Dones del moviment veïnal d'ahir i d'avui\n“Per les dones, l’AV és la casa del bé comú”\nDel Maig del 68 Francès, Sylviane Dahan (1947, Alger, Algèria) va anar a parar el 1988 a la històrica Vocalia de les Dones de l’Esquerra de L’Eixample barceloní, on actualment abandera un activisme veïnal fortament vinculat a les reivindicacions feministes com l’abolició de la prostitució o el dret a l’avortament de les veïnes. Una lluita que pren una visió de ciutat el 2007 quan s’incorpora a la Vocalia de Dones de la Federació d’AV de Barcelona el 2007.\n“Hi ha fets a la teva vida que et marquen”, confessa la Sylviane tot recordant el Maig del 68 Francès . Aleshores ella tenia 20 anys i va viure en pròpia pell aquell París que bullia de canvis i de les lluites feministes de la secon wave. De les llambordes parisines “que amagaven la platja”, aquesta mestra francesa d’origen algerià va anar a parar el 1988, per l’atzar d’una relació sentimental, a l’Esquerra de L’Eixample barceloní. En aquest barri, la seva Associació Veïnal (AV) ja havia escrit gestes històriques durant els anys 70, com la recordada recuperació de la modernista Casa Golferichs, en perill de destrucció per la immobiliària Nuñez i Navarro. També per la seva Vocalia de Dones, una de les més transgressores per assessorar a les veïnes que volien avortar, il·legalment al país o a l’estranger. No és casualitat que aquesta Vocalia hagi escrit tantes pàgines d’història: darrera de les persones fundadores de la mateixa AV, el 1974, es trobaven dones tant rellevants dels moviments socials de la ciutat com la mateixa Anna Alabart, Trini Capdevila, Rosa Vidal, Matilde Aragó i Dolors Lamelas.\n“Jo vaig arribar a l’AV per a rompre el meu aïllament personal, com a persona estrangera, mare i dona”, explica Dahan i prossegueix. “Però la primera raó va ser per aprendre el català: buscava gent per a practicar-lo”.\nAra bé, va ser el 2003, quan els seus fills són més grans, quan la Sylvanne va apostar per treballar activament a la Vocalia, un espai gairebé mort que aconsegueix reactivar. Recorda un context de feminismes endormiscats que, es pensaven “que ho havien conquerit tot”. “Quan em vaig adonar que hi havia hagut una història de dones tant rica a l’AV, vaig pensar que era una pena que la Vocalia no hi hagués ningú i que desaparegués tota aquesta feina”, explica.\nAmb el temps, la Sylviane s’ha convertint el pal de paller d’aquesta Vocalia, i també, una figura rellevant del moviment veïnal més violeta de la ciutat. El seu activisme de barri agafa una dimensió de ciutat quan el 2007 s’incorpora a la Vocalia de Dones de la Federació d’Associacions de Veïns i Veïnes de Barcelona (FAVB).\nUna abolicionista bel·ligerant\nLa lluita per l’avortament lliure i gratuït, i l’abolició de la prostitució a més de la denúncia de les violències masclistes, han estat els “nords” de la seva brúixola activista. Per això, alça la veu tant per a denunciar l’assassinat d’una veïna xinesa que treballava de prostituta al barri, com per a reclamar el tancament del prostíbul més gran d’Europa a La Jonquera. Contra la prostitució, la Vocalia s’ha declarat obertament abolicionista i ha fundat la Plataforma pel Dret a no ser Prostituïdes. “Fa molts anys, des dels anys 70, que lluitem per una sexualitat lliure i igualitària, on el plaer sigui mutu. No accepto que cap home tingui accés a un cos de dona per un intercanvi de diners”. Per la Sylviane tampoc podem acceptar l’atac pel dret a l’avortament lliure i gratuït que actualment el PP està gestant.\nPerò sobretot, el treball de la Vocalia es base en l’encontre mutu de veïnes.“Hi ha dones que no se senten còmodes amb la mixtura, perquè davant d’alguns homes se senten cohibides i callen. Per això és important que hi hagi un espai apartat dins del moviment veïnal també”, destaca, detallant que actualment són 12 veïnes les que tiren endavant aquest espai comú. Per aquesta raó, la Vocalia també ha creat el seu lloc propi en l’univers digital: la web Dones d'Enllaç\nLa transversalitat de la mirada femenina\nLa Sylviane es sent totalment identificada amb la categoria feminista, però destaca sobretot “el treball de formigueta” de les seves companyes amb independència de les militàncies particulars.“ La nostra AV té actualment 1.200 socis i sòcies i més de la meitat són dones”, i detalla que moltes d’elles lideren, no només la històrica Vocalia, sinó també la Comissió de Festes, de Salut, de Consum. “Moltes vegades no tenen temps per estar a les juntes, però hi són en el treball quotidià: són les que han mantingut les portes obertes de les AV, perquè són les que acostumen a mantenir una llar, i les AV són per a nosaltres la casa del bé comú. ¿Quantes vegades han estat dones que han vingut a netejar local, a atendre els telèfons, a tirar endavant la revista, i les festes dels barris?. Nosaltres sempre hi som mentre els homes es despatxen al Parlament”, subratlla.\nTambé destaca la transversalitat de la mirada femenina “veiem els problemes polítics amb les seves expressions més concretes i amb una visió més de futur”, emfasitza recordant les veïnes que han estat a primera fila de la trinxera per a aconseguir escoles bressol públiques, centres escolars i sanitaris, o senzillament, semàfors dels camins escolars. “Per exemple, aquesta avinguda es va remodelar amb ulls de dona”, afegeix referint-se a la gran artèria de l’Avinguda Roma. Amb un esguard nostàlgic recorda les aportacions de la Maite, una companya amb una discapacitat motriu que ha mort recentment i que va treballar molt perquè l’Avinguda Roma fos agradable per a tothom. A ella, la Vocalia li ha dedicat un grafit violeta que crida: “Maite no t’oblidem”. Al costat, hi ha plantat l’Arbre de les Dones: és una jove acàcia. “Diuen que quan sigui gran traurà flors violetes” aclareix la Sylviane somrient.\nNeus Ràfols (Periodista de la CONFAVC)\nLluites - Conquestes - Herències:\n• Ressuscita la històrica Vocalia de Dones de l'AV de l'Esquerra de l'Eixample.\n• Promou la Plataforma pel Dret a no ser Prostituïdes, i campanyes per un avortament públic i gratuït.\n• Galeria de fotos de la Sylviane Dahan\n"El barri s'ha de defensar"\nAturar el model de monocultiu turístic per a la Barceloneta va ser un dels pals de paller del seu activisme veïnal des del 2005. I aquesta creuada significava per l’Emilia Llorca (Barcelona, 1948-2009), una veïna de tota de la vida del carrers dels Pescadors, haver de dir prou a la “barra lliure hotelera i d’apartaments turístics” i al Pla dels Ascensors que expulsava a 1000 famílies del barri.\n“El barri s’ha de defensar”. Amb aquest horitzó tant clar, Emília Llorca va esdevenir una persona clau del moviment veïnal de la Barceloneta. Amb el seu carisma aglutinador, va ser capaç de mobilitzar no només al veïnat de tota la vida del Carrer Pescadors, sinó també va aconseguir sumar a nouvinguts i nouvingudes del barri, i a noves generacions d’activistes socials, com eren els i les joves esquàters de la casa okupada “Miles de Viviendas”. Tots plegats van fer una trinxera comú per a frenar la conversió de la Barceloneta en un parc temàtic turístic: somni de les llamineres immobiliàries i aposta política del mateix Ajuntament de Barcelona.\n“Con la sencillez y la valentía que la caracterizaron, defendió a sus vecinos y a su barrio de los intereses económicos que obligan a muchos de sus habitantes a tener que abandonarlo. Su diario transitar por las calles y su atenta escucha de los problemas de los vecinos le daban un conocimiento acerca de lo que estaba ocurriendo y de sus efectos sobre sus habitantes", escriu la historiadora local María del Pino i Lía Rojas, al llibre d’homenatge “Emilia de la Barceloneta, la Barceloneta de Emília”.\nUn esguard social, bel•ligerant i incansable recordat per a tothom, i heretat del seu pare Francisco Llorca, sindicalista de la CNT i treballador de la mítica fàbrica de reparació de vaixells del barri: els tallers de la Nueva Vulcano.\nAturar el monocultiu turístic creixent en l’època de la gran bombolla immobiliària, va ser un dels pals de paller del seu activisme veïnal. I aquesta creuada significava per ella haver de dir prou a la “barra lliure hotelera i d’apartaments turístics” permesa per l’Ajuntament de color socialista d’aleshores. Un fenomen que estava trossejant la convivència quotidiana, expulsant econòmicament als veïns i les veïnes de tota la vida per l’encariment espectacular dels lloguers dels habitatges i de la vida diària, i dividint el teixit social. Era sinònim, per l’Emiliona, d’enfrontar-se també a l’anomenat Pla dels Ascensors , una modificació del Pla General Metropolità aprovada pel ple de l’Ajuntament barceloní el febrer del 2007, que suposava la instal•lació d’ascensors en un quart de casa dels immobles i la necessària expulsió de 1.000 famílies. Per la dirigent veïnal, aquest Pla havia de ser voluntari i denunciava el fet que darrera aquesta intervenció urbanística hi havia l’objectiu d’endolcir el parc immobiliari del barri pensant en el turisme i no en el veïnat, que si era llogater, no hi tenia res a dir.\nDel davantal al megàfon\nL’activisme veïnal de l’Emiliona es va gestar des de la seva llar, on sempre tenia la porta oberta per escoltar als seus veïns i veïnes, i a la Comissió de Festes del carrer dels Pescadors, fundada el 1990 per a recuperar la seva festa major i amb l’excusa de la rauxa, crear cruïlles de veïnatge. Una implicació que va anar creixent i guanyant complicitats amb les dones del carrer Pescadors, amb qui acaba fundant el 2005 l’AV de l’Òstia, cansades de la invisibilitat de les seves demandes davant de les administracions públiques perquè no s’havien constituït legalment.\n“L’Òstia está constituïda sobre todo por mujeres, porque somos las que estamos todo el día en la calle y percibimos el malestar (...). Las mujeres de la Óstia no pertenecemos a ningún partido ni sabemos mucho, somos intuitivas, sentimos lo que vemos. La ignorancia que tenemos nos hace ir avanzando”, explica l’Emilia en una entrevista que li fa Lía Rojas.\nI amb la necessitat de filar més complicitats per aturar el Pla dels Ascensors i parar les polítiques municipals “d’elitizar el barri”, l’Emilia també promou la creació el 2006 de la Plataforma en Defensa de la Barceloneta. En aquest punt d’encontre van començar a confluir la gent del barri de tota la vida, amb altres persones poc involucrades en la lluita veïnal, i amb les i els joves esquàters de Miles de Viviendas.\nL’activisme de Llorca va arribar ràpid a les rotatives, i aviat va esdevenir la font informativa referencial del què estava succeint al barri. "El barrio, todos los barrios auténticos, en estos tiempos convulsos, son siempre una persona o dos, que se lo toman en serio. Y tomarse en serio al barrio, a su barrio, quiere decir quererlo, defenderlo de especuladores immobiliarios,de políticos torcidos o dormidos y de otras plagas actuales, que cada vez son más masivas y letales. Y en la Barceloneta, ese barrio yan herido e invadido, uno de sus vecinos imprescindibles era Emilia Llorca", escriu el conegut cronista de Barcelona Arturo San Agustín en motiu de la seva mort el desembre del 2009.\nDesprés de la seva desaparició, la Barceloneta segueix protestant contra altres plans urbanístics que la volen vestir de luxe i esborrar-li el seu caliu popular, com els que esbossen les intervencions previstes en la mateixa Reforma del Port Vell. Pels seus companys i companyes de lluita, manca la veu de l’Emília ressonant pel megàfon.\nAra bé, si el seu crit manca, la seva presència no. Per a moltes i molts d’elles, encara pul•lula pels carrerons del barri portuari “Tras su desaparición, más de una vez creímos verla caminando por las calles de la Barceloneta: esa imagen en nuestro recuerdo ya nos indicó que Emilia ha quedado unida no sólo a estas calles sino a la defensa del barrio que de alguna manera ella misma encarnaba. Un barrio alegre y popular. Así era ella, incansable y divertida” escriuen Pino Suárez i Lía Rojas en el llibre que li van dedicar.\nA la memòria d’Emilia Llorca (AV de l’Òstia, 1948-2009)\ni a Margarita Torres (1941-2012).\n• Lidera mobilitzacions per a aturar el "Pla dels Ascensors" que expulsava a mil famílies. El Pla queda paralitzat el 2011.\n• Denúncia de les conseqüències de l'especulació immobiliària i dels apartaments turístics.\n• Galeria de fotos de la Emilia Llorca\n“Vull lluitar contra les injustícies socials”\nPresidenta durant sis anys de l’AV Rocafonda, i cofundadora de la primera Vocalia de Dones de Mataró, Núria Ibran (1960, Mataró), no ha parat de filar projectes, colze a colze amb altres veïnes i veïns, perquè en aquest barri mestís del nord-est de la capital del Maresme, tothom se senti com a casa.\nL’esguard de la Núria, rialler i clarament mediterrani, ha estat testimoni de les grans transformacions del barri des de que ella hi va arribar fa 30 anys. Actualment Rocafonda és un mosaic policrom de cultures: l’índex de veïnat nouvingut - majoritàriament del Magreb- supera el 30% dels gairebé 11 mil habitants. Un paisatge humà pel qual despectivament alguns sectors de la ciutat l’han anomenat Rocamora, com explica amb ràbia l’activista veïnal. A aquest mestissatge, ella al capdavant de l’AV i la seva històrica Vocalia de Dones, han intentat convertir-lo en una mel col·lectiva, frenant dinàmiques de ghetització i xenofòbia pròpies de barris mestissos.\nA la Núria “la van enredar” a treballar per l’AV fa 15 anys, quan la Junta d’aleshores va aprofitar que s’alliberava de la seva participació a l’AMPA de l’escola de la seva filla. Des d’aleshores, no ha parat de deixar hores pel barri, a canvi de rebre, segons ella “grans aprenentatges”.\nL’activista explica orgullosa que l’AV de Rocafonda és coneguda pel seu tarannà bel·ligerant i contestatari, però també per a ser capaç d’enfilar grans projectes socials i treballar colze a colze amb les administracions quan “s’han d’apagar els focs”. “El treball social costa més que el de pedra, però el problema és que les administracions no hi creuen”, lamenta i explica, per exemple, de les partides pressupostàries del Pla de la Llei de Barris (2007) de Rocafonda, encara queden pendents els milers d’euros per les inversions destinats als programes socials.\nUna vocalia històrica\nDe treball social, l’equip de veïnes de la Vocalia de Dones n’ha sembrat molts durant els seus 12 anys d’existència. Un sembrar col·lectiu i moltes vegades espontani, que va néixer per les ganes d’un grup de dones del barri de compartir estones entre elles, i paulatinament, de donar respostes i resoldre les seves necessitats, i amb el temps , també les de les noves veïnes.\n“Al principi no teníem una lluita inicial molt reivindicativa ni feminista, eren més ganes de compartir moments i coneixements: una, perquè era mestra, sabia molt llegir i escriure en català; l’altra ensenyava ganxet, per exemple. Però quan arribava el 8 de març, el Dia internacional de les dones treballadores, o el 25 de novembre, Jornada internacional contra la violència masclista, ens vàrem començar a involucrar més en les reivindicacions feministes”.\nD’aquest patchwork d’anhels i d’interessos comuns neixen projectes com “Dones compartint” , un espai obert de la Vocalia a totes les veïnes del barri per intercanviar coneixements, des de manualitats, fins a teatre social, bio-dansa, llengua catalana, etc.\nTambé el programa “Totes Plegades”, un projecte pensat perquè les noves veïnes procedents de països forans, majoritàriament del Magrib, del centre d’Àfrica i de països llatinoamericans, descobreixin els recursos de les administracions públiques per a facilitar-los més l’arrelament i el dia a dia quotidià. Per a facilitar-los la participació, la Vocalia ha desenvolupat un espai materno-infantil i un altra de criança amb dones voluntàries i també professionals. Orgullosament recorda que aquest programa va ser reconegut amb el Premi Francesc Candel el 2011.\n“Som Amigues” és un altre projecte que segueix aquesta voluntat d’apropament i promou l’aprenentatge lingüístic a partir de parelles de dones de cultura forana i catalana. La Núria també destaca la Colla de Capgrosses, que reuneix a 15 dones per a fer passejar, quan hi ha festa, les tres capgrosses del barri: l’Haya – dona d’origen africà- la Montserrat- dona catalana- i la Tamimunt.\nMalgrat que com a presidenta reconeix que va promoure especialment la Vocalia- –va ser la primera dona en liderar la Junta de Rocafonda- la Núria no se sent còmode amb la categoria de feminista: “No m’hi considero: vull lluitar contra les injustícies que es fa contra les dones, com la de tots els éssers humans”. Ara bé, al mateix temps, emfasitza el potent rol, dins de l’AV, de les veïnes del seu barri: “Rocafonda és coneix perquè hi ha un grup de dones molt potent. Ho tinc claríssim”.\nUna implicació que també atribueix a la resta de l’equip de l’AV, amb els quals, fent pinya i treball diari, ha aconseguit demandes històriques pel barri, com tirar endavant el projecte de la Vil·la Romana dels Caputxins, el Parc de Rocafonda “un pulmó verd molt important”; l’ excessivament asfaltada “Plaça de la Rocafonda” o la rehabilitació de l’Avinguda Amèrica.\nCuriosament, a una mitjanera prop de Can Noè, un espai recuperat pel moviment veïnal on ara hi passen tantes hores la Núria i les tres capgrosses de papier maché, un grafit negre irromp el silenci del paisatge urbà. Algú hi ha deixat escrit: “La dona bonica és la que lluita”.\n• Co-fundadora de la Primera Vocalia de Dones de Mataró.\n• Projecte “Totes Plegades”, orientat a fomentar la descoberta de recursos a les noves veïnes i “Dones compartint”, un espai de veïnes d’intercanvi de coneixements.\n• Galeria de fotos de la Núria Ibran\n“A través del teixit associatiu em sento viva”\nCarme Mínguez Fusté (Figueres, 1951) va arribar al barri del Poble Nou de la seva ciutat ara fa uns 25 anys, després d’un periple per d’altres indrets. Va ser llavors quan va començar a implicar-se en la vida associativa i veïnal. Assegura que “a través del teixit social em sento més viva, molt valorada i estimada, respectada; estar en contacte amb la gent de base no té preu”. També ha treballat per ser més ella mateixa, dir alt i clar el què pensa sense por, liderar sempre que calgui.\nCarme Mínguez era professora d’institut i després d’una crisi personal que va obligar-la a deixar la feina, va replantejar-se les seves prioritats. Va començar a ser activa en una associació de pares i mares, després a una comunitat de més de cent propietaris, fins que va entrar a l’AV del barri del Poble Nou de Figueres, de la qual va ser-ne presidenta deu anys fins el 2012. També a la Federació d'AV “SUF” de la ciutat, on des de fa uns 5 anys n’és la Presidenta. “La meva transformació a nivell personal ha coincidit amb el contacte amb la gent, que per mi és una alenada de vida i m’omple. Si a més puc ajudar, millor”. Fins i tot afirma que la seva participació té quelcom d’egoista.\nEs dedica professionalment a escriure i aquesta capacitat de transformar en paraules el què sent i el què viu li serveix molt a nivell associatiu. També és terapeuta, la qual cosa l’ajuda en les dinàmiques que es mouen en el contacte proper amb la gent. “Sempre he estat reivindicativa, i amb el temps se m’accentua; no ho he rebaixat”, explica. S’autodefineix com anticristiana radical i amb el cor a l’esquerra. Però mai s’ha adscrit en una opció política oficial, per la qual afirma sentir “un descrèdit absolut”. De fet, per ella, una de les condicions en la creació de la Federació va ser que no fos utilitzada com a catapulta política i es mantingués independent. La Federació SUF va sorgir de l’escissió amb l’anterior Federació veïnal. “Fa uns 4 anys vam fer un cop d’estat”: davant d’una federació immòbil i sense objectius, afí totalment al PSC, segons Mínguez, una part dels membres es van mobilitzar per democratitzar-la i que servís a les AV. En un procés molt dur, amb intervenció del Síndic de Greuges inclosa, va acabar escindint-se en dues federacions diferents.\nQue s’escolti la veu de les AV\nQuan ella va arribar al barri, les activitats de la històrica AV del Poble Nou –la primera a la ciutat des de la democràcia- es limitaven a esdeveniments festius. Va costar sensibilitzar-la vers la lluita per a més justícia social. Ara continua sent difícil de mobilitzar la gent, es lamenta Mínguez:“El barri és molt divers i barrejat, amb gran varietat urbanística, social i cultural (...) Hem après a conviure bé abans que no esclatés la crisi; ara estem molt sensibles per veure què està passant i com podem vertebrar-ho tot per continuar la bona convivència”. Veu clar que cal reprendre l’activisme per evitar que sorgeixin conflictes causats per la situació actual. Però, segons Mínguez, ho dificulten la lentitud del recanvi generacional en la presa de responsabilitats de les AV, d’una banda, i també la idiosincràsia de la societat figuerenca, estancada, conservadora amb aparences progressistes. Tanmateix, l’AV prepara un nou equip.\nDes de l’AV van treballar molt en contacte directe amb les forces de seguretat en casos de violència, de drogues, de temes que perjudiquessin la vida al barri. “Sempre ens han funcionat molt bé. Sabien que érem gent preocupada pel barri”.\nMínguez no ha tingut por de liderar i de ser la cara visible de l’entitat. I té molt clara la importància d’aparèixer als mitjans: “Ho hem pres com una norma, perquè si no, no existeixes”. Han fet entrevistes a ràdios, han escrit en diaris; han estat portaveus de les AV als mitjans en moments d’eleccions municipals per fer sentir la seva veu a nivell públic... Han aconseguit que els mitjans es fessin ressò de les AV i les seves demandes i formen part del Consell de la Ciutat. “Des de l’AV van incidir molt en la participació ciutadana, volíem estar en tots els plens”, afirma Mínguez.\nL’any passat van aconseguir que totes les entitats veïnals (i totes les associacions en general) coneguessin, a principis d’any, amb la firma dels pressupostos, la subvenció atribuïda, per evitar el clientelisme. I en una ciutat centrada en l’hosteleria i el comerç, la Federació va participar en totes les reunions per aconseguir que l’enllumenat nadalenc, que només es posava al centre de la ciutat, s’estengués a tots els barris.\nA Figueres s’està preparant el nou Pla General, que no es renovava des del 1986. La SUF està participant en els tallers i podrà proposar les seves demandes.\nDonar la cara, també per les dones\nL’AV va estar en relació amb les vocalies de dones de Figueres i amb el grup de dones Glòria Compte de l’Alt Empordà. Col·laboraven amb elles en tots els temes de “justícia femenina”, com diu Mínguez, inclús els van oferir el seu local social. Personalment, Mínguez va centrar la seva actuació en acompanyar dones als jutjats per a què s’acomplís el què s’havia reivindicat i aconseguir preservar-ne la identitat, fer de mur, respecte dels seus agressors- i ajudar-les moralment si convenia.\nEl seu treball de lluita social també ha estat personal, i així, s’ha posat a ella mateixa com exemple, prenent decisions. “Espero que això pugui servir per a qui convingui, per veure que és possible i que una mateixa pot aconseguir coses”. És valenta i té caràcter de liderar, però també s’ho ha treballat, explica:“Després de la crisi personal vaig redefinir-me completament, vaig saber qui era jo, com a sexe, i quina era la meva voluntat de presència en el món”. No participa del feminisme ni està massa d’acord amb el terme, però diu: “m'encanta explorar tot el què significa ser dona, i si això és el què emano, fantàstic”. Mínguez explica que no ha tingut problemes de lideratge ni de relació amb els companys, tot el contrari. Malgrat això, “quan algú s’ha posat ‘gallito’, quan hi ha hagut un problema de masclisme, ho he desemmascarat de seguida. He comprovat que avui dia, el pitjor que pots dir a un home és que és masclista. És curiós, perquè és el que més hi ha”, ironitza.\nLa invisibilitat de les dones en les el món associatiu i veïnal persisteix, diu Mínguez, tot i que assegura que elles són les que més treballen. En part, perquè no volen destacar i els costa assumir el lideratge: “Estem en una societat patriarcal, amb l’Església per damunt (...). Hi ha una timidesa ‘genètica’ de les dones, que està en l’ADN fins que no es canviï”. I afegeix: “estic rodejada de dones boníssimes, que en saben més que jo, però que no volen sortir”. Ella posa en pràctica la seva consciència de gènere, i de les vivències n’extreu el seu propi discurs. En ocasions també imparteix conferències: “Jo em manifesto molt, com a dona, des dels ulls alliberats.‘Què bé que ho puguis dir’, em diuen. I jo els responc: digues-ho tu també!”.\nLaia Serra (periodista de l'ADPC)\n• Acompanyament i supervisió de la protecció a dones víctimes de violència masclista en processos judicials.\n• Col·laboració amb les vocalies de dones i el centre Glòria Compte, grup de dones de Figueres.\n• Galeria de fotos de la Carme Mínguez\n“Juntes i junts podem aconseguir moltes coses”\nCarmen Rodríguez (1958, a Pont de Suert) s’ha convertit en la cara més visible de l’AV Montserratina de Viladecans, entitat que presideix des de fa set anys dedicant-hi des de que el sol es lleva fins que es pon. La remodelació del barri amb un mercat de trinca, i la mutilació de serveis de L’Hospital de Viladecans: la cara més bonica i la creu més dolguda del seu perseverant activisme veïnal.\nFa 32 anys que la Carme va aterrar al barri de La Montserratina, als anys seixanta, un solars polsegosos coneguts com “La Ponderosa”, on els veïns i les veïnes hi anaven construint, a mesura que compraven les seves parcel·les, llars plenes de lluita quotidiana però mancades de tots els serveis: aigua, electricitat, gas, voreres i clavegueram. Un desgavell construït a base del pic i la pala del veïnat i dels seus somnis de dignitat.\nAquest “campi qui pugui” va desembocar que el 1977 es comencés a gestar l’AV Monserratina-Manso Ratés, legalitzada un any després, per organitzar d’alguna manera, aquell barri emergent de la necessitat de moltes famílies immigrants.\nL’entitat veïnal aleshores era gestionada per un grup de veïns , tot homes, que es reunien en guarides particulars i posteriorment, a un garatge mig improvisat. Va ser el 1992, anys després de la seva arribada al barri, quan la Carme va decidir sumar-s’hi: “un dia vaig anar a l’associació i els hi vaig demanar si els podia ajudar, donar una mà”, explica, i detalla: “Em molesten molt les injustícies, m’indignen profundament, i entrar a l’AV era una manera d’intentar fer alguna cosa per la meva gent”.\nDes d’ençà ha plogut molt: la Carme s’ha fet imprescindible a l’entitat i al barri, on tothom la coneix. D’entrar a la Junta fent de secretària – rol habitual en les incorporacions de les dones a les AV - el 2006 va esdevenir ja la Presidenta, rodejada d’un equip d’activistes veïnals totalment masculí, i amb l’anhel de treballar pels 715 socis i sòcies i per tot el veïnat del barri. Ara bé, segons confessa, la seva entrada al món associatiu no va ser dolça. “Vaig entrar desubicada, perquè el món de les AV sempre ha estat un món d’homes. Quan t’hi poses de moltes maneres et volen anul·lar, però has de ser forta i dir aquí estic jo, i sóc tant vàlida com molts de vosaltres”- etziba. A base de cops de taula i mà dreta, i llargues hores dedicades a l’AV, la Carme s’ha guanyat la confiança del seu veïnat i la seva gent de protestat i festa.\nLa Carme es passa tot el dia fent gestions per l’AV i anant a les reunions polítiques del moment. No li ha suposat un esforç, confessa, ni una incompatibilitat laboral ni familiar, ja que no ha tingut càrregues de cura rellevants. “Estava una etapa de la meva vida que vaig deixar de treballar i em vaig bolcar a l’AV: vinc el matí, i a la tarda cada dia tinc entre una o dues reunions.\nUna vida dedicada a l’AV”: “ Per a mí ha estat més fàcil perquè no tenia compromisos familiars i al meu marit li agrada”, detalla i somriu, malgrat que admet que per a moltes de les seves col·laboradores de l’entitat, les obligacions de la llar impedeixen que s’involucrin més a fons amb la lluita veïnal.\nConscient d’aquesta realitat en un barri de mares treballadores, l’AV de cara aquesta tardor ha llençat una programació d’activitats i tallers en franges horàries escolars amb la finalitat que les veïnes amb tasques de cura, també puguin participar-hi. Malgrat que no es confessa “feminista”, el seu esguard de la cura evidencia l’herència del gènere que li ha tocat viure.\nEsperant el nou rostre del barri\nDe les hores sembrades per la seva gent, la Carme ha rebut moltes collites, entre les darreres, una gran reforma urbanística a la Plaça de la Constitució amb un nou mercat municipal i un eix comercial dotat de nous equipaments, que el veïnat –excepte alguns comerciants- espera amb molta il·lusió. “A tota la Montserratina no hi havia equipaments ni serveis. Ara quan ens acabin les obres, tindrem un barri obert a la ciutat, un barri digne!”.\nL’esguard de la Carme han vist com el seu barri ha anat canviant de pells i rostres: dels descampats polsegosos i a voltes enllotats, al barri viu dels serveis, i ara, amb la crisi i les polítiques de retallades socials, una altra vegada a la barricada de la protesta per aturar la caiguda de les conquestes més bàsiques: els centres de salut primària; les escoles bressol, les escoles. “Els nostres avis i pares van lluitar molt per aconseguir el què teníem i ara d’una batzegada ens ho estan traient tot: la llei de la dependència, la sanitat”, i amb ràbia afegeix: “No es pot jugar així amb la vida dels ciutadans i les ciutadanes. La salut ha de ser pública universal, com l’educació, els pilars dels drets de la nostra societat” etziba revivint potser, com amb pròpia pell va viure una malaltia greu guarida gràcies a la sanitat pública. No envà la Carme ha estat una de les convençudes promotores, juntament amb altres activistes veïnals de Gavà, Castelldefels, de municipis veïns, la Plataforma per a Salvar l’Hospital de Viladecans de la mutilada de serveis hospitalaris bàsics, prevista per la Conselleria de Sanitat.\nDel moviment veïnal ha après sobretot, “que junts podem aconseguir moltes coses, que cal estar units i unides”. Ha rebut també alguns pals, però aquests gairebé no els recorda. Esguarda la seva gent, el passat de la Monserratina, i el present, i pensa que la sembrada ha valgut la pena.\nNeus Ràfols (Periodista CONFAVC)\n• Reforma de La Montserratina.\n• Promoure la Plataforma en Defensa de l'Hospital de Viladecans.\n• Galeria de fotos de la Carmen Rodríguez\n“Els horaris de les AV són per a homes o jubilats”\nLa Pepi Hidalgo (1964, Cornellà de Llobregat) s’ha convertit en una cara còmplice per les veïnes que pateixen violència masclista del barri de Les Planes, des d’on fa vuit any hi treballa social i voluntàriament en el marc de l’AV, una de les entitats veïnals més vives del Baix Llobregat: “A la meva AV, li resta molta vida”, afirma amb orgull. També a l’entitat veïnal deixa hores per a fer de monitora a un Taller de Memòria per una trentena d’avis i àvies. “Feminista amb veu alta”, com ella destaca, s'unfaneja del fet que la Vocalia de la Dona s’hagi convertit en un referent a tot Sant Joan Despí.\nDe Les Planes, barri conquerit pels treballadors i treballadores vinguts d’Andalusia i Extremadura durant els anys 60 i 70, la Pepi se’n sent molt cofoia, per aquesta tradició lluitadora que encara perviu i pels seus companys i companyes de l’AV. A l’entitat hi va arribar, com tantes activistes, quan es va alliberar de les tasques de cura del seu fill: “Jo sempre ho dic, els homes ho tenen molt millor pel món associatiu, perquè nosaltres sempre anem corrent”, destaca.\nI el primer moment d’aterratge a l’entitat veïnal va trobar-se, també com tantes veïnes, en un món fortament masculinitzat : “Quan a l’AV van començar a fer-se visibles les dones, van engrescar-se més”, afegeix. Recorda que va iniciar-se en el moviment veïnal participant, amb una altra veïna del barri, a la Comissió de Sanitat. I de mica en mica, va anar assumint més responsabilitats, ja sigui prenent actes dels plens de l’Ajuntament, portant l’organització del Carnestoltes o donant-li embranzida i una nova alenada a l’antiga Vocalia de la Dona que sobrevivia esmorteïda. “Jo sóc bastant reivindicativa, ja des de petita el meu pare em portava a les manifestacions, recordo que sempre anàvem al dia 1 de maig amb els sindicats”, recorda la Pepi, amb la intenció d’explicar-se, també a ella mateixa, perquè va respondre a la crida de participació de l’entitat veïnal.\nActualment forma part també d’una extensa Junta de 18 persones, de les quals només cinc són companyes. Un col·lectiu entre el qual se sent còmoda i nega que hagi hagut de picar la taula per a fer-se sentir, encara que admet que es reprodueixen alguns rols de gènere com en molts moviments socials. Ara bé, emfasitza la gran mateixa mirada de la cura cap a les persones grans dels seus companys de lluita veïnal: “ A L’AV de Les Planes totes i tots estem molt conscienciats amb els avis del barri i les persones malaltes”, afegeix. No és casualitat que l’entitat veïnal va assumir fa sis anys el projecte de la Federació d’AV del Baix Llobregat, Aula Actual per a fer activitats al veïnat de més edat: “Em va fer molta il·lusió quan em van proposar ser la monitora d’un Taller de Memòria, ja que em van veure molt afina als “iaios”. Explica que va haver de fer una formació amb un psicòleg professional, en Jordi Balcells, que també treballa voluntàriament en aquest projecte de la Federació Comarcal d’AV del Baix Llobregat.” Al principi eren 8, després 10, i ara ja són 30, i no venen més iaios perquè ens manquen monitors”, explica somrient.\n“Sóc feminista i ho dic amb la boca plena!”\nDe la Vocalia de Dones que va ressuscitar també se’n sent ben orgullosa, i del fet que en el municipi s’hagi convertit en un referent entre les organitzacions de dones. Una vocalia que no té una periodicitat concreta, però que va impulsant activitats i actuacions entorn les problemàtiques de gènere del barri amb l’ anhel de treballar aquests temes des de la proximitat i quotidianitat màxima. Per exemple, cada dilluns la Pepi participa en el minut de silenci a la Plaça Antonio Machado perquè es visibilitzi la violència masclista. Altres dates d’activitat obligatòries per ella són el dia 8 de març, i el 25 de novembre. Per abordar aquesta problemàtica, l’activista veïnal va participar en un curs especialitzat, impulsat també per la Federació Comarcal d’AV i la Confederació d’AV de Catalunya, per a formar activistes veïnals que poguessin vehicular als serveis professionals a les víctimes de la violència masclista. Des d’aleshores, s’ha convertit en un rostre-refugi per elles “Des de que hem fet el curs hem ajudat a quatre dones. Una em va costar molt convèncer-la, perquè es tractava de violència psicològica. Quan estava convençuda per a separar-se es va fer enrere, com sempre fan”, i explica com les víctimes la van a buscar al Mercat, on regenta una Peixateria “per evitar ser vistes”. Molt sensibilitzada amb el tema, la Pepi també pertany a l’Associació de Dones Violeta del municipi, una entitat de dones maltractades. Ella diu tenir-ho ben clar:“Sí, sóc feminista i ho dic amb la boca plena. Em rebel·lo davant de tots aquests carques que volen que retrocedim 20 anys” Les conquestes de les dones l’hem feta poquet a poquet i d’una batzegada ens estan fent retrocedir . Al rellotge no l’han retardat una hora, sinó 20 anys”, lamenta.\nHo afirma amb rotunditat absoluta i una seguretat fèrria, la que segons ella ha guanyat treballant pel moviment veïnal: “ Al principi quan vaig entrar a l’AV, jo era molt tímida”, reconeix somrient, i segueix parlant dels “guanys” que ha rebut pel seu treball voluntari a l’AV: el carinyo dels “iaios”, el sentir-se útil per les veïnes maltractades. “ Pensava que no ho feria bé i ara n’estic molt contenta”, somriu amb un espurneig als ulls.\n• Taller de memòria per avis i àvies dins del projecte “Aula Actual”\n• Servei de mediació contra la violència masclista al barri.\n• Galeria de fotos de la Pepi Hidalgo\n“Victòries veïnals perquè la vida sigui més fàcil”\nHi ha moltes herències possibles, i la Laura Garcia (Terrassa, 1968) va rebre del seu progenitor, l’històric activista Josep Garcia, l’estima per a lluitar per la gent del Barri Universitari-Cementiri Vell,. Ara amb un peu al timó de la seva AV, i l’altra a la Federació d’AV de Terrassa, centra el seu activisme veïnal en petites conquestes quotidianes i en les tasques de cura de les persones més fràgils.\n“Al principi, va ser el meu pare, que aleshores era el president, qui em va embolicar amb l’AV: primer amb les tasques administratives, amb ajudar com preparar subvencions, mirar rebuts, etc. Després vaig començar a redactar les actes de les juntes, i de mica en mica, cada vegada més, em vaig anar involucrant”, confessa, recordant aquella joveneta de 21 anys que “no entenia el voluntariat”. “Amb el temps t’adones de la importància d’aquest treball pels teus, per la gent del teu territori, la més propera”, afegeix.\nAmb la mort de Josep García el 2005, la Junta d’aleshores la va animar a prendre el relleu pel timó de l’associació. Un repte que accepta, al mateix temps que s’incorpora a la vicepresidència de la Federació d’Associacions Veïnals de Terrassa (FAVT), impulsada per l’estímul que el districte estigués representat a la Federació per primera vegada a la història.\nDe la seva prematura militància veïnal recorda molts bons moments i victòries aconseguides, “petites conquestes perquè la vida sigui més fàcil per a tothom”, entre algun naufragi, com per exemple, la impossibilitat de convivència d’alguns veïns i veïnes. Recorda, per exemple, la importància d’haver aconseguit un semàfor davant de l’Escola Ramon i Cajal, o el servei activat per a veïnes del barri per a cuidar avis i àvies soles. També el voluntariat de dones que han posat en marxa per donar un cop de mà a les veïnes que necessiten un recolzament en les tasques domèstiques, asfixiades per horaris laborals impossibles que no els permeten anar a recollir els fills o fer les compres.\nParlant amb la Laura s’endevina que la cura de les persones ha centrat bona part de la seva trinxera activista: “Ara la majoria de la Junta de la nostra AV som dones, i es clar, es crea una manera de relacionar-nos”. Explica però, que no hi ha hagut cap Vocalia de Dones, ni ara ni abans, centrada especialment en les reivindicacions feministes, argumentant que les primeres prioritats de l’associació va ser “la totxana”: “Al meu barri hi havia greus mancances, com la falta d’enllumenat públic, d’equipaments, i la primera AV, amb una Junta formada tota per homes, lluita en un primer moment per a millorar les condicions de vida en general” explica.\nAmb 24 anys arrelada al moviment veïnal, la Laura descriu com en molts àmbits, els rols sexistes es reprodueixen en les organitzacions veïnals. “Per exemple abans sempre a les dones els tocava prendre l’acte, assumir les tasques administratives o preparar les xocolates desfetes mentre els homes feien les reivindicacions al carrer”, reclama. Ara bé, emfasitza també l’evolució que hi hagut en aquest sentit. “Ara t’escolten de tu a tu, però encara segons quins àmbits costa, i com que la majoria dels assistents a les reunions són homes, doncs et quedes una mica retreta”, confessa.\nMalgrat aquesta evolució que percep, a Terrassa actualment només tres dones ocupen la presidència de les 70 associacions de veïns i veïnes que hi ha al municipi. “A la Junta de la FAV, fins fa un any i mig només hi era jo, i ara s’ha incorporat una persona nova que és dona”, afegeix.Amb clara consciència feminista -“ Si ser feminista és dir la nostra i reclamar els nostres drets, es clar que sóc feminista!”-, la Laura percep també una mirada de gènere alhora de treballar pel barri, encara que “jo destacaria i sobretot la voluntat comú de lluitar pels altres”.\nLa crisi ha fet reflotar la solidaritat\nAmb 24 anys d’activisme veïnal, la Laura també ha estat testimoni de l’evolució tant del moviment veïnal com del barri. Perfila moments claus: del boom immobiliari, l’arribada de nous veïns i veïnes, i també de la posterior punxada de la bombolla, els catastròfics impactes socials que està tenint la crisi econòmica pel veïnat. “Amb l’arribada de la crisi hi ha molts pisos buits, la gent està més crispada. Però per altra banda, també s’ha desenvolupat un sentiment de més solidaritat i humanitat. A l’AV tenim una caixa d’aliments pel Rebost, el banc d’aliments de Terrassa, i la caixa sempre està plena. La gent va més a la una, ve més al centre i es relaciona i es va creant un altre vincle”, emfasitza i afegeix que la crisi ha fet reflotar la necessitat d’existència del moviment veïnal. “Penso que les AV hem estat una mica apartades, no hem visibilitat el què fèiem pel barri. Ara amb la crisi tornem a ser necessàries amb els problemes de l’habitatge, dels menjadors escolars, i molts altres. Ara que la queixa és important hem tornat a revifar-nos, però necessitem que la gent col·labori perquè hi ha moltes coses a fer i a reivindicar”, reclama.\nEl futur del moviment veïnal però, el perfila incert: “Jo crec que les AV som necessàries, perquè són punts de trobada i el punt de força per a lluitar i tirar endavant el projecte de barri, però és necessari trobar el ganxo perquè la gent vingui. Quan la nostra generació marxi de l’AV, em pregunto si hi haurà algú per a seguir lluitant pel barri. Això és el que fa falta”, etziba pensativa.\n• Un semàfor davant de l'Escola Ramon i Cajal.\n• Servei voluntari per a cuidar avis i àvies soles i per famílies monoparentals.\n• Galeria de fotos de la Laura Garcia\n“Aquest barri l’hem parit els veïns i les veïnes”\nConchita Castell Sánchez (Córdoba, 1936 – AV Sant Cosme- Sant Demià d’El Prat de Llobregat). La reforma integral dels habitatges del barri, el Primer Centre de Planning del Baix Llobregat, l’escola primària i d’adults són herències de la lluita de la Conchi i del moviment veïnal del barri.\nFa 40 anys que la Conchita va aterrar al barri de Sant Cosme i San Damià d’El Prat de Llobregat, com la majoria d’aquella gent humil que vivia en barraques – ella a les d’Hospitalet- . Aleshores l’Obra Sindical de Hogar va traslladar al “Polígono San Cosme” als i les barraquistes on s’hi havia construït 1.500 habitatges per a invisibilitzar la pobresa. Era un polígon on les autoritats franquistes hi van construir un “nyap” de ruscs d’asfalt amb uralites d’amiant mal acabats que varen haver de ser tots tirats a terra i reconstruir-se de nou pels defectes “mortals que tenien”. “Sótanos llenos de agua putrefacta, fachadas rajadas de arriba abajo, cimientos que cedían, goteras, grietas en las paredes medianeras por donde pasaba la mano, ratas como conejos corriendo por los cielorrasos…”, descriu així Paco Candel en un article del Tele- Exprés de 1973 “ese infierno dantesco”. I és que San Cosme i San Damià és l’únic barri de l’Estat Espanyol que ha estat reformat integralment. S’ha fet en set fases durant 32 anys, des del 1976 al 2008, gràcies a la pressió del moviment veïnal, i a l’organització entorn l’AV que porta el nom del barri i una de les poques que van ser legalitzades el 1972, sota el franquisme. “Tot ens ha costat el carrer”, recorda.\nAquest passat d’esquerdes i por va marcar la seva gent. La vida de la Conxi no s’entén sense l’AV, ni sense aquest context de lluita quotidiana per a la dignitat de tot: d’un habitatge digne, d’una educació digna, d’una sanitat digna. Perquè com ella recorda, Sant Cosme era un erm d’asfalt amb milers de famílies amb infants i res més: “Com deia una veïna, aquí ens faltava tot menys la sal”, etziba amb una essa que evidencia el seu origen andalús. No hi havia escoles, ni centres de salut, ni enllumenat, ni equipaments. Tots aquests serveis els ha lluitat la Conchi, el Mariano, i milers d’homes i dones com ells. “El barri l’hem parit els veïns i les veïnes, per això me l’estimo tant, i m’empipo quan veig gent que l’embruta i el malmet”. També s’accelera de ràbia quan percep que les administracions, durant molts anys, van fer la vista grossa al tràfic de droga del barri. “D’aquesta manera, no van tenir la droga a Pedralbes”, afegeix.\nVa ser la campanya per a aconseguir una escola pels seus fills l’excusa que la va portar a unir-se amb la gent vinculada a l’AV : “El principi quan repartia pamflets pel barri em deien que era comunista”, i explica la vergonya que sentia quan la titllaven amb aquest atribut, usat despectivament durant el tardo-franquisme per la majoria de la gent. “Però després vaig pensar, si els comunistes lluiten així, doncs jo també vull ser-ho”, i afegeix: “És cert que dins de l’AV havia gent del Partit, però sobretot hi havia una sola consigna: el barri”.\nDesprés de l’escola, van seguir moltes lluites, perquè hi havia també moltes mancances... Per exemple, recorda quan un grup de veïns i veïnes, la majoria dones, es van tancar per aconseguir una Escola d’Adults. “Com jo, la majoria érem analfabetes”, explica.\nEl primer Centre de Planning del Baix Llobregat\nMoltes de les conquestes, segons la Conchi, van poder aconseguir-se gràcies a la constàncies de les dones del barri, que des del matí s’involucraven en el dia a dia de les reivindicacions de l’AV.\nTenien més temps, ja que la majoria s’encarregaven de la cura de la llar mentre els seus marits treballaven als polígons fabrils allunyats, i vivien les carències, moltes d’elles domèstiques, en pròpia pell: “les dones sempre hi érem, malgrat que moltes no ens plantejaven per exemple, formar part de la Junta de l’AV: però sabíem que no havia escoles pels nostres fills, que el barri queia i que s’havia de fer alguna cosa”, i afegeix: “Per cada home que engegava una proposta, darrera hi havia dos o tres dones que li treien les castanyes del foc”.\nLa Conchi també assumeix l’invisibilitat de moltes d’aquestes veïnes: “Les dones, el mateix temps que assumiem el paper de mare i companya, acceptàvem que els marits estaven a primera línia mentre tu estaves fent el treball de formigueta. I ho assumies contenta. Ara per suposat no ho faria igual, però era una altra època”.\nL’AV de Sant Cosme i San Damià va ser una de les promotores, juntament amb altres entitats del poble, del primer Centre de Planning del Baix Llobregat. “ Encara ara, quan vaig a visitar-me al CAP, les noies d’allà em diuen, « ei , que ha vingut la número tres. Encara és aquí?” I jo els contesto: “Escolta, a mi encara no m’enterris, eh!”, explica amb sorna.\nEl Centre de Planning va ser una conquesta col·lectiva però capitanejada per la Vocalia de Dones, fundada fa 33 anys dins del marc de l’AV. “La Vocalia sorgeix perquè la Margarita González, una professional del món de la sanitat, tenia clar que al barri havia moltes joves i que s’havien d’informar, per exemple, dels efectes secundaris d’aquelles primeres píndoles anticonceptives, de la prevenció de malalties, etc. Recordo que eren xerrades massives”.\nLa Conchi segueix essent activa a l’AV, encara que percep “un moviment veïnal debilitat: “La gent ens hem acomodat, creiem que per a tenir habitatge ja ho tenim tot”. Malgrat aquest desencís, se li il·lumina el somriure quan subratlla que amb la crisi hi ha hagut un retorn a la solidaritat entre la gent. Ho ha percebut sobretot al Banc d’Aliments del Prat, on ara deixa hores fent de voluntària. Com aquelles imprescindibles que parlava Bertol Brech, la Conchi segueix regalant al veïnat la seva lluita de formigueta, quotidiana i silenciosa.\n• L'escola primària i l'escola d'adults.\n• Primer Centre de Plànning del Baix Llobregat.\n• Galeria de fotos de la Conchita Castell\n“Les dones en les lluites hem estat més importants”\nMaruja Ruiz (Guadix, Granada, 1936) va arribar a Barcelona el 1949, com tants emigrants procedents d’Andalusia. Es podria dir que ja portava la consciència política i social als gens, de la mà d’un pare que per pertànyer a la CNT va estar 12 anys a la presó, i d’una mare que, per ser la dona de, va passar igualment 8 anys entre reixes.\nEl primer barri d’acollida d’ella i la seva família havia de ser el Raval, conegut llavors com el Barri Xino, però una estafa que els va deixar sense casa, i el Congrés Eucarístic de Barcelona, que va fer enderrocar les barraques de Capità Arenas, on van viure després, van ubicar-la finalment a Nou Barris, d’on no va tornar a moure’s mai més. Segons recorda Maruja Ruíz “Nou Barris era un territori de vinyes i barraques, que li deien de la Prosperitat, perquè quan una persona prosperava venia aquí i es feia la seva segona barraqueta”.\nI des d’aquest barri, la Maruja, cofundadora de l’AV Nou Barris, actual presidenta del Casal de Gent Gran de la Prosperitat i militant del PSUC, no ha deixat de mobilitzar les dones del barri i el veïnat per aconseguir uns equipaments de qualitat, impregnant, amb la seva força i convicció, d’esperit de lluita. Places i espais verds que van costar 10 anys de lluita, l’arribada de l’autobús a Torre Baró o equipaments per la gent jove i la gent gran, que van suposar 17 anys de mobilitzacions, totes elles reivindicacions dutes a terme des de les diferents associacions veïnals de Nou Barris i on les veïnes van tenir un paper cabdal. Així ho destaca la líder veïnal: “les dones en les lluites dels barris hem estat més importants. Hi havia dones embarassades parant els autobusos 21 dies perquè ens posessin un semàfor”.\nMaruja Ruiz, que va tenir la sort de tenir un company sentimental que li va donar suport en tot moment i amb qui compartia l’afiliació al mateix partit, ha estat un exemple clar de militant implicada en la lluita veïnal. “Durant la clandestinitat els veïns es pensaven que era prostituta perquè sempre em veien amb molts homes a la nit”, explica somrient amb els seus ulls blaus inquiets, gairebé de nena, recordant aquells anys quan tornava tard a casa després de les reunions amb el partit. Segons l’actual presidenta del Casal de la Gent Gran de la Prosperitat: “El PSUC va donar les directrius que ens havíem de mobilitzar allà on estàvem, ja fos des dels sindicats, els barris... I per tenir un paraigua vam crear l’associació de veïns”.\nElla va començar ocupant-se de la secció de “Carestia de Vida”, que aglutinava a totes les dones del barri amb qui anaven tenda per tenda per assegurar que hi hagués el pa, el gra i els llegums de regulació. És a dir, productes a granel molt més barats que es podien trobar als comerços. A partir d’aquesta activitat s’aprofitava per parlar dels problemes del barri i reunir al veïnat per les assemblees.\n300 dones tancades a l’església Sant Andreu Palomar\nMaruja Ruíz va adquirir ràpidament lideratge i el 1976, va aplegar 300 dones, els marits dels quals havien estat acomiadats de la fàbrica Motor Ibèrica. Durant 28 dies es van tancar a l’església de Sant Andreu Palomar, una acció molt atrevida en aquells anys que va tenir un gran ressò internacional. “Jo vaig anar al Sindicat Vertical, que estava a Via Laietana, a anunciar que ens tancaríem perquè demanàvem l’amnistia pels treballadors que volien acomiadar de Motor Ibérica.\nVa haver homes que van aixecar les mans perquè les seves dones es tanquessin i elles no sabien res. I jo els hi vaig dir: però les vostres dones ho saben? I ells van contestar: això no importa. I després els van presentar unes denúncies, els mateixos homes, per abandonament de la llar, per obligar-les a sortir del tancament”. La Maruja no pot deixar de riure quan recorda el què els hi va proposar a les dones quan va venir la Policia, poc abans de ser desallotjades: “el què no volen és que sortim amb les armilles de Motor Ibèrica. A partir d’ara anem totes amb les armilles i sense sostenidors a sota, i quan entri la Policia i ens digui que ens hem de treure les armilles, ja veuran”.\nAquesta experiència va fer agafar a aquest grup de dones una gran consciència de col·lectivitat i de solidaritat, segons explica la Maruja, i moltes d’elles van entrar a formar part, després, de les AMPES o de les associacions veïnals.\nLa medalla que no va voler\nSi se li pregunta a la Maruja per la seva relació amb l’administració, contesta que “és de lluita” i s’ha negat recentment a aparèixer en un llibre que està fent l’Ajuntament al districte sobre dones del barri.\nIgualment, no va acceptar el 2001 la Medalla d’Honor de Barcelona, que l’ajuntament de Barcelona va voler atorgar-li com a reconeixement per tota la seva trajectòria d’implicació social. Les seves raons : la fidelitat a la seva consciència de lluitadora social, la ferma convicció de pensament comunista, i la seva posició contrària a les polítiques de retallades de la classe política dirigent.\nAquesta granadina de 78 anys continua creient que un altre món és possible. I malgrat ha passat el temps, segueix intentant -ho en el seu cercle, ara des de la seva presidència al Casal de Gent Gran Prosperitat. No deixa d’informar a la gent gran sobre les injustícies de les pensions, la importància de no deixar-se enganyar i la necessitat encara de mobilitzar-se.\nCristina Mora (Periodista de l’ADPC)\n• 17 anys de lluita pel Casal de Gent Gran Barcelona-Prosperitat.\n• Una suma de 300 persones, majoritàriament dones, es tanquen a l’església de Sant Andreu Palomar durant 28 dies el 1976, per lluitar contra l’acomiadament de treballadors de Motor Ibérica\n• Galeria de fotos de la Maruja Ruiz\n“La primera victòria va ser vèncer la por”\nVint-i-tres anys al capdavant de l’AV del Carmel i tota una vida de compromís social, han marcat la trajectòria de Custòdia Moreno (Granada, 1943). Una dona amb fusta de líder, que ha estat capaç de mobilitzar al veïnat a toc de xiulet, amb manifestacions diàries i d’aconseguir unes instal·lacions dignes al Carmel, per deixar de ser el barri oblidat.\nUn barri que quan va arribar la Custòdia i la seva família d’Andalusia, fugint de la repressió franquista, només hi havia barraques, sense llum, aigua ni clavegueram. En un principi se’ls hi va caure el món a sobre perquè segons recorda la Custòdia, “a Granada teníem una casa en condicions tot i que érem gent humil”. No tenien més opcions i van acabar comprant una de les 700 barraques que hi havia, on cada vegada que plovia havien de posar paraigües perquè no els hi entrés l’aigua. Però malgrat la misèria que van patir, l’activista veïnal recorda amb tendresa aquella època gràcies a la gran solidaritat que es va forjar entre el veïnat.\nLa seva ha estat una història marcada per una claredat de valors que li han donat sempre la força per reivindicar allò que creu just per la ciutadania, que segons ella no ha d’oblidar que “el poder el continua tenint el poble, i que encara que els polítics gestionin, nosaltres hem de controlar la seva gestió, ja que en som els primers accionistes d’aquesta “empresa”, i paguem els nostres impostos per defensar els nostres drets”.\nAmb aquesta consciència que li va venir ja als 16 anys i amb un grup més de persones, motivades per la demanda d’infraestructures i la cura dels veïns i veïnes, van formar l’AV Primer el Centre Social del Carmel el 1969, quan encara eren il·legals les entitats veïnals. La Custòdia vestida d’infermera i un grup de monges i de capellans progressistes van dirigir-se a la comissaria per demanar un permís i poder fer obra social al barri, l’única via que tenien llavors per poder actuar. Però va ser a partir del 1972, amb la seva legalització, quan van sortir de la clandestinitat i van començar la verdadera “revolució” al barri, autoconstruït per la seva gent i sense cap pla urbanístic ideat.\nDeixant la por al darrere, la gent del Carmel es va organitzar en diferents vocalies (sanitat, educació, barraques…) i va sortir al carrer. La primera acció va ser aturar el trànsit de la carretera del Carmel amb bosses d’escombraries per demanar uns contenidors. Després li va seguir la demanda de la construcció del Centre de Salut al carrer Sacedón, ja que només comptaven amb el pis particular d’un metge de la seguretat social, sense cap mena d’infraestructura, on hi havia de fer cua tot el veïnat al carrer. La part alta del Carmel no es va quedar tampoc sense equipaments i anys després van arribar el CAP del carrer Lisboa i del carrer Murtra, aquest darrer ampliat ara fa 3 anys.\nL’educació pública també van haver de guanyar-se-la, i l’any 1976 la gent de l’AV del Carmel es van tancar durant tres dies en l’edifici Tramuntana, que passaria a ser la primera escola pública del Carmel. Aquesta acció va provocar un gran desplegament policial al barri del qual encara se’n recorda la Custodia com si fos ahir, “la lluita per l’escola Tramuntana va ser una tramuntana de veritat”.\nLa Custòdia Moreno, artífex de moltes d’aquestes batalles, no vol deixar d’insistir que la del Carmel ha estat una lluita continua on, gràcies al suport de bones persones experts, han volgut sempre controlar tot allò que l’administració ha ideat als seus carrers. És en aquest sentit, que van aconseguir també la instal·lació d’escales automàtiques, l’arribada del metro o la propera construcció d’ascensors. Per a la líder veïnal, “els barris no es projecten des d’un despatx, tampoc des del mateix barri. Els projectes que realment han sortit bé han estat aquells on administració i veïnat han estat capaços de dialogar, cedir una miqueta per ambdues parts i arribar a un acord”.\nQuan la revolució feminista arriba al Carmel\nCustòdia, l’única dona del barri en aquells moments que havia estudiat una carrera universitària i que sempre s’ha considerat feminista, recorda però que als barris havien d’anar amb una altra velocitat: “si a alguna 'progre' se li acudia parlar de masturbació, l’endemà teníem 30 dones menys”. El xoc entre les feministes més radicals de l’època i les membres de les vocalies de dones era constant, segons explica. El primer objectiu de la Vocalia de Dones amb la creació del Centre de Planificació Familiar, va ser crear un espai on les veïnes del barri es sentissin còmodes per compartir els seus dubtes i problemes. Segons Custòdia, el primer dia no els hi podien dir que “els seus marits eren uns cabrons i que elles no tenien una sexualitat pròpia, perquè s’espantaven”. Va ser un procés lent i constant. De fet “moltes d’aquestes dones no han estat capaces de separar-se dels seus marits fins arribats els 60 o gairebé 70 anys”, destaca la dirigent.\nUnes companyes de lluita que, trencant tabús en aquells anys, deixaven casa, fills i marits arreglats per poder anar a les assemblees i plantar-se l’endemà a la manifestació davant la policia.\nL’arribada dels mètodes anticonceptius a les llars de barris com el Carmel no va ser gens fàcil. Segons explica Custòdia “les dones havien de prendre els anticonceptius d’amagat dels seus marits perquè si s’assabentaven les acusaven de fer-ho per poder tenir relacions amb altres homes. No entenien que ho feien per no tenir tants fills”. Igualment, a través dels centres de planificació van aprofitar per transmetre’ls, més enllà de les qüestions purament sanitàries, que tenien dret a gaudir i sentir plaer amb el sexe.\nAquesta dona lluitadora, que diu tenir l’esperit dels 30 però l’esquelet dels 70, i que ha tingut clar tota la vida el paper de la ciutadania en la construcció de la realitat, es mostra preocupada amb la situació polític-social actual. “L’economia s’arreglarà, però el que estem perdent de veritat, i la gent no ho veu de tan capficats que estem en la qüestió econòmica, són tots els drets socials”, comenta la Custòdia, que afegeix en relació a l’actual llei de l’avortament, “s’està tornant al missatge que la dona està per a procrear, per a ser la mare de tots, i que les famílies s’han destrossat perquè les dones hem sortit a fora. Estem anant novament a les cavernes i ens estan tornant a posar la por al cos”.\nCristina Mora (periodista de l'ADPC)\n• Clavegueram i enllumenat pel barri.\n• Primer Centre de Planificació Familiar de Barcelona.\n• Galeria de fotos de la Custòdia Moreno\n“Continuo a l'AV perquè m’ho crec molt”\nRosaura Gómez Orús (Aitona, Segrià, 1949) va arribar amb 3 anys a Sabadell, al barri de la Creu de Barberà, on va viure fins que es va divorciar el 1982 i es va traslladar al Centre. Allí va crear l’AV, en la qual continua activa i reivindicativa com sempre , encara que ara dóna prioritat també a la seva faceta d’àvia. Treballar voluntàriament la fa viure més plena.“Les dones han de ser les primeres a creure’s la igualtat”, reclama.\nLes persones, quan s’uneixen, poden aconseguir moltes coses. Rosaura Gómez se’n va convèncer arran de les experiències viscudes en l'AV del barri de la Creu, on el seu pare participava, i on va estar, ja adulta, tres anys a la Vocalia de Festes i a la Junta fundadora del grup d’enterraments. En divorciar-se i canviar d’habitatge, va començar a ser activa en algunes entitats, fins que el 1999 va encapçalar la creació de l’AV del seu nou barri.\n“La meva implicació amb el moviment veïnal va començar, primer, per deixar de llepar-me les ferides del meu divorci. Desprès per a millorar el meu entorn”, explica, tot començant a filar la seva història a partir de la degradació de l’antic Mercat de Sant Joan: “s’estava degradant i convertint en un perill; vaig veure que no hi havia AV, així que, amb qui vam ser la primera Junta de l’AV Rambla Centre, vam començar a organitzar-nos”. Van repartir fullets que convidaven tothom a participar en les decisions que afectaven el barri. Van tenir resposta: “quan vaig veure que començava a arribar la gent al lloc de reunió que havíem dit vaig començar a tremolar! I ara què?”. Tothom estava engrescat i l’AV estava en marxa. Es van signar estatuts i oficialitzar el 2000. Gómez continua com a vocal en l'AV de la qual va ser presidenta fundadora i n’és la representant a la Federació AV de Sabadell , on és la tresorera. “Quan treballes fent coses que no són exclusivament per a tu, sinó també per millorar la societat, t’aporta molt”.\nDes de la Federació, també va ser la responsable local del Grup d’Interacció Multicultural, el GIM, un projecte també vinculat a la Confederació d’AV de Catalunya (CONFAVC): “primer vam fer un curs, després un segon, a partir del qual vam crear un grup per continuar sensibilitzant vers la immigració a nivell de barris”.\nEntorn del lideratge en les dones, Gómez, afirma que efectivament abans costava: “Posteriorment ha estat diferent, però en els anys 80, la dona que es creia en la igualtat que ens deia la Constitució, s'havia d'anar imposant, de mica en mica. Podia tenir opinions o tasques concretes, però el gruix dels temes eren portats pels homes”. Gómez no creu que les dones estiguin invisibilitzades en el món veïnal, però reconeix que en la FAVS, per a representar els barris, hi ha una majoria clara d’homes.\nLa Rosaura no ha treballat mai en temes específics de dones des de les AV en què ha estat. “No estic d’acord amb les Vocalies de Dones. S’hauria de lluitar d’una altra manera”. Les reivindicacions d’escoles bressol, la flexibilització horària, sí que afecten més a les veïnes, -ho reconeix-, i també la millora de les barreres arquitectòniques, que s’ha demanat molt des de l’AV: les veïnes portem més els cotxets de criatures i els carros de comprar”. Però no se sent identificada amb els feminismes ni la mirada de gènere. És la seva experiència, la de qui va ser la primera dona a fer de conserge, i unes de les pioneres en exercir el dret al divorci.\nLa lluita canvia, no s’acaba\n“Quan una cosa interessa de debò, la gent s’implica”, afirma taxativa, i detalla per exemple quan la Federació d’AV va promoure accions per aturar les antenes de telefonia mòbil: es va aconseguir que no s’instal·lessin i es va crear una norma, que és la que hi ha actualment.\nTambé posa com exemple, la modificacó dels plans inicials de la remodelació de la Plaça Espanya. I una altra iniciativa que va proposar l’AV: posar plaques a les xemeneies de la ciutat, “hi diu quants anys va funcionar i el nom del vapor, perquè tothom sàpiga què representa”.\nGómez apunta la capacitat dels polítics per a escoltar les reivindicacions com a un element essencial en l’èxit de tota la ciutadania: “Quan es va reivindicar la modificació dels plans per al carrer Horta-Novella es van penjar cartells als balcons; no s’havia vist mai quelcom semblant, i al final, res, l’Ajuntament va seguir amb el seu pla i l’autobús, el dia de la prova, va quedar encallat amb les voreres (...) Va ser una llàstima, però això demostra que tot també depèn molt del tarannà dels polítics de cada moment”.\nEn canvi, sobre el mercat de Sant Joan, que va ser la primera reivindicació de l’AV, van tenir resposta de l’equip de govern-al cap d’uns anys, això sí- i van aconseguir que l’Ajuntament, que volia enderrocar l’edifici i deixar-hi una plaça dura, es fes enrere i condicionés l’espai per a fer activitats la gent gran, xerrades, emissió de pel·lícules, etc. “El més bonic és que és la pròpia gent del barri intercanvia coneixements”, explica Gómez. Les activitats que es fan a l’AV són per ella tan importants com les reivindicacions o altres accions: “les AV són escoles de democràcia, perquè hi aprens a escoltar l’altre, a donar la teva opinió... és la base on comença tot. El temps d’esbarjo amb els veïns és important perquè s’hi introdueixen temes, es comenten entre la gent”.\nDes de l’AV, actualment es fan recollides d’aliments; conscienciació de temes com ara el sanitari, “que és flagrant”, diu Gómez. Es refereix a les protestes perquè no es tanquin els ambulatoris el mes d’agost. També assessoren les persones sobre la clàusula sòl -que s’aplicava en les hipoteques i que s’ha demostrat com abusiva. Segons Gómez; donen suport a la llei de la renda bàsica i pròximament començaran a fer campanya per a que els bancs obrin habitatges buits i els posin en lloguers baixos.\n“Les entitats són reflex de la societat; totes estan faltes de voluntariat. Com quasi tots els moviments associatius, les AV, estan patint el canvi de valors”. De tota manera afirma rotundament que tenen encara un paper important i que “si no hi fossin, s’haurien de reinventar”.Lluny de culpar la ciutadania, pensa que són nous temps:“Hi ha moviments com la PAH que ens demostren que les coses poden ser diferents. Aquesta crisis en la qual el nostre sistema i els polítics que ens governen ens han fet entrar ens està fent veure altres formes de lluita”.\n• La FAV de Sabadell aconsegueix aturar la instal·lació d'antenes de telefonia mòbil.\n• Dinamitza el projecte intercultural GIM per incloure als nous veïns i veïnes a les dinàmiques associatives del barri.\n• Galeria de fotos de la Rosaura Gómez\nLa mare de la Barcelona dels barris\nCofundadora de la històrica AV de l’Esquerra de l’Eixample barcelonina, Anna Alabart Vilà, (1942-2012) va orientar el seu coneixement acadèmic de sociologia, per a dotar d’eines a les entitats veïnals i trencar les desigualtats entre les diferents zones urbanes. També militant del PSUC, els seus dos eixos d’actuació van ser la vida acadèmica i l’activisme social, a partir de la seva entitat i de la seva estreta col·laboració amb la Federació d’Associacions de Veïns i Veïnes de Barcelona (FAVB), i més tard, amb la Fundació de la Confederació d’AV de Catalunya.\nLi agradava dir que no era partidària dels compartiments estancs, sinó que amb una mirada àmplia vers la investigació, veia la ciutat com un espai on coexisteixen les influències del que és polític, econòmic o arquitectònic, però també de les diverses relacions entre els seus habitants. El també sociòleg Joaquim Sempere, en l’acte de comiat afirmava: “Anna Alabart va analitzar i denunciar els mecanismes de construcció de l’espai urbà que generen dinàmiques que afavoreixen les desigualtats socials. Va defensar un model de ciutat equilibrat, sostenible, que fos un espai de ciutadania”.\nLa trajectòria d’Alabart en la lluita veïnal ve de lluny. Des de 1980 va presentar amb la FAVB el plànol de les barriades de Barcelona. Va participar, en nom de la Federació, a la Comissió que junt amb un altre grup de tècnics de l’ajuntament de Barcelona, presentarien el 1985 per a la seva aprovació el Mapa dels districtes de la ciutat. Així podem dir que a ella junt amb altres persones lluitadores de l’època com és el cas del desaparegut periodista Josep Mª Huertas Claveria li devem l’actual divisió en districtes que té la ciutat de Barcelona. Amb els seus treballs posteriors va continuar dibuixant i documentant els diferents barris de la ciutat. I des d’aquell moment no va deixar mai de treballar colze a colze amb la FAVB amb estudis, projectes i activitats diverses. En aquest context, va coordinar i mantenir l’edició de “La Barcelona dels barris”, editat per la Favb, 1999-2008, una radiografia de cada barri barceloní.\nPer a Andrés Naya, codirector de la revista Carrer, “va saber aprofitar els seus coneixements acadèmics portant-los a la pràctica”.\nEn la vessant acadèmica va jugar un paper important en la introducció de la Sociologia Urbana com a matèria a la Universitat de Barcelona. Va crear el grup de Recerca Territori, Població i Ciutadania, del qual en va ser la directora entre els anys 2005 i 2009. La seva tesi doctoral de 1982 “Els barris de Barcelona i el moviment associatiu veïnal”, il·lustra la seva idea central de la universitat com una institució al servei de la societat i sobretot dels més vulnerables.\nAmb aquest treball va obtenir el Premi d’investigació Ciutat de Barcelona 1983. Segons Marc Andreu, codirector de la revista Carrer, “és incomprensible que encara resti inèdita, ja que representa una eina imprescindible de treball i de coneixement dels diferents barris de Barcelona”.\nL’activitat de l’Anna Alabart a la FAVB va ser intensa: acceptava impartir xerrades, debats i col·loquis a diferents barris, sobre les desigualtats en els barris, tema que l’obsessionava. Era articulista del diari El País, sobre temes d’urbanisme i justícia social. Va col·laborar en el Consell Assessor de la revista Carrer, aportant idees i fent articles. Andreu recorda que “l’Anna aportava esperit crític, i era una dona generosa i propera”.\nEn el seu compromís amb la lluita antifranquista es va implicar activament amb l’Associació de Veïns i Veïnes de l’Esquerra de l’Eixample i va impulsar-ne la seva legalització el 1974. L’any 1982 va publicar a la revista Nous Horitzons un article titulat EL moviment veïnal de Barcelona i la seva imatge.\nEl 28 de novembre del 2013 es va fer un acte memorial a la facultat d’Economia de la Universitat de Barcelona, amb la publicació d’un opuscle titulat El dret a la ciutat, que recull dos articles publicats a la revista Carrer: La ciutat no es compra, i El risc del despotisme democràtic,signats per Alabart, a més d’alguns textos i treballs. Per a Marc Andreu, “bé podria ser la llavor d’un llibre que aplegui l’obra de la sociòloga amb qui Barcelona encara està en deute”.\nMontserrat Puig (Periodista de l'ADPC)\n• Co-autora de la configuració de la Barcelona dels barris i dels districtes.\n• Impulsa la legalització de l'AV de l'Esquerra de l'Eixample el 1974.\n• Galeria de fotos de l'Anna Alabart\n“La dona sempre s’ha hagut de reivindicar”\nLes necessitats que presentava el barri Parc Riu Clar de Tarragona a principis dels vuitanta eren tan bàsiques que fins i tot costen d’imaginar. “L’aigua que ens arribava provenia d’un pou no disposàvem d’aigua tractada”, recorda l’Elena Regidor (Tarragona, 1940). “No teníem els carrers asfaltats, el manteniment de les faroles l’havíem de pagar els veïns i tampoc teníem servei de recollida de brossa”, recorda. Totes aquestes conquestes les ha lluitat l’Elena colze a colze amb les companyes i companys de l’AV Parc Riu Clar de Tarragona.\nPetit i acollidor; aquests són els adjectius que utilitza per definir el barri on va néixer fa setanta-tres anys i en el que ha viscut des de llavors. S’hi ha fet gran, hi ha vist créixer els seus quatre fills i hi ha treballat hores i més hores, feliç de veure com els esforços que feien des de l’Associació Veïnal anaven canviant la fisonomia d’aquells carrers.\nLes mancances dels anys 80 eren evidents però, malgrat tot, l’Elena estava enamorada del seu barri. Potser va ser per això; potser hi va ajudar el fet que ella mateixa es defineix com una revolucionària. Sigui com sigui, amb el cuquet de l’inconformisme sempre dins, ha dedicat tota la vida al que es pot ben dir que és casa seva; uns carrers que avui es mira orgullosa després que tantes i tantes reivindicacions finalment arribessin a bon port.\nPerò la clau de tot, malgrat el tarannà revolucionari de l’activista veïnal i l’energia que desprenia, la va trobar en la seva família. “La dona sempre s’ha hagut de reivindicar, i més en aquells temps en què estàvem condemnades a no poder sortir de casa”, explica. Sense el suport que sempre ha rebut dels seus, res del que ha fet hauria estat possible. “Gràcies a què el meu marit cuidava dels fills cada vegada que jo tenia algun acte o alguna reunió, jo em vaig poder involucrar en el moviment veïnal”.\nParal·lelament, dins l’Associació de Veïns es va crear el Col·lectiu de Dones, un espai des d’on s’han dut a terme una llarga llista d’activitats que han permès difondre coneixement i treballar per l’alliberament de la dona. “La problemàtica de la dona en aquell moment era que el seu destí era estar a casa”, explica l’Elena. Van haver de programar les activitats en hores en què la canalla fos a l’escola per tal que aquestes dones hi poguessin accedir i així, poc a poc, van anar creant multitud. Les dones del barri s’hi van animar i s’hi involucraven, i els homes també.\nAixí, molts dels actes que s’hi duien a terme anaven molt més enllà de la qüestió de gènere: s’hi feia costura, però també fèien teatre, reflexoteràpia, sortides per la ciutat i fins i tot xerrades sobre l’avortament, el divorci o les herències. Els canvis en la societat s’anaven materialitzant i l’Elena els contemplava des de dins, treballant encara amb més empenta intuïnt que tot allò en el que creia podia arribar a ser possible. Ara, parla orgullosa del grup de teatre que avui està més consolidat que mai i que s’erigeix com a símbol de la cohesió que habita el barri Parc Riu Clar.\nMalgrat tot, però, l’Elena es lamenta de la situació actual. “Tinc la sensació que ens estan robant allò que havíem guanyat amb tants esforços. El cas de l’avortament, per exemple; jo no és que hi estigui a favor perquè tinc quatre fills i segurament mai m’hauria passat pel cap avortar, però hi ha gent que ho necessita i, quan aquest moment arriba, ho ha de poder fer”.\nLa realitat econòmica, política i social del país està abocant moltes dones a haver de tolerar situacions que es troben al límit de la dignitat, però “sembla que estem adormits”, comenta. “No sé si és que encara tenim les necessitats cobertes o si és que estem tan decebuts que ja ni ens movem”. Sigui com sigui, la realitat és que l’Elena veu l’activisme de les dones a les Av. “Potser és que, decebudes de constatar com tornem enrere, comencem a pensar que aquesta lluita és una pèrdua de temps. O potser és que la joventut d’avui dia prou maldecaps té per aconseguir trobar una feina”.\nNeus Martí (Periodista de l'ADPC)\n• Lluita per les infraestructures més bàsiques del barri: asfaltat, aigua, llum, recollida de la brossa.\n• Col·lectiu de Dones del barri.\n• Galeria de fotos de l'Elena Regidor\n“Com ho farem si algun dia no existeixen les AV?”\nFilla d’espanyols i nascuda a França, Ivette Poveda (1925, Bedarieux, Herault, França) va arribar al barri de Les Oliveres de Santa Coloma el 1970, després d’una joventut plena de trasllats i sostres compartits. El pis del carrer Pep Ventura va ser el primer del qual va poder dir que era casa seva. Estava entusiasmada, malgrat les mancances dels habitatges i del barri eren totals. Llum, aigua, carrers, autobusos: “tot el què s’ha fet al barri s’ha aconseguit lluitant”, destaca. Moltes d’aquestes conquestes, aconseguides a través de l’AV de Les Oliveres, amb la qual que des del 1982 ha estat molt vinculada, primer com tresorera i després com a secretària.\nNingú diria que té 88 anys. M’espera tot llegint el diari i prenent un cafè amb llet: té una energia que no s’acaba. Des del 1982 ha estat compromesa amb l’AV Les Oliveres i continua oferint-se per col·laborar-hi amb el què calgui. Ens reunim al Casal d’entitats on l’AV té la seu des de fa uns 15 anys.\nFilla de pare de Salamanca i mare de Casp, Aragó, residents a França, va néixer a un poble del departament francès d’Herault. Dels 5 anys als 15 va viure a Ceret, Pirineus Orientals, on va anar a l’escola fins que van tornar cap a Espanya. El pare, anarquista, afiliat a la FAI-CNT, va ser expulsat del país d’exili per no anar al front contra els alemanys. Poveda va estar-se entre Salamanca i Zamora fins el 1942; llavors va venir a Barcelona a treballar-hi. El 1970 arriba al barri de Les Oliveres “en bona hora!”, exclama sense dubtar. Va ser la seva primera llar. “Quan vaig veure els pisos, em van encantar: la distribució, tot exterior. Pisos com aquests no se’n troben! L’arquitecte almenys va tenir aquesta bonica gran idea de pensar ‘ja que estan aquí, posem-los les coses fàcils i boniques’”. Perquè en aquell moment, fàcil no ho van tenir: van trigar tres mesos a disposar de llum a casa. L’aigua va trigar menys. S’aixecaven les parets dels edificis però no s’adequaven els habitatges. Les Oliveres, a la falda de la muntanya de Santa Coloma, no tenia carrers,ni transports;només camins de terra, pujades i baixades.“Lluitar per millorar el barri. Aquesta va ser la feina”.\nTot un barri per fer\nPoveda recorda l’impulsa del capellà progressista del PSUC de Santa Coloma, Luis Hernández, veí del barri i qui va donar molta empenta al poble per a dignificar-lo. “ El capellà, que per a nosaltres sempre serà el Lluis Hernández, va contactar amb un bufet d’advocats joves, lluitadors, de Badalona, i es va fer un nucli molt potent al barri”. Calia asfaltar, fer carrers, perquè només hi havia quatre camins mal fets; calien transports. “Demanàvem coses molt normals –afirma Poveda-, no era res d’un altre món”.\nLa lluita pels autobusos és mítica a Les Oliveres.“Només teníem un bus que anava a Badalona: aconseguir-ne un que anés a Barcelona va ser una lluita d’anys i anys”.Ella és discreta, i al principi no ho explica, però després en fa cinc cèntims: “vam segrestar uns autobusos. Vam haver de fer-ho perquè ens escoltessin! Érem moltíssima gent, i vam tenir els autobusos aquí dalt, amb els conductors i tot, dos dies!”.\nTambé recorda l’anomenada Guerra de l’Aigua, capitenejada per la Confederació d’AV de Catalunya (CONFAVC): “Vam lluitar per a què ens fessin els rebuts d’aigua sense recàrrecs que no ens pertanyien”, recorda.\nUna altra victòria veïnal va arribar el 2007, quan l’AV va aconseguir un finançament del 80% per part de la Generalitat i l’Ajuntament per instal·lar ascensors als blocs de pisos: “El barri no és ni ombra del que era! Arribar a tenir ascensors als habitatges, i escales elèctriques! Això era somiar despert!”, s’exclama Poveda. “Res no t’ho donen d’un dia per l’altre, has de treballar molt; has de fer veure la necessitat a les autoritats, fer-los entendre els problemes que volem resoldre... Tot el que s’ha fet al barri s’ha aconseguit lluitant”.\nPoveda també esmenta conquestes recents:; la remodelació del camp de futbol, amb un pàrquing subterrani, i l’anhelada escola bressol, reivindicada des del 1978.\nColaboradora de l’Associació de Dones de Les Oliveres\nPel què fa a les reivindicacions més de gènere, Poveda reconeix que va estar sempre al costat de la seva amiga Isabel Alonso, qui va ser presidenta fundadora de l’Associació de Dones de Les Oliveres. “Jo no he treballat massa en el feminisme, però ella sí. Era una gran lluitadora”. Per exemple, d’Alonso recorda la posada en marxa d’unes colònies d’estiu gratuïtes pels infants del barri. També emfasitza que l’Associació de Dones va ser un suport i acompanyament molt important per a aquelles veïnes que tenien problemes de convivència o de salut.\nDe tarannà enèrgic i humil, elogia la feina feta pels companys i les companyes de l’AV de Les Oliveres i, se sent feliç d’haver estat, com diu “rodejada de gent bona”. Als seus 88 anys continua oferint-se per a col·laborar-hi en el què calgui. “Per a mi, les AV fan un treball molt digne. És un voluntariat, sense afany de cap tipus, sinó d’ajudar. No sé com ho farem, si algun dia no hi ha una entitat responsable dels problemes dels barris”, i explica les dificultats de renovació generacional del moviment veïnal.\nQuan sortim de la sala on parlàvem i anem a mirar les fotos que hi ha penjades en un mural que ocupa tot un pany de paret, creuem una festa d’aniversari que se celebra al Casal. “Sí que hi ha gent jove, per a això sí... Però després, ja està”, lamenta.\n• Colònies gratuïtes d’estiu pels infants del barri.\n• Després de 35 anys de lluita per l’escola bressol , es comença a construir el 2013.\n• Galeria de fotos de la Ivette Poveda\n“No ens hem alliberat tant com ens pensem”\nAmb la queixa a la mà i moltes manifestacions viscudes, poc a poc s’han anat aconseguint moltes millores que han fet del barri de Balàfia un lloc acollidor. La Isabel Saéz (Lleida, 1952), no sap quina ha estat la batalla guanyada que l’ha fet més feliç; si la nova escola bressol, el soterrament del tren, o les múltiples campanyes impulsades través de la Vocalia de la Dona, on n'és una de les cares més visibles.\nTot i haver nascut el 6 de març de 1952 a la Bordeta, a Lleida, ella se sent del barri de Balàfia, on s’hi va traslladar a viure amb els seus pares quan tan sols tenia deu anys. Filla d’una família d’esquerres, l’ambient que va viure a casa va ser sempre prou revolucionari com per imprimir un compromís en el seu caràcter que l’ha acompanyat al llarg dels anys. Ja de jove, quan a l’institut l’obligaven a cantar el “Cara al Sol”, s’hi negava matí rere matí, i entomava les patacades que li proferien els professors sabent que tot allò formava part d’aquella lluita.\nNo recorda on va començar tot, ni com. Una cosa va portar l’altra i aviat es va trobar militant en el PSUC en la clandestinitat. El seu paper dins el partit fou prou rellevant com per convertir-la en la responsable dels comptes i, poc a poc, amb un caràcter fort i la certesa que calia treballar amb fermesa per aconseguir sortir del forat en què la dictadura havia soterrat el país, va anar agafant un protagonisme no buscat en un barri perifèric en el que les condicions de vida no eren fàcils.\nA més de militar al PSUC, la Isabel va estar molts anys vinculada al sindicat Comissions Obreres i a les lluites del barri a través de l’Associació de Veïns que en aquells primers anys de democràcia es deia “Associació Verge Blanca i Adjacents”. “En el moment en què vaig entrar a l’AV, la situació del barri era molt precària”, explica. “Mancaven carrers i hi havia uns blocs als quals només s’hi podia arribar creuant camps abandonats”.\nAmb la queixa a la mà i diverses manifestacions, poc a poc han anat aconseguint moltes millores que han fet del barri de Balàfia un lloc acollidor. La Isabel no sap quina ha estat la batalla guanyada que l’ha fet més feliç. “Em costa molt decidir-me perquè han estat moltes les coses que hem pogut canviar. Potser algunes de les coses més importants han estat que vam aconseguir que soterressin les vies del tren després que hi haguessin hagut moltes morts i, fa tan sols dos anys, per exemple, van construir l’escola bressol que tant havíem estat reclamant”. Les condicions del barri han canviat molt però la Isabel no oblida les hores passades d’administració en administració, esperant que rere alguna de les portes a les que trucava s’hi amagués la solució a algun dels molts problemes contra els que han lluitat.\nActualment, la Isabel continua treballant per al barri des de l’AV on s’encarrega de la Vocalia de la Dona. A més, també està vinculada a Dona Balàfia Associació. Aquest lligam amb el món de la dona i les seves problemàtiques li ha permès veure com aquestes han anat evolucionant al llarg dels anys. Les condicions de la dona han canviat des que la democràcia va començar a treure el cap pel barri i en moltes coses han millorat. Però tot i això, la Isabel és conscient que encara hi ha molta feina a fer. La violència de gènere, les condicions laborals, la conciliació familiar. “No ens hem alliberat tant com ens pensem”, assegura.\nPrecisament per això, ella segueix allà posada, sense baixar la guàrdia. L’associacionisme al barri de Balàfia de Lleida té molta força. El sector femení cada vegada és més present dins les entitats, agafant una rellevància que no havia tingut en èpoques passades. Algunes de les reivindicacions vénen d’enrere; d’altres són més recents, com la crida que fan a la Paeria per tal que hi hagi més carrers amb noms de dones. De moment, una petita victòria: el pavelló esportiu de Balàfia va ser batejat amb el nom d’Agnès Gregori, la primera atleta lleidatana que, l'any 1935, es va proclamar campiona absoluta de Catalunya de l’atletisme femení. Una gesta de la que la Isabel se sent especialment orgullosa ja que és el primer cop que el nom d’una dona encapçala les instal·lacions esportives del barri lleidatà.\n• El pavelló esportiu de Balàfia va ser batejat amb el nom d’Agnès Gregori, la primera atleta lleidatana campiona d’atletisme femení.\n• Escola bressol pels infants del barri.\n• Galeria de fotos de la Isabel Sáez\n“Algunes juntes hauria\nd'integrar gent més jove”\nL’Anna González va arribar de Córdoba l’any 1965, amb només tres anys a la maleta i uns ulls ben oberts que contemplaven tot aquell paisatge tant nou. Els seus pares es van instal·lar al barri de la Florida, a l’Hospitalet de Llobregat, però als vint-i-un ella es va traslladar al barri de Collblanc-La Torrassa, al mateix municipi.\nA l’institut va viure els darrers anys de la transició i de ben joveneta va treballar a les fàbriques. Durant tot aquell temps va estar en contacte amb el moviment estudiantil i sindical, però mai s’havia arribat a organitzar. No va ser fins que en va complir vint-i-cinc que, a rel d’una polèmica generada al barri pels terrenys d’una antiga fàbrica on l’ajuntament volia construïr pisos i els veïns reclamaven una plaça, que ella es va iniciar en les reivindicacions veïnals.\nA Collblanc-La Torrassa hi havia arribat tota aquella primera immigració dels anys seixanta. Els edificis patien greus patologies i el barri disposava de pocs equipaments, escasses zones verdes i d’una densitat de població molt elevada. “Això darrer encara segueix sent així”, explica l’Anna. “Tenim la mateixa densitat que a Calcuta: en menys d’un quilòmetre quadrat hi vivim cinquanta-tres mil habitants”. Era un barri complex, amb una vida veïnal molt rica i en el que les relacions socials eren molt senzilles.\nTotes aquelles característiques que marcaven la impromta del barri van acabar derivant en algunes de les problemàtiques amb les que l’AV de Collblanc-La Torrassa es va haver d’enfrontar. L’any 1987, el 40% dels edificis del barri es van veure afectats per l’aluminosi. L’Anna recorda com des de l’Associació van lluitar molt i durant molt de temps per aconseguir que als veïns afectats se’ls donés una solució econòmica i se’ls ajudés amb subvencions. Finalment, aquesta fita es va convertir en una realitat; una de les batalles més importants de totes en les que havia participat l’Associació acabava amb un somriure al rostre de tots aquells que havien passat tants anys liderant aquella lluita.\nSegurament era el convenciment ferm que les coses poden canviar que va ajudar a què l’Associació de Veïns seguís donant veu a tots aquells que conformaven el dia a dia del barri. Aviat es convertirien en el pal de paller sobre el que se sustentava una fusió que integrava les trenta-tres entitats més punteres del barri. Després de treballar conjuntament durant més de quinze anys, la feina es va traduïr en vuitanta-un projectes que finalment es convertirien en el Pla Integral del barri de Collblanc-La Torrassa.\nEl Pla va anar donant fruits i projectes que en un principi semblava que havien de ser tan sols urbanístics o d’equipaments, finalment van tenir una vessant molt social.\nUn d’ells és el que van impulsar l’any 2002, amb el qual es volia abordar la problemàtica de la inserció laboral. “Al principi vam topar amb molta oposició perquè hi havia qui considerava que les Associacions de Veïns no s’havien de dedicar a temes tan socials, però la realitat és que en aquests moments estem treballant, juntament amb altres entitats i serveis socials, per tal d’ajudar aquelles persones que ho necessiten”, explica l’Anna.\nActualment han atès ja a mil cinc-centes persones. Disposen de dos educadors contractats, d’un banc d’aliments que l’any 2013 va repartir dinou tones d’aliments al barri, i de tota una xarxa de projectes informatius que ajuden a millorar la qualitat de vida dels seus habitants. “Som una entitat molt arrelada al territori”, assegura l’Anna, i això els permet abordar les problemàtiques concretes del barri.\nUna d’aquestes era la violència de gènere. Era un tema molt present durant els primers anys de vida de l’Associació, i ja quan es va crear la Vocalia de la Dona dins l’Associació de Veïns, van tenir clar que era una de les principals problemàtiques que calia abordar. Després de molts anys sense una oferta de serveis per a les veïnes, i sense entitats específiques que es preocupessin de donar resposta a les seves inquietuds, la Vocalia es va convertir en un referent per a moltes d’elles. D’aquesta manera, la dona sempre ha estat molt present en el moviment veïnal del barri, implicant-s’hi fins el punt que, dins la mateixa Associació, mai no hi ha hagut problemes de lideratge per una qüestió de gènere.\nReflexionant una mica sobre la trajectòria de l’Associació de Veïns de Collblanc-La Torrassa, l’Anna conclou que “la composició d’algunes juntes hauria de canviar una mica, integrant gent més jove que iniciï un altre tipus de debat, no només dirigit a l’urbanisme sinó que caldria endegar projectes d’altres tipus amb els que la gent s’apropi a l’Associació. Si no, les Associacions de Veïns tendeixen a desaparèixer”.\n• Actuacions contra la violència masclista de la Vocalia de la Dona.\n• Reforma del barri per a rehabilitar el 40% dels habitatges afectats per l’aluminosi.\n• Galeria de fotos de l'Anna González\nAV de l'Esquerra de l'Eixample\nAV de l'Òstia\nAV Barri Poble Nou\nAV La Montserratina\nAV Sant Cosme i Sant Damià\nAV de Nous Barris\nAV El Carmel\nAV de l’Esquerra de l’Eixample\nAV Parc Riu Clar\nAV Les Oliveres


El 'clítoris masculí' i el punt G en els homes - infoguadiato.com | Ma Volaille\nSi pensaves que només les dones gaudien d’un punt explosiu de plaer, estaves equivocada. Els homes també tenen un clítoris de el qual presumir. Et presentem tot sobre aquesta desconeguda zona erògena de el sexe masculí. Els homes, a l’igual que les dones, compten amb un clítoris, que a l’ésser estimulat, els brinda un gran plaer. El més increïble és que ni ells mateixos saben que el tenen. Ara bé, quan parlem de clítoris masculí, no ens referim a la mateixa clítoris que tenen les dones, sinó que parlem de l’existència d’un punt particularment erogen que, sent estimulat, atorga un gran plaer sexual. A El clítoris en l’home es troba situat a certa profunditat dins el gland, el cap de l’penis, per sota de l’plec que alguns homes tenen i per la cara inferior de l’penis. Per la seva ubicació interna, el camí per arribar-hi és una mica més difícil que en les dones, però de tota manera val la pena intentar-ho, a causa de el gran plaer que lliura. A El clítoris masculí, a l’ésser una font de satisfacció tan alta, pot ser una part important dels preliminars, a l’igual que ho és per a la dona. Per això, abans de l’sexe no vindria gens malament un massatge a aquest punt tan sensible. Primer que tot, tots dos han de relaxar-se i crear un ambient propici i sensual. És molt important que tinguis un lubricant a mà o bé, un oli per a massatges eròtics. Aplica el lubricant al llarg de l’penis de la teva parella, acariciant suaument per començar l’estimulació.\nDesprés, s’inclina el penis sobre el seu ventre, de manera que la part inferior quedi cap amunt i per a tu sigui més fàcil accedir-hi. Ara, amb el rovell d’un dit, pressiona un petit bony que uneix la cara inferior de l’penis amb el gland. Aquest paquet és el clítoris. Comença a fer massatges aquesta zona suaument, fins que trobis el punt més plaent per a ell. Pots donar-li uns copets o simplement pressionar amb la punta dels dits acuradament.\nA continuació, agafa el gland amb els teus dits polze i índex i fes-ho girar sobre el seu eix algunes vegades, suaument. Procura que el teu dit polze es mantingui sobre el clítoris. En aquesta mateixa posició, subjecta el penis amb tota la mà i realitza una masturbació comú, tenint cura que el teu dit no es enlairament de l’clítoris. Finalment, torna a acomodar el penis sobre el ventre i segueix fregant el seu clítoris amb els teus dits o bé, amb l’ajuda d’un vibrador. Continua així fins que la teva parella pugui gaudir d’una experiència sensorial increïble.


Excursions del Joan Ramon: EXCURSIO AL PUIGCABRÉ - TORRE DEL PETROL\nEXCURSIO AL PUIGCABRÉ - TORRE DEL PETROL\nAvui amb el Miquel hem decidit anar a la Riba. Ens va semblar una bona idea pujar a la torre del Petrol. Ho vam fer per un camí ben senyalitzat amb molts cartells - potser massa - i bones fites. Si voleu més marxa podreu pujar per l'esperó, tot escalant, ho podeu veure a http://escaladaperatontos.blogspot.com.es/2010/06/lespero-de-la-torre-den-pedrol.html\nInici de l'excursió:\nA la carretera de Montblanc a Reus prenem el trencall cap a La Riba. Ja podeu aparcar el vehicle perquè des d'aquí ja podeu prendre un trencall a la dreta cap a la barriada de la Ràpida i al costat, amunt, trobeu el primer cartell.\nDescripció de l'excursió:\nPasseu pel costat d'una casa i aneu enfilant-vos amunt. El camí és ple de coscoll. A poc que observeu veureu tot és ple de marges de pedra que ens recorden que antigament aquests verals eren conreats.\nSortim a una pista però als 10 metres prenem un trencall que puja per l'esquerra cap al Grau de la Costa o de la Cansaladeta (força interessant). fins sortir a la carena cimal. Al fons atalaiem la torre on arribem amb una esgarrapada.\nNo em pogut trobar gaire informació de la Torre. Sembla que seria una construcció del s. XIX i bastida a les guerres de les carlinades per controlar el pas sobre l'impressionant estret de la Riba.\nLa visió des d'aquí dalt és meravellosa. La Riba amb el seu estret als nostres peus. Picamoixons a l'altre vessant - el camí continua cap allí. Al nord la Conca de Barberà i al sud el Camp de Tarragona i el Baix Camp i al fons de la Mediterrània qui pot oferir més per tan poc esforç.\nDificultat: Baixa. Es pot continuar el recorregut fins a Picamoixons (molt evident. Recorregut ben senyalitzat i sense possibilitat de pèrdua.\nTemps: 50 minuts (anada).\nPublicat per Joan Ramon a 1:16\nJERKOUT 4 de maig de 2012 a les 0:28\ni és que la quarta és una meravella. M'alegro que ja fassis desnivell, doncs la recuperació va bene


Fapel Blog: Reptes del sistema educatiu de Catalunya\nNomés seleccionant els millors professors podrem garantir una educació d’excel·lència en el nostre país.\nEnric Roca Casas, Coordinador d’Edu21 (www.edu21.cat), pedagog i professor a la UAB\nQuart repte: Ens cal aixecar els ànims del professorat i de tota la comunitat educativa en general. Malgrat la situació anteriorment descrita els principals agents que poden remuntar la situació i millorar el sistema educatiu són els mestres i professors. Una de les causes del desànim docent sol justificar-se pel baix nivell de l’alumnat o per les problemàtiques que arrossega. Daniel Pennac afirma que el mal alumne és, precisament, “aquell que justifica plenament la funció del professor ja que li hem d’ensenyar tot, començant per la necessitat mateixa d’aprendre” (Mal d’escola Empúries, 2008, pàg 236). Necessitem prestigiar i premiar els molts mestres i professors que han entès aquesta premissa i excel·leixen en la seva feina malgrat les dificultats. I, per altra banda, la societat també ha\nde començar a pensar que no tothom val per ser docent. Només seleccionant els millors –els més bons en coneixements sí, però en actituds també– podrem garantir una educació d’excel·lència en el nostre país.


Fabricants i proveïdors d’imants obturadors - Fàbrica d’imants obturadors a la Xina\nEl sistema de perfil de tancament magnètic és una combinació funcional d’imants de tancament i motlle d’acer. Normalment es pot utilitzar mitjançant la manipulació de robots o el treball manual.\nEl sistema d’encofrat magnètic tipus 1350KG o 1500KG amb carcassa d’acer al carboni també és un tipus de capacitat de potència estàndard per a la fixació de plaques prefabricades, que es recomana utilitzar per a la fixació de motlles laterals en panells sandvitx de formigó prefabricat. Pot adaptar-se bé als encofrats d'acer o encofrats de fusta contraxapada.\nL’imant de caixa tipus 450Kg és un sistema magnètic de mida petita per fixar el modelat lateral en una taula de formigó prefabricat. Solia produir panells de formigó prefabricats lleugers de 30 a 50 mm de gruix.


Noves excavacions arqueològiques al castell medieval de Tàrrega\nEl consistori targarí treballa per incorporar aquest espai al teixit urbà de la ciutat\nUn equip d’arqueòlegs treballa a les excavacions arqueològiques del castell medieval de Tàrrega. Han reprès els treballs que van començar l’any 2014 al vessant sud de la fortificació, quan van aconseguir delimitar l’antic perímetre del castell amb la descoberta d’estructures d’un mur de tancament anterior al segle XIV. L’actuació iniciada ara vol comprovar si les restes d’altres estructures poden correspondre a tancaments de fases més antigues, alhora que pretén definir com era la fortificació en època medieval.\nLa segona campanya d’excavacions que impulsa l’Ajuntament de Tàrrega té un pressupost de 35.000 euros, aportats pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.\nDes del consistori s’ha manifestat que es treballa en la redacció d’un pla director d’usos de la zona del castell com a pas previ per integrar el monument al teixit urbà. Això suposaria habilitar un espai de passeig i un mirador al redós de la fortificació.\nEn l’anterior campanya arqueològica es van localitzar també tres sitges exteriors amb fragments ceràmics d’època ibèrica, demostrant que el turó fou habitat abans de la primera fortificació sarraïna. En els darrers anys el consistori targarí també ha procedit a conservar les estructures més destacades a l’interior del castell. Considerat l'origen de la vila medieval targarina, l’actual planta del castell ocupa 1.300 m2 de superfície i és un bé cultural d'interès nacional. També es troba inclòs dins la Carta Arqueològica de l’Urgell i és propietat de l’Ajuntament de Tàrrega des del 1984.