El LED VERMELL: Viatge al Japó (3). Matsumoto.\nDesprés de la gimcana del dia abans sembla que avui pot ser un dia més tranquil. Això, si no tenim entrebancs en el transport i podem fer els enllaços a temps. Malfiança guanyada en el transport públic del nostre país... El cas és que agafem el darrer tren pels pèls. Quan baixem a Nagoya, la confusió de l’estació i les riuades de gent que no respecten l’esquerra com a Tòquio fa que siguem els darrers a pujar al Shinkansen.\nEls Shinkansen són els trens bala; els equivalents als AVE que tan escassos tenim a Catalunya. Rapidíssims, amb puntualitat extrema, comodíssims uneixen les ciutats del Japó. Els revisors, amb un uniforme de color entre gris perla i gris rata, fan una inclinació de respecte tot demanant el bitllet i, abans de sortir del vagó, es giren i es tornen a inclinar mormolant un arigató gozaimàs (moltes gràcies).\nArribem a Matsumoto, uns 200.000 habitants, i la ciutat més silenciosa que he vist a la meva vida. El trànsit davant l’estació és mínim i els cotxes, majoritàriament híbrids, no fan soroll. L’únic soroll que sentim surt d’un karaoke.\nEl principal atractiu de Matsumoto és el seu castell. És l’únic castell original de l’època feudal (segle XVII).\nLa resta de castells japonesos varen ser destruïts en un moment o altre per causes naturals o humanes. Aquest està construït completament amb fusta i per visitar-lo cal treure’s les sabates i carretejar-les durant tota la visita. El castell està envoltat per un fossat amb aigua en el qual neden unes enormes carpes i on creixen uns nenúfars espectaculars.\nEl castell es pot visitar pagant una entrada més que mòdica i hi ha una cua important. Passet a passet anem entrant i pujant pels pisos. Uns rètols en anglès ens informen de l’ús que tenia cadascuna de les sales: aquí es guardaven els queviures, aquí s’esperaven els samurais (devien ser baixets, atesa l’alçada del sostre), des d’aquí el gran general es mirava el setge i l’evolució de la batalla, aquí contemplaven la lluna tot prenent el te...L’accés als darrers pisos és mitjançant unes escales de pendent i alçada de graons impossibles de fer amb armadura de samurai. I ben difícil encara que es vagi amb calça curta.\nServidor no ha fet la mili (ni ganes) però em costava d’entendre com podia un castell de fusta resistir un setge per molts samurais que hi hagués.\nHi ha dues explicacions:\n1. al museu de la ciutat de Matsumoto, ben prescindible, hi ha una maqueta de com era realment la fortalesa. Hi havia unes quantes muralles abans no es podia arribar al castell des d’on talaiaven l’evolució del setge.\n2. una llegenda explica que una dona elegant es va aparèixer a un samurai i li va dir que si el dia 26 de cada mes feien una ofrena d’una colla de quintars de cereal, el castell mai no seria destruït. I sembla que es varen prou cuidar de fer-ho. Ja faig bé jo de fer cas sempre a les dones ben vestides (excepte si són del PP, MdlLldL).\nCastell a banda, a Matsumoto hi ha un munt de fonts d’aigua fresca pel gaudi de ciutadans i turistes (encara que algunes a les 10 del vespre queden eixutes). Amb la seva llossa de fusta o plàstic hom s’hi pot refrescar o omplir la cantimplora; altres corren com rierols canalitzats paral·lels a les voreres. Tot plegat, i l’absència de brogit urbà, contribueix a crear una atmosfera de benestar molt plaent.\nEntre el castell i l’estació, dos carrers antics, plens de comerços i restaurants ofereixen un passeig\nagradabilíssim. Artesania de fusta i porcellana, fruita (a preus astronòmics pels mediterranis), cafès i restaurants s’arrengleren a Nakamachi Dori, un carrer per vianants relaxat i relaxant. Llàstima que a les 6 ja està quasi tot tancat i només podem fer un tast del que pot arribar a oferir.\nMatsumoto també és famosa pels seus fideus de soba. Pels garrotxins, el soba és el fajol. Just a la sortida de l’estació, un restaurant especialitzat en soba té un annex amb una gran vidriera, dins del qual un noi fa fideus\nde soba. Deu fer 2 ó 3 anys, a la Fira del Fajol de Batet, uns japonesos vestits amb quimonos ens varen deixar bocabadats amb la manera tradicional de fer-los. A Matsumoto, un noiet molt més jove i vestit amb camiseta i texans va fer el mateix espectacle per nosaltres. Partint d’una bola de massa de fajol (farina de fajol i aigua) i a base d’anar-la estirant amb uns corrons ens totes direccions, va crear una làmina d’un parell de mil·límetres de gruix que, amb l’ajut d’uns bastons, va doblegar un parell de cops. Fet això, prenent la mida amb una fusta que anava lliscant sobre la massa, tallava els fideus amb un tallant, amb una rapidesa i precisió abracadabrant. Si mai aneu a Matsumoto, aquest és l’espectacle que no us heu de deixar perdre.\n(panoràmica, Marga Llach)\nPublicat per Josep Ferrés a 23:39


Refortificar el carrer Garcilaso, primera consigna del Bàsquet Pia | Ràdio Sabadell\nRefortificar el carrer Garcilaso, primera consigna del Bàsquet Pia\nL'últim partit del Bàsquet Pia es va saldar amb derrota a Sant Cugat | Txell Doménech\n25.10.2019 13:40 Sergi Park\nEl Bàsquet Pia afronta la cinquena jornada de Copa Catalunya davant el Centre Catòlic L'Hospitalet (diumenge, 18h) a la recerca del primer triomf a Can Colapi. Per contextualitzar, cal dir que, durant moltes setmanes, tindrem una classificació irreal a Copa Catalunya on serà una mica difícil situar els equips, ja que alguns hauran jugat una jornada més que altres. El passat cap de setmana, en el grup 2 de la màxima categoria del bàsquet català, el de la Pia, es van ajornar tres dels set partits programats a causa de les incidències produïdes per les mobilitzacions a Catalunya.\nMirant ara la classificació, el Bàsquet Pia el situem novè, és a dir, just per sobre de la zona de promoció de permanència. El balanç, una victòria i tres derrotes després de quatre jornades disputades. Seria preocupant una derrota contra el Centre Catòlic L'Hospitalet? "A aquestes altures de temporada, no seria un problema molt gran perdre. El que volem, però, és sumar ja a casa i per això sempre afrontem els partits aquí com una final", assegura el jugador Damià Páez, ja recuperat de la lesió i cridat a ser una peça rellevant sobre el parquet.\nCal dir que el principi de calendari, a priori, no semblava dolent pels homes de Jaume Prat. Castellar, AESE i Sant Cugat van estar lluitant per eludir el descens el curs passat i l'Almeda era un nouvingut a la categoria. Doncs bé, tenint en compte que l'única victòria escolàpia va arribar a terres castellarenques, es podria dir que l'únic accident va ser contra l'AESE. El perquè? Almeda i Sant Cugat són els únics invictes del grup. El rival de diumenge és una altra novetat a Copa Catalunya, després d'acabar setè l'any passat a 1a Catalana. Fruit d'un acord de col·laboració amb el Club Bàsquet L'Hospitalet, el pròxim escull de la Pia es va quedar amb una plaça a la categoria. "No els coneixem massa, però l'important és que nosaltres donem una bona imatge a l'afició, que mereix emportar-se una alegria", opina Páez. És evident que la prioritat del Bàsquet Pia serà refortificar el carrer Garcilaso, on enguany, els aficionats encara no han vist el seu equip guanyar.


103287 - Resultados de la búsqueda - Depósito Digital de Documentos de la UAB\nPágina principal > Resultados de la búsqueda: 103287\n4 p, 104.4 KB Fenòmens Quàntics I  / Lledós, Agustí (Lledós i Falcó) (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Química) ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències\n5 p, 105.5 KB Fenòmens Quàntics I  / Lledós, Agustí (Lledós i Falcó) (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Química) ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències


Blog d'en Groinket: de gener 2012\nPublicat per Pietro a 7:51 p. m. 9 comentaris:\nPublicat per Pietro a 6:08 p. m. 7 comentaris:\n...Si, si de roca i de pluja! Perquè dels 11 dies que vam estar per Sicília (del 28/12/2011 al 08/01/2012) almenys 6 va ploure. Allò semblava Irlanda i no Sicilia: vent, fred, pluja... Per sort, la majoria de pluges fortes les va fer de nit i les que ens van enganxar escalant les vam poder esquivar resguardant-nos en coves i baumes que hi havia pels sectors on fins i tot es podia seguir escalant.\nTot i aquests temporals vam escalar 8 dies dels 11!\nLa Gemma desafiant la tempesta i jo mateix escalant en una de les nombroses coves.\nSicília és un país gairebé tant gran com Catalunya. Plantejar-se recórrer tota l’illa en unes vacances de 10 dies seria un error, tant si hi anem a fer el turista, com si hi anem a escalar. En aquesta primera visita, el Pol, la Gemma, la Nesa i un servidor vam escollir centrar-nos en probablement la millor zona d’escalada: Sant Vito lo Capo. Un cop allí també vam coincidir amb dos companys: el Cesc i la Blanca, que malauradament no van poder escalar per problemes físics.\nCelebrant el "Capodanno" tots plegats.\nSan Vito lo Capo és una petita població costera situada a la punta nord-oest de l’illa que fins fa poc vivia exclusivament bolcada en el turisme de platja. Però des de fa uns 5 anyets una nova classe de turistes d’arreu d’Europa van començar a donar vida al poble fora de l’època estival: els escaladors. Hi ha qui ja parla de San Vito com la nova Kalymnos, però de moment em sembla una mica exagerat parlar en aquests termes; a San Vito “només” hi ha uns 25 sectors i unes 700 vies (tres vegades menys que Kalymnos). Això sí el potencial de creixement és enorme i la qualitat de l’escalada no te res a envejar a l’illa grega.\nPrincipals àrees d'escalada a Sicilia i ampliació de la zona de San Vito lo Capo.\nSi si, és San Vito, no és Kalymnos!\nSan Vito fins i tot té el seu propi “ClimbinFestival” anual (es celebra cada octubre), un càmping pensat per escaladors amb sectors dins el propi recinte, 3 guies en paper i una online.\nLa roca és sempre un calcari excepcional, que va des de plaques verticals de roca blanca i compacte tipus marbre, a altres zones de roca vermellosa i increïblement erosionada pels vents marítims, on la roca és fins i tot excessivament abrasiva i tallant. No falten tampoc els desploms i balmes amb tufes, estalactites i grans forats o “tafoni”.\nPol perdut en un mar de tufes a la impressionant Never Sleeping Wall.\nPel que fa al paisatge tot ve dominat per tres elements o colors: el blau del mar i el cel, el verd dels prats entre el mar i les parets i els tons vermellosos de la roca. A les tardes aquests colors s’accentuen encara més amb les impressionants postes de sol a la Badia de Cofano.\nEl Monte Cofano i la seva badia omnipresents.\nSi a tots aquests atractius escalatoris li afegim els atractaius turístics i gastronòmics de l’illa, la facilitat d’accés (vols barats de Ryanair i Vueling a Trapani i Palermo respectivament) obtenim un destí ideal.\nEl bonic poble de Cefalú\nPublicat per Pietro a 8:48 p. m. 5 comentaris:


Reflexions, experiències, curiositats,... tot allò que m’agradaria recordar i compartir\nÉs una de les sis “Majors”, i això ja ho diu tot; una organització impecable, un ambient extraordinari, molta música i una ciutat esplèndida. Una cita imprescindible en l’agenda vital del corredor. Però... com és que a l’acabar, al tornar, al recordar la magnífica experiència em queda un... però. No ho sé ben bé. Em falta alguna cosa. Aquella mística que et fa posar els pels de punta. Aquell ritual que, tot i ser la primera vegada, creus conèixer de sempre. Aquell punt del recorregut que has somiat creuar innumerables vegades... No ho sé. No ho he trobat a Berlín.\nTempelhof, l’antic aeroport on es fa la fira del corredor, el “Breakfast Run” del dissabte del Palau de Charlottenburg fins a l’Estadi Olímpic on Jesse Owens guanya les 4 famoses medalles en les Olimpíades de Berlín 1936, els globus de la BMW, les fotos de corredors estirant contra el Mur en les primeres edicions al Berlín Oest... són les imatges que m’han quedat gravades a la retina. Cap de la marató. Sí, una. La sortida i arribada entre la porta de Brandenburg i la columna dorada de la Victòria, amb la gespa d’un verd intens davant de l’imponent Reichstag.\nMe’n torno lamentant el descuit que va fer que em perdés l’espectacular cursa de patinadors, els tombs i retombs del km 40 que et fan desesperar fins que no veus la porta de Brandenburg amb la recta de meta, i amb una molt agradable sensació, que és el que realment fa gran aquesta marató: 2:02:57, jo vaig ser-hi!\nPublicat per FS a 7:49 Cap comentari:\nDura, sí. Però no n’hi ha per tant. Vaig acabar fresc. Res a veure amb el final d’una marató on acabo arrossegant-me i la segueixen un dies d’invalidesa. Potser ho va fer el ritme conservador que hem vaig imposar, o la falta d’un objectiu ambiciós. Baixar de les 9h per guanyar el sopar al Toni era cosa de nens. O l’alimentació i la hidratació que no vaig descuidar en cap moment. No ho sé.\nEra la meva primera cursa ciclista de veritat. L’ambient a la sortida és relaxat. Estem en un calaix dels del mig i sabem que no passarem per l’arc de sortida fins ½ hora després del tret. Els corredors parlem animadament explicant batalletes i estratègies. Acostumat al tens silenci abans de les sortides de qualsevol cursa corrent, per poca cosa que sigui, allò semblava una costellada.\nSortim i la cosa es posa seria. Omplim l’autovia de Sabiñánigo a Jaca a l’ample. Es formen grans grups de ciclistes i planegem, rodant molt ràpid. No estic acostumat a rodar a aquestes velocitats i en grups tan grans. Em sento acorralat. A pocs centímetres davant, darrera, dreta i esquerra tinc corredors. Qualsevol moviment imprevist pot ser fatal i no puc fer-hi res. Percebo el perill, i noto que no soc l’únic. Ja no hi ha rialles ni xerrameca. Pocs km més endavant es confirmen les sospites; policies i ambulàncies. Primer accident. I segon accident. Tercer. Quart... Arribo a Jaca acollonit.\nEl Somport comença de veritat a Canfranc. Però des de Jaca on deixem l’autovia que pugem amb una lleugera pendent, suficient per reduir la velocitat i trencar els grups. La mecànica deixa uns quants corredors fora de combat amb punxades i cadenes trencades. Tornem a pedalar de manera distesa i començo a fruir de la carrera. Passem la mítica Torre de los Fusileros i les pendents es fan dures. Em distrec veient l’Estació Internacional de Canfranc, una icona de l’enginyeria i sense adonar-me’n corono el Somport. El port queda deslluït per l’avituallament a pocs km del cim, que trenca el ritme i l’èpica de la muntanya.\nL’essència de la bicicleta de carretera són les pujades. La resta no existeix. Simples enllaços per anar a buscar la propera ascensió. Una llarga baixada per l’ombrívola Vall d’Ossau a la cara nord dels Pirineus, fresca, humida, verda i espurnejada amb pintorescos poblets de muntanya carregats de color ens porta a Escot on, com amb una plantofada al mig de la cara, ens trobem amb el primer repetxó del Marie Blanque. Son uns 10km, on la segona meitat és infernal, amb pendent mitjana de l’11% i puntes del 16%. Em trobo fort. Diria que no em passa ningú en tota l’ascensió. Al meu voltant cauen com mosques. Molts caminen. L’últim quilòmetre em transporta a les etapes èpiques del Tour. Paisatge alpí, amb gent a banda i banda cridant i animant amb totes les seves forces i deixant aquells estrets passadissos pels que hem vist pujar als Froome, Armstrong i Indurain. Em sento líder i m’aixeco damunt la bicicleta donant-ho tot fins a coronar. És quan començo a baixar i em relaxo quan m’adono que davant meu ja n’han passat mes de 4000. Quina gran passió per aquest esport tenen tots aquells aficionats. Gràcies.\nÉs migdia quan encaro el Portalet. Les senyals quilomètriques m’indiquen 29 km pel cim. Faig números i veient la velocitat a la que pujo, calculo que seran 3h. Sento vertigen i defalleixo una mica. No s’hi pot pensar! Em prenc una aspirina i un potet de la poció màgica de l’Astèrix i em retornen les forces. Agafo un ritme i amunt que fa pujada. Curiosament, és passada la presa d’Artouste quan les pendents es fan més exigents que em torno a trobar millor. Poso un punt més d’intensitat i només em pot seguir un ciclista que sembla estranger. En passem a carretades, encara que no recollim tants cadàvers com pensava. La gent ha reservat, que el Portalet passa factura. La coronació torna a ser espectacular. Més oberta que la del Marie Blanque, veus el cim i la carretera serpentejant des d’uns km més avall. Amb banderes multicolors, paraigües, caravanes, taules i cadires de càmping i crits. Torna a ser la caravana del Tour.\nCoronem la QH a 1794 m i aquí s’acaba la carrera. La resta és la tornada a casa després de la festa, amb la ressaca. Només la Hoz de Jaca trenca la monotonia. 2 km amb fortes pendents. És com quan aquell amic et diu fem l’última, però ja no l’assaboreixes com les anteriors i conclous que hauria estat millor haver-la estalviat. Doncs el mateix. Creuo la línia d’arribada sense cap sentiment especial. Massa lluny de l’èpica de l’últim cim i sense pena ni glòria. 8h 39min, plata.\nLa Quebrantahuesos són els seus ports. Somport, Marie Blanque i Portalet. Amics ciclistes, disfruteu-los.\nPublicat per FS a 5:09 Cap comentari:\nAteneu de Montbui: algunes propostes\nFa cosa d'un any i mig, vaig formar part durant uns pocs mesos de la Junta de l'Ateneu. Sembla (jo no hi era) que alguns socis em van proposar com a candidat en l'assemblea anual. Vaig dubtar si acceptar-ho. Em sembla una tasca lloable, però no estava convençut de voler-hi destinar l'esforç que requereix. Al final vaig accedir-hi. Vaig voler acotar el temps que hi invertia, intentant que fóssim el màxim d'eficients. Aviat em vaig adonar que això era incompatible amb el funcionament de la Junta i que la resta de companys no compartien la meva visió. Així que vaig decidir dimitir.\nLa meva contribució durant aquell curt període va limitar-se a proposar una serie d'accions per tal de millorar la sostenibilitat financera de l'Ateneu tot incrementant els serveis als socis. Reprodueixo a continuació els escrits que vaig fer arribar a la Junta. La percepció que me'n vaig endur va ser escepticisme i immobilisme, de l'estil: “No crec que funcioni” i “No es pot canviar de cop coses que sempre han estat així... això requereix molt de temps”. Efectivament, fa un any i mig i no ha canviat res. Sempre s'hi és a temps...\nSoc conscient que portar aquestes accions a terme requereixen una gran implicació, que hi ha poca gent amb la voluntat de tirar-ho endavant. Jo no m'hi compto. La Junta manté viva l'Ateneu, i el grup de persones que la formen, la viuen i s'hi dediquen mereix un gran reconeixement. Gràcies per fer-ho possible, i si en algun moment sentiu força, aquí van les idees...\nSoc de l’opinió que totes aquelles quotes que es paguen per “tradició” o per “fidelitat a una institució” o per “mantenir-la viva” però que no donen un benefici o servei directe al qui ho paga estan condemnades a desaparèixer o a ser minoritàries. Les noves generacions no veuen les coses de la mateixa manera i serà difícil mantenir els socis i ja no dic aconseguir-ne de nous.\nSi es vol que els joves, i els no tan joves, es facin socis de l’Ateneu, o estiguin més satisfets de pagar la quota que ja paguen cal que ho vegin com una bona inversió pel serveis que se’ls ofereix. La meva visió personal és que això s’ha d’aconseguir donant beneficis als socis enlloc de penalitzant als no socis. Tan socis com no socis són clients de l’Ateneu i s’han de mimar.\nDe propostes de beneficis al soci, se’n poden (i se n’han) de fer moltes. Aquí en van unes quantes:\nPROPOSTA 1 - Tiquets consumicions + rebut únic anual. El servei més valorat de l’Ateneu és el servei de bar. Més encara entre els joves. Com donar un benefici als socis quan van al bar? Amb el pagament de la quota anual de soci, l’Ateneu regala 10 consumicions al bar, a consumir durant l’any en curs, pel titular, parella o beneficiaris menors de 18 anys. Només es lliuren les 10 consumicions a qui pagui la quota anual en una sola vegada al gener (notar que cobrar semestralment comporta costos addicionals). De fet, es pot cobrar una vegada a tothom i es venen les consumicions com a la contrapartida.\nEl soci veu un retorn de la seva quota, que pot valorar aproximadament en 15 eur, ja que la consumició mitjana és segur com a mínim de 1,50 eur.\nA l’Ateneu li costa molt menys que això, ja que la Tere faria un preu d’amic e.g. 1 eur per consumició. Tothom hi guanya. Es podria descomptar del lloguer del bar i l'Ateneu no desembutxacaria ni un euro.\nNo totes les consumicions regalades es consumiran. Ni de lluny. Aposto per la meitat o poc més.\nL'Ateneu s'estalvia un rebut i les corresponents comissions bancàries, que per cert són un abús. Aquest és un dels temes que s’ha de negociar del capítol de despeses.\nPROPOSTA 2 Primer any de soci quota reduïda + Soci que aporta un soci també quota reduïda. Treure profit a dues velles idees del màrqueting:\n1. Tots els canvis costen. Traduït: costa fer-se soci, però un cop se n’és, també costa desfer-se’n.\n2. Els que millor coneixen candidats potencials d’un producte són els ja consumidors del producte. El boca a boca funciona.\nA tot soci que proposi un nou soci, se li redueix la quota del proper any a la meitat. La quota del nou soci també serà la meitat durant el primer any.\nResultat: No es perd res durant el primer any. El segon any tot beneficis.\nPROPOSTA 3 - Promoció nous serveis + aquí te pillo aquí te mato: Si volem que les polítiques actives per captar socis (Propostes 1 i 2) tinguin èxit, cal una campanya de promoció agressiva. Proposo una campanya de publicitat de l'Ateneu. Per exemple:\n1. Dissenyar uns tríptics atractius que promocionin els serveis que dona l’Ateneu als seus socis (incloent full per fer-se soci).\n2. Distribuir-los per tot el poble.\n3. Fer-ne propaganda activa (speaker) els dies de màxima afluència de gent a l’Ateneu (partits de futbol, escacs, reis, altres...). Promoció “Aquí te pillo, aquí te mato” qui ho ompli al moment (a cobrar a partir de targeta de crèdit, que es porta a sobre, o número de compte si es coneix) se li dona un tiquet de consumició per al dia.\nPROPOSTA 4 - Cessió gratuïta de les sales de l’Ateneu a entitats amb un mínim de 10 socis: El lloguer de les sales és un servei que ofereix l'Ateneu. Com a tal ha de ser prioritari per als socis. Si no tinc mal entès, la cosa va així:\n1. Particular lloga una sala => es cobra un preu segons tarifa.\n2. Soci lloga la sala => es cobra un preu soci reduït (segons tarifa)\n3. Una entitat lloga la sala => gratuït (excepte neteja).\nNo estic d’acord en aquest últim cas. Es poden cedir les instal·lacions gratuïtament si l’entitat té un compromís amb l’Ateneu. Això es pot comprovar requerint que la petició per part de l’entitat la facin un nombre suficient de membres de l’entitat que també siguin socis de l’Ateneu. (e.g. 5-10 membres va bé?) Si no es compleix, o no és una entitat, o no té compromís amb l’Ateneu. Llavors ha de passar a llogar en els supòsits 1 o 2, pagant la tarifa. Això val per tota entitat, sense excepcions.\nNo val la resposta “és que l’Ajuntament diu que s’ha de cedir gratuïtament a les entitats” i un be negre. Per sobreviure necessitem socis, i ens devem als socis. Això ho ha d’entendre l’Ajuntament i tothom. Política de fets consumats. Aquesta junta ho fa així i punt. Si algú es queixa, ja es negociarà.\nReprodueixo a continuació els comentaris que vaig rebre d'un company de Junta, i la meva resposta.\nLa Proposta 1 no em convenç gaire. D’una banda per la part administrativa, doncs cobrar d’uns socis tota la quota i d’altres dues meitats semestrals és complicar-ho. I d’altra banda i la més important és l’econòmica. Estem actuant sense pressupostos, però tal i com estan les coses, en un exercici anual complet, el resultat oscil·larà entre el “punt mort” (0€) i beneficis de 1000€. Fent quatre números; si la meitat dels socis passen a quota anual 100 socis = 1000 consumicions. Dius que d’aquestes només s’utilitzarien la meitat. Tal i com estan les coses jo no ho crec. Si comptem que en sigui un 75%, i que hem negociat amb les cafeteres a 1€, això ens pot evocar a pèrdues. És lamentable però el fil és així de prim. És agradable treballar amb gent amb iniciatives. Salutacions.\nPermetem discrepar de la teva visió de la Proposta 1. Intento justificar-ho, tot i que serà llarg.\nJa vaig comptar amb que cobrar anual a uns i semestral a altres és un maldecap. Com que m’ho confirmes, doncs a la proposta ja indicava que millor es cobrar a tots els socis anualment i es donen les deu consumicions a tothom. Es pot vendre com una contrapartida\nDius que penses que es consumiran el 75% de les consumicions. Millor que tinguis raó. Des del meu punt de vista, el cor de l’Ateneu és el bar, que permet a la gent de trobar-se. Si el bar és viu, l’Ateneu viu. Si el bar mor, l’Ateneu mor. Jo hi vaig regularment, i et puc assegurar que salvant comptades situacions excepcionals, no hi veig regularment més de 50 cares diferents. I la majoria no són socis! Si les consumicions fan que els 200 socis vinguin 10 vegades l’any a l’Ateneu (2000 visites!), perfecte! Això encara donarà més vida.\nEl tema econòmic. M’indiques que el balanç de l’Ateneu no permet incrementar despeses en serveis al socis. És a dir que els ingressos s’apropen molt a les despeses. Llavors, en primer lloc tenim un problema, ja que la sostenibilitat a llarg termini requereix un cert marge de beneficis. Sinó qualsevol imprevist pot hipotecar el funcionament. Això ho vaig veure en l’estat de comptes i és per aquest motiu que plantejo totes aquestes propostes. Per sortir d’aquesta situació hi ha dos camins, que porten a dos punts d’equilibri diferents.\nA) Reduir despeses. S’han de reduir totes les despeses que no portin ingressos i que no siguin serveis al soci (sense compassió, proposo que es miri el llistat de despeses i veure que és prescindible) ara bé, no es poden eliminar serveis al soci. Menys serveis al soci, implica a llarg termini menys socis i menys ingressos. Per tant si no es fa amb cura, la reducció de despesa pot repercutir en una reducció d’ingressos encara més gran. Un cercle viciós que porta a la desaparició. Una mala estratègia. Anem a la segona opció.\nB) Augmentar ingressos. Cal aconseguir més socis i promocionar els serveis de l'Ateneu. Si aconseguim més socis, els ingressos pugen. Les despeses poden pujar, però en una mesura menor (notar que moltes de les despeses grosses que tenim són fixes, és a dir independents del nombre de socis, i no pujaran per tenir més socis). L’única manera sensata d’aconseguir més socis és donar més serveis, i això val diners. Per tant en la situació en la que ens trobem hi poden haver dues visions: 1) No donem més serveis perquè no tenim prou ingressos (el que tu m’indiques) Conseqüència: mai tindrem més ingressos i els socis que vagin desapareixent no es reemplaçaran. Això porta a tancar (exagerant). 2) Política activa d’incentius: invertim en uns serveis que pensem que el soci valorarà. Una inversió arriscada, però que es pensen recuperar amb escreix amb les quotes futures de nous socis. Per tant, potser tindrem unes pèrdues en un any, i uns beneficis la resta. Polítiques de creixement fins que arribem a una quota de mercat propera al màxim de clients potencials per al producte (un percentatge important dels habitants adults de Montbui). Clar que ens podem equivocar, i que el servei que financem no sigui atractiu, o una falta de promoció, o altres, i els beneficis no arribin... Però si pensem així val més deixar-ho córrer. Sempre hi ha un risc. El que es pot assegurar és que no es poden esperar resultats diferents si no fem res diferent.\nLa Proposta 1 costa 10 euros per soci en consumicions (no és del tot cert, perquè aquests euros es gasten al bar. I si el bar va bé, l’Ateneu va bé).\nSi t’agrada més el 75% de tiquets consumits, doncs són 200*0,75*10=1500 eur.\nTambé aporta una reducció de despeses en comissions bancàries (350 eur).\nCada nou soci aportarà en el llarg termini 52,5 eur nets (descomptades les seves consumicions).\nAixò vol dir que amb 22 nous socis la proposta s’autofinança, i donem un servei de bandera al soci. No dic que sigui fàcil, però és pot provar.\nPublicat per FS a 1:49 Cap comentari:\nRun Jacky Run! - 42.195 a NYC\nNervis. Fred o calor? Llenço ja la roba o me la quedo per passar el pont? Satèl·lits a punt? Estiro una mica? Tinc les bambes cordades massa fort?... allà lluny se sent l'himne americà cantat a cappella i m'oblido de tot. Silenci absolut i mà al pit... si no fos per l'emoció i respecte diria que desafina i se li escapen uns quants galls... em sembla que no passa ni un instant i tret de sortida. Correm. Diuen que el Frank Sinatra entona el New York, New York a tot volum. Pràcticament ni el sento. No dec ser capaç d'assimilar tantes emocions juntes. Quan em passa el “subidón” m'adono que estic creuant el pont de Verrazano Narrows al costat del Polgi, del JRamon i de 50.000 corredors més. L'Arcadi ja s'ha quedat endarrere abans de sortir. Tots fem la cara del nens a la nit de reis. Espectacular.\nDos punts de la marató de NY em quedaran gravats per sempre. Un és la sortida, creuant el Pont de Verrazano, amb l'skyline de la ciutat al fons i un aire fred que et pica la cara. Un marc incomparable i grans sensacions. Ja hi ets. Tants anys participant a la loteria. Tant entreno els últims mesos. Tot el que has llegit d'aquesta marató mítica. I ets allà... no m'ho crec! Agafo aire i a córrer. Sembla que volo... i és que sense ni adonar-me'n ara ja fa baixada cap a Brooklyn.\nL'altre és el pont de Queensboro, on la marató entra a Manhattan. Sí un altre pont, però el moment no té res a veure amb l'anterior. Passem pel taulell inferior del pont metàl·lic, com un túnel, sense massa vistes i cap espectador. És això el que el fa especial. Un riu de corredors, cansats per 25 km de cursa, enfilen el fort pendent del pont en un silenci absolut. Se senten les passes i els esbufecs. Tinc una sensació estranya venint de 2h 4min de cridòria. Et relaxes. Vaig bé i estic pujant el pont amb la llebre de 3h30min. Seguint les previsions. I és llavors, quan comences a baixar cap a Manhattan per enfilar la 1a Avinguda, que comences a sentir el brogit. Primer de lluny, després més intens. Em recorda quan arribes tard al futbol i encara ets pels voltants solitaris de l'Estadi i el Barça el clava. Una gran cridòria llunyana. Mes i més forta, fins que surts del pont i t'engoleix la multitud. Tornes a volar.\nAlgú pot dir que els últims kms i l'arribada al Central Park també són especials. A aquelles alçades ja he desconnectat. No sento res i només hi veig tres metres per davant. Tinc un objectiu clar: acabar. Vaig començar a veure que la cosa no anava bé just després de l'eufòrica entrada a Manhattan. La 1a Avinguda es veu llarguíssima i tot i que encara em sentia fort, el cap em va començar a dir “Nano, això es farà llarg”. Al cap de poc ja se m'escapa la llebre. Estic totalment desorientat. Penso que anem direcció downtown cap al parc i cap a meta. Resulta que anàvem al revés, cap al Bronx. Me n'he adonat avui. En aquells moments només pensava en posar un peu davant de l'altre. Córrer. De mica en mica vaig anar baixant el ritme. Perdent 10seg per Km. Vaig passar dels 4:50min/Km que portava de mitjana, als 6 minuts que surten a l'últim Km. No recordo massa cosa d'aquests últims 10K. Només el mal de panxa que arrossegava i que em va obligar a parar al lavabo al km 34 just després de deixar el Bronx i tornar a Manhattan pel pont de Madison Ave. I la pujada final del Central Park que em va semblar com pujar a l'Antena. Allà a 2km del final m'esperen la Cèlia amb el Cesc i la Vane. Criden fort però pràcticament no els sento i no tinc forces ni per saludar. Ja no diguem per canviar de ritme.\nArribo a meta a les 3h 36min 8seg. Uns 13 minuts més que la meva millor marca (Amsterdam, 2012). Anava millor entrenat que mai, i els previs havien estat perfectes. Però NY és una marató dura. Hi ha desnivell (513m acumulats), l'asfalt és duríssim (mai m'havien fet mal els turmells fins allà) i generalment hi fa vent (vent de cara de 20km/h durant gran part de la marató). Cal comptar 10 minuts de més. Els altres 3 els vaig perdre per anar massa ràpid al començament. El Polgi ja m'ho deia. Quanta raó.\nM'emporto una marató especial. No la fa especial el recorregut per una de les ciutat més espectaculars del món, com em pensava. És la seva gent, els corredors, els espectadors i tothom que t'envolta. No tant per la quantitat, que és estratosfèrica; pujant per Lafayette Ave. al cor de Brooklyn tens la sensació d'estar coronant el Mont Ventoux vestint el mallot groc. És més el sentit de camaraderia que la gesta desperta. Dies després de la marató, encara et feliciten pel carrer en veure la medalla, que ningú vol acabar de treure's. Mai m'havien animat tant, ja sigui amb crits de “Visca Catalunya” cridats amb accents exòtics, o amb el seguiment online i correus d'ànim de moltíssims amics que he rebut. No us he pogut contestar fins ara, però sapiqueu que tots els missatges em van fer moltíssima il·lusió.\nPD1: La marató em va permetre conèixer i compartir bons moments i àpats amb la gent de corredors.cat, incloent l'Arcadi Alibés que gravava un reportatge per la Marató de TV3. A veure si hi sortim. Aquests corredors ho viuen! Gràcies per la vostra acollida. Aquí va el link del fòrum dels corredors.cat en relació a la marató de NY: NY fòrum Corredors.cat\nPD2: Com s'ho curren la gent del www.catalaninstituteofamerica.org, i els del projecte Pluja d'Estelades. Les samarretes, les estelades, les fotos, la difusió, la castanyada... Gràcies per l'esforç. Això ja no hi ha qui ho aturi.\nPD3: No em puc estar de desmentir una de les llegendes de la marató de NY. Primer: És cert, t'has de llevar d'hora. Però no costa gens. El problema seria quedar-se al llit. Arrossegues el jet lag, i a més aquell dissabte s'endarrereix l'hora. A les 4h ja estàs despert, i no cal despertador. Segon: les 4 hores que passen des que surts de l'hotel fins que comences a córrer no es fan llargues. Agafes el metro amb aquelles pintes d'extraterrestre. Ja se sap, roba per llençar. Si algú no sap de que va s'emporta un bon ensurt. Després el ferry d'Staten Island, a l'alba, veient com es desperta la ciutat i com et saluda l'Estàtua de la Llibertat. Per arribar a Fort Wadsworth Park amb una horeta de coll per fer un cafè i bagel fins que criden als corrals. No n'hi ha per tant si vas abrigat. Vaig trobar molt més fotuda la mitja horeta que et fan passejar per dins de Central Park a l'acabar. No et pots ni arrossegar i et van carregant amb la medalla, foto, bossa, manta tèrmica, ponxo, ... no s'acabava mai! Vull sortir ja!\nPD4: Dos links que m'han agradat.\n3' d'un corredor anònim són suficients per mostrar al Món que els Catalans també hi érem! http://www.youtube.com/watch?v=5V1o3_em46Y&feature=youtu.be\nCrònica de l'Arcadi Alibés. No us perdeu el vídeo de la sortida. http://arcadi42.cat/index.php/croniques/262-nyc13-2\nPublicat per FS a 3:25 1 comentari:\nHe creat una pàgina web de perfil acadèmic.\nfsoriguera.com Espero que us agradi.\nAh, la foto de la paella és provisional!\nPublicat per FS a 0:10 Cap comentari:\nGent Nostra - Eleccions Municipals 2011 a Montbui\nAmics, seguint amb la tònica de publicar alguns escrits recents, penjo avui unes reflexions que em van venir al cap després de les eleccions municipals del 22 de maig de 2011 a Montbui. Més concretament, després de rebre un fulletó informatiu de Gent Nostra valorant els resultats de les eleccions (el podeu trobar al seu bloc, http://gentnostraamontbui.blogspot.com/ publicat amb data 25 de maig de 2011). Vaig enviar aquest escrit al correu de “Gent Nostra”, i individualment a alguns dels seus integrants. No n’he rebut cap resposta ni oficial, ni extraoficial, exceptuant la petició d’en Jordi Marzà per a poder-ho divulgar, a la que vaig accedir, i una conversa amb ell, en la que em va comunicar que havia abandonat el partit. Ben mirat, tampoc cal respondre res.\nPrimerament felicitar-vos per resultar la llista més votada al nostre poble. Crec que això clarament reflecteix el descontentament existent amb com s’estava representant la identitat i els interessos del poble a l’Ajuntament. La vostra llista, amb treball i desmarcant-se d’interessos partidistes i la política de professió ha sabut captar aquesta inquietud.\nMalgrat això, no puc estar-me de compartir algunes reflexions. Estareu d’acord amb mi que en el context del municipi, el poble està en franca minoria davant del barri (600 vs 9000?). Per tant l’objectiu no és governar. L’objectiu, des del meu punt de vista, és tenir una veu a l’Ajuntament que recordi que existim, transmeti les necessitats i problemes existents, condicioni i auditi l’acció de govern, si és possible, i finalment reivindiqui una identitat pròpia. Crec que aquests objectius són independents d’ideologies polítiques i poden ser compartits per tothom que visqui al poble. Per tant, per entrar en el joc de la política, el primer que caldria fer és crear una base de consens per una candidatura unitària del poble i amb gent del poble.\nNo penso ingènuament que això sigui fàcil (ningú ha dit que ho fos, i les coses que aporten èxits importants mai ho són). Existeixen partits que voldran presentar candidatura al municipi (que ho facin, però no amb gent del poble – ningú s’hi podrà veure representat), existeix gent del poble que voldrà anar/crear llistes per algun partit (i no participar de la candidatura unitària)... doncs s’hi ha de parlar, consensuar, arribar a punts comuns, convèncer... això és fer política... i si no s’arriba a bon port, traspassar el debat al poble (no el dia de les eleccions, sinó abans). Fer debats públics on s’exposi qui no vol sumar i per què, que tingui l’oportunitat de defensar-se, o de quedar en evidència.\nEn la campanya, no he vist que es treballés en aquesta línia. Potser s’ha fet portes endins, però resulta obvi que no es va arribar a l’acord. Llavors s’havia de transmetre a la gent, mostrar les posicions de cadascú i en última instància fer unes “primàries” per veure quina candidatura estava legitimada per representar al poble. I si al final alguna llista no accepta aquesta voluntat popular (de ben segur li passaria factura a les urnes) reflexionar en si mantenir o retirar la candidatura (nascuda amb voluntat d’unir i que no ho ha aconseguit). Val la pena presentar una candidatura quan se sap d’entrada que dividirà? Nosaltres no guanyarem, però ells tampoc. Això és una bona estratègia? Es pot pensar que sí, cal jugar la carta i veure que passa, i si tot va malament com a mínim s’haurà donat una lliçó, i s’haurà pres el caramel al nen, de manera que d’aquí 4 anys tot acord serà més fàcil... no hi entro, però sigui com sigui em recorda la frase de Gandhi, ull per ull, i tots bornis... i efectivament, el poble no tindrà representació a l’Ajuntament en els propers 4 anys.\nVeient-ho des del barri em sembla que la llista majoritària devia riure bastant, “divide y venceràs”, i ja s’ho fan tot ells sols... l’alegria se’ls ha estroncat però perquè ells mateixos també van crear alguna divisió que se’ls hi ha clavat endins. Sempre es difícil i incert fer “futurologia” però penseu quins haguessin estat els resultats si al poble s’hagués presentat una llista unitària. Segur hagués resultat en un Ajuntament més plural, i on el poble hagués estat més ben representat.\nNomés escric aquestes reflexions a resultes de la carta (amb data 25 de maig) que ens heu fet arribar, on no s’hi veu ni un bri d’autocrítica i sembla voler transmetre l’èxit de la candidatura. Des del meu punt de vista la candidatura de Gent Nostra ha estat, de moment, un fracàs estratègic rotund i ha propiciat que el poble no tingui representació a l’Ajuntament. Això s’ha de dir. Es pot argumentar que s’ha fet per a un futur millor. Bé, doncs també s’ha de dir a la carta per fer-ne partícip a tothom. L’autocomplaença i la línia continuista que traspuen de la carta em fan pensar que d’aquí 4 anys tornarem a estar on estàvem... i ningú pot pensar que els resultats siguin diferents, si no es fa res de manera diferent.\nPD. Que fàcil és opinar…des del sofa de casa o des de la barra del bar… i continuar mirant els toros des de la barrera. Oooleee!\nPublicat per FS a 10:58 Cap comentari:\nReprodueixo tot seguit un escrit que he fet a petició del meu pare, que ha penjat a la web www.running-wind.com/.\nCertament és una pregunta d’aquelles que fan pensar. És la primera pregunta que t’hauria de venir al cap quan veus a un corredor suat i amarat i esbufegant d’allò més. Segurament si aterrés un extraterrestre i veiés milers de corredors, donant voltes als estadis sense parar, per no moure’s de lloc, o amunt i avall per carrers, avingudes i parcs per acabar tornant a casa, es preguntaria: per què corren? En canvi, a mi, que corro, ningú m’ho havia preguntat mai; i jo tampoc ho he preguntat mai a cap altre corredor. És un tema que tenim interioritzat. Correm i punt. Ningú es pregunta per què. I com que està ben vist en la societat, doncs no cal donar-hi més voltes.\nQuan he començat a pensar en com respondre la pregunta, ja he vist que no seria fàcil. La resposta directa del tipus “perquè fa salut” no em convenç. Hi ha moltes coses saludables que no faig, i moltes de menys saludables que m’empiparia deixar de fer-les... per exemple la cervesa després de córrer, oi que és de les més bones? No serà que corro només per aquest primer glop llarg de cervesa? No. És més que això.\nEl primer que m’ha vingut al cap són unes quantes anècdotes. Una, d’un amic, que em va dir quan estava a punt de marxar de vacances al Senegal “allà no vagis a córrer eh!, que si et veuen corrent tothom s’amagarà per por al lleó que ve al darrera”, o aquella dita atribuïda a Hatsumi Sensei quan li van preguntar si córrer era bo. La seva resposta va ser “bé, si tens pressa...”. I la imprescindible entrevista a un suposat doctor brasiler que desmenteix que córrer sigui saludable. L’entrevista és boníssima. Arguments del tipus “l’animal que més temps viu en tot el món és la tortuga (centenars d’anys), precisament l’animal que menys corre” posen en dubte la professionalitat del doctor. Sigui com sigui, s’ha de llegir (posar “Dr. Paulo Ubiratan” al Google).\nD’arguments per no córrer se’n podrien trobar molts més. Així doncs per què corro?\nÉs difícil d’explicar. La resposta involucra sentiment, emocions, capacitat de superació, sofriment, competitivitat, però també companyerisme, trobar-se a un mateix, reflexió, satisfacció amb un mateix... tots ells conceptes que no tinc l’habilitat suficient per a descriure amb detall mitjançant paraules. Suposo que per entendre-ho s’ha de córrer. Sinó no t’entra al cap que pot portar a una persona a calçar-se unes bambes, estigui plovent o nevant, i sortir a córrer. D’altres corredors, molt més hàbils que jo en el món de les lletres, han provat d’explicar-ho. Per exemple el periodista multi-maratonià Arcadi Alibés en el seu llibre “Córrer per ser feliç” o l’escriptor d’èxit Haruki Murakami en el seu “De què parlo quan parlo de córrer”. Ambdós molt recomanables, sent el segon més introspectiu. I si només voleu un tastet d’aquest sentiment, recomano el vídeo de YouTube titulat “Esos locos que corren”. Estic segur que tothom que corre comparteix aquest sentiments.\nLògicament, aquests sentiments del corredor no apareixen d’un dia per l’altre. Cal un procés d’enamorament amb l’activitat, més o menys llarg. Si una persona surt un dia a córrer, probablement, el sentiment que en traurà un cop hagi acabat serà el “mai més”. En aquesta etapa d’enamorament cal un incentiu per tornar-hi. I aquest és el que canvia de corredor a corredor. Tothom va començar per un motiu diferent: un consell del metge, un repte personal, ... explicaré el meu cas, que és particular. Resulta que als hiverns, m’agradava anar una estona al vespre a la piscina a nedar. Pagava el bono anual de la piscina de les Comes d’Igualada. Fins que un dia el meu pare (corredor empedernit) em va dir que si m’apuntava a la secció de Triatló del CAI (Club Atlètic Igualada) et sortia la piscina de franc. La contrapartida: havia de participar en una triatló. Sabia nedar i a l’estiu fèiem bones sortides en bicicleta, però córrer, no! No m’agradava i ho trobava duríssim. El màxim que havia corregut eren 12 minuts a l’estadi amb l’Institut. En deien el Test de Cooper. I era un suplici. Però com que la pela és la pela, jo i un amic (el Gabri) vam començar a córrer amb l’objectiu d’acabar els 5km d’una triatló Sprint sense haver de caminar. I ho vam aconseguir. I ja no vaig poder parar de córrer. 10km. Mitjà marató. I finalment una marató.\nDoncs a la pregunta, per què corres? La resposta podria haver estat: corro per diners. Certa, però res més lluny de la realitat.\nPublicat per FS a 8:55 Cap comentari:


Tags monestir - Àncora\ndiumenge, 29 de de març de 2020\nEl proper divendres 14 de febrer s’inaugura al Monestir de Sant Feliu de Guíxols una exposició del dibuixant i il.lustrador Òscar Garcia Calibos a partir de les 18.30 hores . En la mostra es podran trobar il.lustracions que ha...\nEl Monestir de Sant Feliu de Guíxols acollirà, a partir d’aquest dijous 11 de juliol, una exposició de Manolo García on els visitants podran gaudir de diverses de les seves obres fins el 3 d’agost. Sota el nom de Poetes desafectes, excèntrics remers , la mostra reuneix...\nEn imatges: mostra d’art col.lectiva als Jardins del Monestir\nDins les activitats de l’edició 2019 del Dia Internacional de l’Art , l’Àrea de Cultura de l’ajuntament de Sant Feliu de Guíxols ha organitzat aquest passat diumenge una intervenció de diversos artistes professionals de la ciutat als Jardins del Monestir. Aquí en...\nS'inaugura divendres, 22 de febrer, fins al 17 de març\nDivendres 22 de febrer a les 18h , s’inaugura l’exposició antològica d’escultures d’ ALBERTO de UDAETA , que tindrà lloc al Monestir de Sant Feliu de Guíxols, i que es podrá visitar lliurament fins el 17 de març. Aquesta exposició s’emmarca dins el...\nEl Concert de Nadal de Sant Feliu serà aquest divendres, 21, a la Parròquia del Monestir\nEl Concert de Nadal de Sant Feliu de Guíxols se celebrarà aquests divendres, 21 de desembre, a les 22 hores, a la Parròquia del Monestir. Com ja és habitual, serà retransmès en directe per Televisió Costabrava i la xarxa de televisions locals. Enguany...


El Imperi lunda va ser una confederació de petits països i un imperi comercial que va existir a la zona sud de l'actual República Democràtica del Congo, el nord-est d'Angola i el nord-oest de Zàmbia abans de la colonització europea d'Àfrica. Desenvolupat a partir d'un petit poblat, en 1680 ocupava 150.000 km2, i el doble, 300.000, a mitjan segle xix.\n1.1 Regne lunda\n1.2 Imperi comercial\n1.3 Fi de l'imperi\nDurant el tercer quart del segle XIX es van produir una sèrie de canvis importants a la regió que va amenaçar l'ordre establert durant els segles precedents. Noves tribus i pobles es van traslladar i es van fer més poderosos, els àrabs i especialment els swahili van arribar des del nord i van buscar nous mercats, i els colonitzadors europeus van començar a penetrar a l'interior del continent africà. Tots aquests canvis van afectar a l'estructura social, política i econòmica de l'Imperi lunda, que es va afeblir i va acabar per disgregar-se després de l'atac d'una ètnia, els chowke, que havien establert un regne creixent al costat de les seves fronteres.\nregne Lunda, 1890\nUna altra matèria primera important que obtenien i amb la qual comerciaven era la sal. També van comerciar intensament amb esclaus. D'uns estudis realitzats entorn de 1850 es deriva que cada any almenys entre 2.000 i 3.000 esclaus eren venuts pels lunda, aproximadament un terç dels esclaus sortits d'Àfrica Central.\n(francès) Ndaywel E. Nziem, « Le système politique luba et lunda : émergence et expansion », Histoire générale de l’Afrique, Vol 5 Chapitre 20, UNESCO\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Imperi_Lunda&oldid=23631180»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 23 maig 2020 a les 11:20.


“En el simposi es construeix la identitat de l’home grec”\nEntrevista 27 gener 2017\nLa Dra. Cabrera davant del Museu d'Arqueologia de Catalunya.\nLa Dra. Paloma Cabrera és cap del Departament d’Antiguitats Gregues i Romanes del Museo Arqueológico Nacional (MAN), a Madrid. Va participar al seminari “Visions del vi” al Museu d’Arqueologia de Catalunya, amb una intervenció titulada “Vasos grecs per al consum del vi”.\nEl vi a Grècia ha deixat molta cultura material.\nSí, és una sort arqueològica, a part de la decoració iconogràfica, eina perfecta per conèixer el ritual del simposi, i a part també de la informació que ens donen les fonts. La vaixella del vi és un conjunt ceràmic completíssim, meravellós, bellíssim.\nEls objectes per beure no són objectes: el crater, per exemple, que serveix per barrejar el vi amb l’aigua, és signe de civilització. El crater mesura el temps dels simposis, i dels excessos. També hi ha els vasos individuals i col·lectius, el pithos (gran tenalla del vi), les àmfores de taula, la hídria per a l’aigua, coladors i cullerots, copes de peu alt i de peu baix, càntirs…\nGrècia desenvolupa un grau de sofisticació enorme amb el consum de vi com a ritu de convivialitat entre les elits. Hi ha tota una indústria especialitzada, que exporta al Mediterrani i al Mar Negre. De vi, però, n’hi havia per a tothom, i les classes populars tenien altres formes de consum, com rituals i banquets públics, o a la taverna.\nTornem al simposi, que vol dir ‘beguda en comú’.\nVa ser una de les institucions més importants de la ciutat grega. Comensalitat és comunitat. En els simposis s’hi construeix la identitat de l’home grec, ciutadà membre de comunitat. És un acte col·lectiu, centre de la vida cultural, social, política. La classe alta organitza simposis per reunir-se amb els seus iguals i estrènyer-hi llaços i tenir més poder o prestigi.\nTot a través del vi.\nPerò al simposi no s’hi va a beure, sinó a parlar, a trobar gust en la conversa. Tots els sentits s’activen. Són reunions d’oci i plaer per a l’intel·lecte, la vista, el gust, l’oïda… S’hi recita, s’hi balla, s’hi canta, es discuteix de política, filosofia, dels mites que hi ha representats als vasos… Els protagonistes són els homes, disposats en igualtat, i la dona és accessòria, companya eròtica i poc més, a part de les heteres, professionals de la música i la dansa, que cobren.\nAl MAN teniu una bona mostra de ceràmica grega relacionada amb el consum del vi.\nSí, tenim 2.000 vasos grecs, però en falten d’alguns tipus. És una col·lecció rica en vaixelles gregues, sobretot àtiques, però repetitiva. De craters n’hi ha un centenar. L’origen d’aquest fons és tot el que van comprar Carles III i Carles IV. Ricardo Olmos, el meu predecessor en el càrrec, va intentar ampliar la col·lecció seleccionant formes i iconografies que ens faltaven, i jo també he dissenyat polítiques d’adquisicions. De totes maneres, aquesta col·lecció ja és d’extraordinària qualitat i importància cultural i artística, reconeguda internacionalment i testimoni molt complet de la producció ceràmica grega a través dels segles més brillants de la seva història.\n« L’ICAC publica la llista d’admesos i exclosos per dirigir la UEA\nProjectes seleccionats per l’ajut del programa SUMA »


Ensífers - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Ensífer)\nPer a altres significats, vegeu «Ensifera (desambiguació)».\nSuperfamílies i famílies\nEls ensífers ( Ensifera ) són un subordre d'ortòpters caracteritzat per les seves llargues antenes o artells, en molts casos més llargues que el cos, de fins a 30cm, característica que els diferencia dels membres de l'altre subordre (Caelifera) que tenen les antenes curtes.\nEl mascle produeix un soroll característic fregant les seves ales entre si per atraure les femelles. Són insectes arborícoles als quals es pot sentir sobretot durant les nits d'estiu i al començament de la tardor. Mesuren uns 6,5 cm de llarg i són de color verd, amb antenes llargues. Les seves amples ales semblen fulles i els serveixen de camuflatge.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ensífers&oldid=19436686»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 7 gen 2018 a les 11:42.


38° 13′ 09″ N, 22° 07′ 58″ E / 38.219166666667°N,22.132777777778°E / 38.219166666667; 22.132777777778\nHèlice (en grec Ἑλίκη, Helike; en llatí Helice) fou una antiga ciutat d'Acaia, una de les dotze ciutats aquees, situada a la costa entre els rius Selinos i Cerinites, i no gaire lluny d'Aegion. La ciutat era a uns 32 km a l'est de Patres. Es creu que era la ciutat d'Acaia més antiga i llegendàriament s'atribueix la seva fundació a Ió, que en va fer la seva residència i li va donar el nom de la seva dona, Hèlice, filla de Selí.\nLa ciutat tenia un famós temple dedicat a Posidó. Els jònics van iniciar aquí les assemblees periòdiques que després van continuar a l'Àsia Menor, conegudes com les Paniònia. Després de la conquesta del país pels aqueus, Hèlice fou la seu de la seva lliga, i va romandre com a capital dels estats aqueus fins que la ciutat va ser destruïda per un terratrèmol el 373 aC; el terratrèmol fou de nit i la ciutat es va enfonsar a la terra i al mateix temps fou coberta per l'aigua del mar: tots els habitants hi van morir, i de la ciutat només en van quedar algunes restes que va retornar la mar. El seu territori fou annexionat per Aegion; la ciutat de Bura, propera a Hèlice, fou igualment destruïda al mateix terratrèmol. El terratrèmol fou atribuït a una venjança de Posidó perquè la ciutat no havia volgut donar l'estàtua del déu als colons de l'Àsia Menor i ni tan sols havien permès que l'utilitzaren de model; fins i tot es diu que els delegats jònics que van anar a demanar el model foren morts pels habitants d'Hèlice i de Bura.\nUn nou terratrèmol es va produir el 23 d'agost de 1817; després d'una explosió semblant a una canonada, l'aigua de mar va pujar sobrepassant la desembocadura del Selinos i va arribar fins al nivell de Vostitza (l'antiga Aegion); les edificacions costaneres (magatzems, principalment) van desaparèixer; a Vostitza hi van morir 65 persones i dos terços dels edificis quedaren destruïts; cinc llogarets de la plana van quedar destruïts.\nSpyridon Marinatos, Director General d'Antiguitats de Grècia, va buscar durant anys les ruïnes de la ciutat. El 2001, després de 12 anys de recerca, la va trobar juntament amb les restes d'una ciutat de l'edat de bronze (datada vers el 2400 aC), que fou submergida per un tsunami igual com ho fou Hèlice dos mil anys més tard.\nEl 1861, un equip d'arqueòlegs alemanys va trobar una moneda de la ciutat, que tenia el cap de Posidó segurament seguint el model de l'estàtua del temple, en un perfecte estil clàssic.\nCoord.: 38° 13′ 09″ N, 22° 07′ 58″ E / 38.21917°N,22.13278°E / 38.21917; 22.13278\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Hèlice_(ciutat)&oldid=22047984»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 5 oct 2019 a les 22:48.


La CUP considera que la Comissió Bilateral genera expectatives irrealitzables: "No es pot parlar del dret a l'autodeterminació"\nEl vicepresident, Pere Aragonès, admet que abordar el tema amb el govern espanyol requerirà "mesos"\n5 min. Barcelona 01/08/2018 13:27\n651x366 El diputat de la CUP, Vidal Aragonès, aquest dimecres al Parlament El diputat de la CUP, Vidal Aragonès, aquest dimecres al Parlament\nA poques hores de començar la primera Comissió Bilateral Generalitat-Estat en 7 anys, també creixen les tensions en l'independentisme. El vicepresident de la Generalitat, Pere Aragonès, ha admès aquest dimecres que, tot i que en aquesta reunió els representants de la Generalitat preveuen posar sobre la taula el dret a l'autodeterminació de Catalunya, arribar a un acord sobre aquesta qüestió requerirà "mesos". "Hi ha qüestions de fons que no es resolen d'un dia per l'altre, com és el dret a l'autodeterminació, ja que potser necessitarem mesos", ha admès Aragonès en una entrevista a Catalunya Ràdio. En canvi, a CUP creu que esperar que l'Estat accepti l'autodeterminació de Catalunya no és realista. El diputat de la formació, Vidal Aragonès, ha titllat la reunió de ser una "mostra d'autonomisme" i ha demanat al Govern català que digui "d'una vegada que no es pot parlar del dret a l'autodeterminació".\n"Obren una nova etapa autonòmica i de generar una expectativa de què podrà el conflicte podrà resoldre's a través d'aquestes reunions bilaterals", ha lamentat: "Tenim un mandat polític que es deriva de l'1-O i del 21-D, i això no ho hipotequem ni ho deixem com una etapa històrica". Sobre l'abast de les negociacions amb l'Estat, el cupaire ha acceptat com a "possible" que "en un futur" hi pugui haver "una consulta al dret a l'estatus jurídic de Catalunya amb la resta d'Espanya". "Però una cosa és això i una altra és que el poble de Catalunya pugui construir-se com un Estat en forma de República", ha sentenciat: "No renunciarem mai a l'expressió democràtica del mandat de Catalunya".\nPer altra banda, el vicepresident Aragonès ha demanat al govern espanyol que "vagi més enllà" de les paraules i fixi "dates i terminis" per materialitzar els acords pendents que afecten el dia a dia de la Generalitat. Així, el vicepresident del Govern ha explicat que recuperaran impostos que va tombar el TC, com ara els impostos en l'àmbit audiovisual o mediambiental. "Avui exigirem al govern espanyol que retiri els recursos", ha assegurat, a més de demanar que es paguin els 700 milions d'euros pendents al cos dels Mossos d'Esquadra. Així, el vicepresident ha desafiat el govern de Pedro Sánchez a demostrar que és diferent del PP "no només en la música sinó també en la lletra".\nAragonès es compromet a comparèixer al Parlament al setembre\nAmb la reunió d'aquesta tarda, la Generalitat preveu recuperar les comissions bilaterals Generalitat-Estat de qüestions específiques com infraestructures o afers econòmics. De moment, però, el Govern no preveu asseure's en reunions com el Consell de Política Fiscal i Financera (CPFF). "És un òrgan de deliberació, però no canvia les decisions, perquè la majoria de vots la té el ministeri d'Hisenda. En cap Consell de Política Fiscal i Financera s'han canviat les decisions del ministeri per la deliberació que hi ha hagut", ha argumentat Aragonès.\nDe fet, en la reunió de la Diputació Permanent d'aquest dimecres, el vicepresident s'ha mostrat disposat a comparèixer davant del Parlament de cara al setembre per defensar que cap membre del Govern assisteixi en aquesta trobada. El PSC havia demanat la seva compareixença per aquesta setmana, però la diputada socialista Alícia Romero ha retirat la petició per la "dificultat" de compaginar-ho amb la comissió bilateral Estat-Generalitat d'aquesta tarda. Els socialistes han defensat que "no hi ha un urgentíssim motiu" per mantenir la compareixença d'Aragonès aquest dimecres i per això, l'han animat a fer-ho al setembre en comissió.\nSobre les empreses que van traslladar la seva seu social fora de Catalunya, Aragonès ha assegurat que estan "en permanent contacte amb totes les empreses perquè hi ha la necessitat que totes les decisions que es van prendre a l'octubre es reverteixin".\n"M'importa ben poc el que faci la monarquia"\nDesprés que Quim Torra assegurés que el rei Felip VI "ja no és el rei dels catalans", Aragonès s'ha alineat amb les paraules del president de la Generalitat. Així, el vicepresident ha carregat contra el paper de la monarquia el 3-O: "La monarquia no és un interlocutor vàlid i ho va deixar clar el 3-O, quan va avalar el discurs de l'«A por ellos», que empara actuacions molt contundents contra l'independentisme". I ha afegit: "El que faci o deixi de fer la monarquia m'importa ben poc, tot i que estem disposats a parlar amb tothom".\nEl vicepresident també ha aprofitat per criticar la campanya que ha iniciat Ciutadans per treure els llaços grocs dels espais públics: "Quan diuen que retiraran elements de llibertat d'expressió com són els llaços grocs, això vol dir que es prenen la justícia per la seva mà. Però això què és?"\nSobre la relació entre JxCat i ERC dins l'executiu català, Aragonès ha demanat disculpes per la "imatge" que han donat en algun moment, però ha assegurat que ell i el president de la Generalitat, Quim Torra, mantenen una "comunicació diària i una complicitat absoluta". Aragonès també ha negat que s'avancin les eleccions: "No tindria cap sentit". Per al vicepresident del Govern, el procés cap a la independència "encara no ha culminat, perquè encara no som un estat independent". "La lluita per la independència no s'ha acabat, no renunciarem als nostres plantejaments polítics perquè hi hagi dificultats en el camí", ha avisat.\nAixí, Aragonès també ha retret a la CUP de moment s'hagi mostrat contrària a negociar els pressupostos de la Generalitat i li ha demanat que abandoni "el partidisme i la tàctica política". De fet, el vicepresident s'ha mostrat "sorprès" que d'entrada els cupaires ja diguin que no donaran el vist-i-plau als comptes sense "haver-los vist". Amb tot, Aragonès està convençut que els comptes per l'any que ve es podran aprovar "per una àmplia majoria parlamentària".


Quaranta joves participaran al premi Protagonistes del Demà - Manresa Informa!\nInici » Notícies » Notícies Generals » Societat » Quaranta joves participaran al premi Protagonistes del Demà\n6 Abril 2015 a 11:00\nQuaranta joves participaran al premi Protagonistes del Demà\nEl Rotary Club de Manresa-Bages organitza el premi\nCinta Macià, guanyadora de l’edició passada // Imatge cedida pel Rotary Club de Manresa-Bages\nUna quarantena de joves d’entre 16 i 19 anys de 13 centres de secundària de la comarca del Bages participaran a la nova edició del premi Protagonistes del Demà del Rotary Club de Manresa-Bages. Els premis, que es celebren des del 1991, es faran el 8 d’abril al complex de Les Comes de Súria.\nEl concepte sobre el qual girarà la jornada és el de “Els joves del Bages, protagonistes d’un demà millor”. En aquesta cita on es vol aprofundir en valors com el lideratge, l’emprenedoria, el treball en equip i la consciència social i solidària. Els joves participaran en diverses d’activitats entorn aquesta temàtica.\nTambé hi haurà xerrades de motivació que aniran a càrrec de Lluís Colom, propietari de Garrotxa Serveis, Ferran Debant, president del Grup Taelus, i Marc Bernadich, economista i professor de la FUB. Els participants també faran una part més pràctica en que hauran de superar proves de lideratge, perícia, orientació i valors que faran per grups. Mentrestant, els professors que acompanyen els joves i els ponents participaran en una taula rodona durant la qual compartiran idees, projectes i iniciatives.\nA primera hora de la tarda, els estudiants faran una plantada d’arbres i seguidament elegiran, per votació, els líders de cada grup. Els finalistes hauran de preparar una exposició oral i fer l’exposició per defensar el seu lideratge. Un cop acabades les exposicions, es duran a terme les votacions finals que permetran fer la proclamació del guanyador. El premi consisteix en un viatge i una estada en un Camp del Rotary a un país europeu.\nLa guanyadora de la darrera edició va ser Cinta Macià, de l’IES Pius Font i Quer de Manresa. L’edició d’enguany compta amb la col·laboració especial de la Fundació La Caixa i la implicació d’altres empreses del territori.\n#ferran debant #Fundació La Caixa #lluís colom #Marc Bernadich #ponents #premi #protagonistes del demà #Rotary Club de Manresa-Bages #xerrades\nUn jove de l’Institut Lacetània guanya la XXIV edició del premi Protagonistes del Demà


Centre de Medicina Regenerativa de Barcelona | Centres de Recerca de Catalunya\n» Inici » Centre de Medicina Regenerativa de Barcelona\nBioenginyeria, Cèl·lules mare, Desenvolupament de teixits\nRecerca per a futures teràpies de regeneració\nL’activitat del CMR[B] està dirigida vers la investigació en medicina regenerativa, la qual, a través de la teràpia cel·lular i tissular, s’orienta a la substitució de cèl·lules i teixits deteriorats o perduts a conseqüència de malalties degeneratives. Els camps potencials d’aplicació clínica dels resultats d’aquesta recerca van de la medicina cardiovascular a les malalties neurodegeneratives, passant per la patologia degenerativa osteoarticular i certes malalties endocrines com la diabetis.\nEl centre es va dissenyar fonamentat en dues estructures: l’Àrea d’Investigació i el Banc de Línies Cel·lulars, dedicat a la derivació, el manteniment, la caracterització i la conservació de línies de cèl·lules embrionàries. L’objectiu de la col·laboració d’ambdues estructures és trobar futures teràpies cel·lulars per al tractament de diverses malalties degeneratives.\nGeneralitat de Catalunya. Instituto de Salud Carlos III. Universitat de Barcelona. Universitat Autònoma de Barcelona. Universitat Pompeu Fabra. Ajuntament de Barcelona.


Especialista universitari en Acompanyament al dol. 7a edició\nImport 780 €\nCoordinadors Esquerda, Montse Luz Yébenes Marsal\nEl dol és l’estat psicològic que afecta a la persona que ha patit una pèrdua significativa, és una resposta natural i adaptativa, però que comporta un important impacte en la biografia de la persona. A nivell social, la complexitat societat actual pot dificultar l'elaboració de processos de dol.\nÉs important conèixer les reaccions més freqüents, el procés que implica i els mecanismes que desenvolupa la persona, per oferir una resposta adequada a les necessitats de la persona en dol.\nEl curs d’especialista en dol està adreçat a professionals i voluntaris, del camp sanitari, educatiu i social, que volen aprofundir en l’acompanyament en el procés de dol, tan en adults com joves i nens.\nEl curs pretén oferir els coneixement i les habilitats necessàries per reconèixer acompanyar un procés de dol.\nLA MORT, LA PÈRDUA I EL DOL. CONCEPCIONS TEÒRIQUES\nSignificat antropològic de la mort i el dol. Mort i dol en les diferents cultures i en la nostra societat\nLes pèrdues al llarg de la vida. Conseqüències de les pèrdues i significat del dol.\nLES MANIFESTACIONS DEL DOL\nCaracterístiques generals del procés de dol. Aspectes diferenciats del dol (segons la pèrdua, vincle, situació, entorn social...) . Altres dols (divorci, malaltia, jubilació, immigració).\nLes emocions en el dol . estratègies d'afrontament en dol\nImpacte del dol en la salut\n23.10.21 9-14h 19.11.21 16-21h 20.11.21 9-14h\nCOMUNICACIÓ I DOL\nEls “axiomes“ de la comunicació. Dificultats de comunicació durant els processos de dol. Estratègies que faciliten la comunicació\nNarracions, contes, lectura, escriptura i expressió artística en el dol\nLa dimensió espiritual de l’ésser humà. Espiritualitat, trascendència i religiositat en relació al dol\nL’autoconstrucció del sentit i del significat de la vida\nL’acompanyant espiritual en el dol\n11.12.21 9-14h 19.02.22 9-14h\nMODELS D’INTERVENCIÓ EN DOL\nDol normal, dol complex, dol patològic\nNivells i models d'intervenció en dol\nLa radiografia del dol. els processos d'acompanyament al dol\nEstratègies d'acompanyament individual\nEstratègies d'acompanyament grupal\nAltres recursos en acompanyament al dol\n21.01.22 16-21h 22.01.22 9-14h 18.02.22 16-21h 18.03.22 9-19h\nEl proces de dol en nens i adolescents\nIntervencio dol en nens\nIntervencio dol en adolescents\nEl dol en el context educatiu\n13.05.22 16-21h 14.05.22 9-14h 11.06.22 9-14h\nHABILITAT I ACTITUDS DE L'ACOMPANYANT EN DOL: TEORIA I TREBALL PRÀCTIC\nLa influència dels propis dols en el procés d’acompanyament: identificació i pistes l’elaboració\n19.03.22 9-14h 10.06.22 16-21h\n19.02.22 16-20 h 23.04.22 16-20 h 14.05.22 16-20 h\nTreball Final Curs\n07.10.22 16-20h 08.10.22 9-14h\n22.04.22 16-21h 23.04.22 9-14h\nLuz Yébenes Marsal\nGemma Montagut Fornós\nNatàlia Ramos Pla\nEs pot fer pagament fraccionat\nDiplomats i llicenciats universitaris, especialment dels camps de ciències de la salut, ciencies d el'educació i camp social Persones que provinguin del camp del voluntariat al dol sense titulació universitària, es valorarà individualment el perfil.\n11/06/2021 fins 21/10/2021


Hèctor Molina, la veu de la terra del segle XXI «Conversa amb Alícia Coscollano»\nMolina Fabra, Hèctor;Coscollano i Masip, Alícia\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 80\nElaborant una analogia cinematogràfica, Hèctor seria l?home que xiuxiueja a l?oïda de la terra. Cor, ment, tècnica i saviesa d?un ofici dibuixen una personalitat profundament arrelada al territori que transcendeix la relació cos a cos per posar veu i significat a la seua presència en la nostra vida. Hèctor és una presa de terra enmig de la voràgine dels temps. Fluctua de l?abstracte al concret amb facilitat i es mou entre tarongers amb tanta comoditat com es mou entre projectes educatius. El motiu? Parla el mateix idioma primigeni, original, del camp. Un llenguatge que sorgeix de la seua passió i d?una defensa encesa de les llavors autòctones que han crescut en un context que manté els seus propis codis i lleis, que respon a maltractaments i a afectes amb entitat pròpia. Aquesta llarga conversa mantinguda amb Hèctor va d?això, de relacions amb la terra, d?oficis, de l?horta i de recursos, de maneres d?entendre la relació de l?ésser humà amb la màtria, de greuges, esperança i resistències. Es converteix en una radiografia de problemàtiques actuals a les quals ha de fer front el sector agrícola i sorgeix del fruit d?una vocació i d?un interès absolutament descarnats pel futur del camp i, encara més, pel seu present. Per això Hèctor forma part de la generació del canvi. Tota una responsabilitat. Tot un orgull, però, que respira i s?alimenta, generació rere generació, del mateix alè de terra mullada que forma part de l?ADN de la gent vinculada al camp. Hèctor Molina, quixot i mag, ens mostra tot el seu compromís i la seua manera d?entendre l?agricultura del segle xxi.\nPau Berenguer Soriano\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 160\nHitler els havia promés una guerra ràpida i victoriosa, que els estalviaria les penalitats del passat conflicte. Però a la tardor de 1944, després de quatre anys d?esforços militars, l?exèrcit alemany havia de recórrer a reclutes cada vegada més joves per fer front a l?avanç enemic. Els protagonistes de Germània pertanyen a un jovent adoctrinat, encegat pels ideals nazis i engalipat per la seua propaganda, i que fou enviat contra la maquinària de guerra soviètica, ja imparable i disposada a arrasar aquella nació que l?havia desafiat.\nGermània és un trist relat de guerra, on el lector pot empatitzar amb aquella generació dissortada que va créixer en el totalitarisme nazi i va patir les conseqüències extremes del seu bel·licisme. Aquesta novel·la és el dia a dia d?aquells xicons, condemnats a participar en una guerra que viuran fins a les últimes conseqüències, enmig del fred de l?hivern i els perills de la lluita, un viatge al pitjor dels escenaris que mai podrien haver imaginat. Aquest és un al·legat contra els horrors de la guerra i els seus efectes devastadors.\nExamen oral d’històries «L’anecdotari de Ferran Sanchis»\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 216\nFerran Sanchis i Cardona va nàixer a Castelló de la Plana, un 12 d?abril de 1935, dia de Divendres Sant. Va estudiar als Escolapis de la ciutat i a l?Escola de Comerç a València. Ell mateix s?autoproclama continuador de la trajectòria política del seu pare, Emili, militant d?Esquerra Valenciana i col·laborador de Gaetà Huguet. En 1955 Sanchis va formar part del grupet de pioners de la muntanya que fundaren el Centre Excursionista, del qual fou president. De manera simultània va incorporar-se als primers cursos de valencià per correspondència que Carles Salvador organitzava a Lo Rat Penat. D?altra banda, va tenir el privilegi de ser un acompanyant assidu i un confident del seu admirat Gaetà Huguet, quan aquest va tornar de l?exili i va ser nomenar patró de la Fundació Huguet, instituïda l?any 1962. Ciutadà, promotor de l?associacionisme, la presència de Sanchis ha estat una constant a les comarques, tot i que el seu activisme no ha dut emparellat cap mena de protagonisme personal, a excepció de la seua participació testimonial en la candidatura d?Esquerra Independent de Castelló, en les eleccions de l?any 1979. Com a mostra de reconeixement, Sanchis va ser distingit amb el premi Vicent Ventura 2002, que atorguen les universitats valencianes. Al capdavall, d?alguna manera ha esdevingut, en la maduresa de la seua vida, no solament un «homenot» planià, compromés amb el país, sinó també el testimoni viu d?un temps extingit.\nEntre marges «Recull»\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 144\nEl recull que ara teniu a les mans és fruit de les composicions escrites entre l?abril de 2016 i el desembre de 2017 i que han merescut, a judici de diferents jurats, diversos reconeixements. Són vuit composicions. Quatre d?individuals: Darrere les veus del silenci, Instants, Quan tot just claregi i Particular silenci. I quatre reculls: Entre marges, Tard o d?hora, Mar d?absències i El joc de te. En total, són setanta-quatre poemes i gairebé mil versos, amb una característica comuna: cap dels poemes interns porta títol, formant entre ells una unió, lligada, diguem-ho així, per l?encapçalament de cada composició. Amb un nexe comú a través del temps, dels instants i dels records, anant del passat al present i del futur al passat, viatjant pels paisatges interiors i exteriors, l?autor descabdella sensacions i pensaments amb el rerefons de la nit i el mar, del silenci i la paraula? I és així, com en aquests versos, en silenci, amb ulls clucs i a les palpentes, els amants s?ajacen sobre un llit de còdols i accepten el futur amb una mirada més ferma i més càlida.\nJosepa Montagut Mariner\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 88\nEls records vénen del vent està escrit per plantar cara a la vida. És una reafirmació i una explicació davant dels possibles lectors, i també enfront d?una mateixa. El primer vers que apareix al llibre diu molt del que es vol expressar en aquest poemari, «Jo sóc jo», un poc superb si voleu, però després d?estar tota una vida demanant perdó per existir, cal reivindicar-se, no us sembla? No es tracta de culpabilitzar a ningú, ni de ser massa espavilada, sinó que cadascú puga ser considerat humà amb dubtes, pors, inquietuds, malestars, però també amb alegries, amors, lluites, pensaments, dignitat, etc.\nAl poemari l?autora conta com ha estat la seua vida fins ara: una vida com la de qualsevol, singular i comuna alhora. Amb les seues particularitats ben reflectides, sempre en quedaran d?altres sense esmentar, no perquè siguen menys importants, sinó simplement perquè ni tots els fets ni totes les persones no caben al poemari o en el moment d?escriure?l no s?hi ha pensat.\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 96\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 48\nEditorial: Onada Edicions SL Fecha de publicación: 01/04/2018 Páginas: 32


El poeta de l'amor - La Veu de l'Anoia\nEl poeta de l’amor\nRecordo que a principis dels 80 vaig adquirir un “long play” que duia per títol Made in Usa. Era una recopilació de diversos temes del pop, folk i del country americà. Enmig d’intèrprets com Scott Mckenzie, Joan Baez, Nilsson, Lou Reed… hi havia un nom, Leonard Cohen, i una cançó, Suzanne. No va ser llavors quan vaig descobrir-lo, perquè aquesta cançó ja l’havia sentit uns anys enrere, però sí quan el vaig reconèixer i vaig saber com es deia aquell cantant de veu greu i profunda.\nAquest poeta, novel·lista i cantant va néixer l’any 1934 a la ciutat canadenca de Mont-real. El 1956 va publicar el seu primer recull de poemes titulat, Let Us Compare Mythologies; el 1961 va arribar el segon, The Spice Box of Earth el qual va fer-lo famós en els cercles de poetes canadencs. Després van arribar 2 novel·les: The Favorite Game i Beautiful Losers. Conscient que li seria molt difícil guanyar-se la vida escrivint, va instal·lar-se als Estats Units i va començar a cantar en els festivals folk. El seu primer èxit com a cantant va arribar el 1966, i va ser precisament el tema Suzanne. Les lletres de les seves cançons s’han caracteritzat per ésser summament emotives. Alhora posseeixen una lírica enrevessada. Les tres icones dels eixos temàtics de les seves cançons són: l’amor, la religió i les relacions de parella. La seva música ha influït molts altres autors i les seves cançons han estat interpretades per molts altres artistes. Cohen sentia fascinació per Federico García Lorca, de fet, el seu tema Take this Waltz és una adaptació del poema Pequeño vals vienés, d’aquest poeta andalús.\nMai va tallar els seus vincles amb la poesia, com ho demostra el fet que l’any 2011 va ser guardonat amb el premi “Príncep d’Astúries”, d’aquesta modalitat. Tot i que va acceptar-lo, va manifestar obertament que “sempre havia tingut sentiments ambigus sobre els premis de poesia. La poesia ve d’un lloc que ningú controla i ningú conquesta. Així que em sento una mica com un xerraire en acceptar un premi per una activitat que no domino”. El seu nom havia sonat també diverses vegades com a candidat a rebre el Nobel de literatura. Quan a l’edició d’enguany aquest guardó va anar a parar a les mans del també cantant Bob Dylan, van ser molts els membres del món de la cultura que van declarar que hagués sigut molt més just que aquest premi l’haguessin atorgat a Leonard Cohen. Tres setmanes abans del seu traspàs l’artista canadenc va publicar el seu darrer treball. Paral·lelament, en una entrevista que li va fer un diari de Nova York va declarar que “estava preparat per a morir”. Sens dubte, un presagi del que succeiria al cap de pocs dies. Al mes de juliol, la seva dona, Marianne havia mort de leucèmia, la qual cosa va deixar-li un buit irreparable. En una carta pòstuma a la seva musa va escriure: “sàpigues que estic tan prop de tu que si estiressis la teva mà, crec que aconseguiries la meva”. Com ja deia més amunt, la seva lloada carrera ha sigut i continuarà sent un model de referència per als cantautors de generacions passades i futures. L’empremta que deixa és única i inesborrable. Amb el seu decés perdem un dels visionaris més venerats i prolífics de la música.\nArticle anteriorReivindicant una política industrial per al sector de la moda d’Igualada\nPròxim articleLa realitat virtual ha vingut per quedar-se


IMATGES | Església Parroquial de Sant Andreu Apòstol\nPublicat el 18 Abril, 2020 Publicat per: Parròquia Sant AndreuCategorías:Sense categoria\nUna, amiga, tot comentant l’escrit dedicat a l’agressivitat envers els sanitaris, feia notar, que la solidaritat humana, encara que, informativament sembli menys rellevant, supera en escreix els comptats casos d’agressió. La solidaritat, l’empatia i l’entrega generosa i anònima acaben engolint sempre qualsevol de les nostres mesquineses. Tanmateix, no sempre és fàcil d’establir un equilibri.\nUna imatge val més que mil paraules. Un diari ha publicat dues fotografies polèmiques. Una d’un difunt afectat pel coronavirus, que ha mort al seu domicili. Una altra del Palacio de Hielo de Madrid, habilitat com a tanatori interí, ple de taüts de persones mortes pel Covid-19. Les xarxes socials bullen. Prima el dret a la privacitat i al respecte, o bé, el dret a la llibertat d’informació?\nLes persones, mentre viuen, tenen dret a la privacitat i al respecte. Aquests drets acaben quan moren? El dret afecta també als parents del difunt? La polèmica ha augmentat, quan s’ha sabut que el difunt era pakistanès. S’havia triat deliberadament aquesta persona per a estalviar-se problemes amb els possibles parents? Per tal d’informar sobre els efectes letals del coronavirus, en aquest moment sobradament coneguts, calia il·lustrar l’editorial del diari amb la imatge d’una persona difunta? La fotografia afegeix més informació al que sabem sobre la malaltia? Sembla que no. És una informació totalment supèrflua. Quan hi ha tragèdies humanitàries –terratrèmols, guerres, fams, malalties…-, cal aplicar el mateix principi? Segurament sí, malgrat, que s’argumenti dient, que són un revulsiu per a la nostra acomodada societat, ajuden a prendre consciència i potencien l’actuació immediata.\nEl Palacio de Hielo de Madrid ple de taüts afilerats impacta. Transmet visualment els efectes letals del coronavirus. L’editorial amb el títol “El símbolo de una tragèdia” i el subtítol: “Cuando la muerte toma proporciones Industriales corremos el riesgo de convertirla en estadística” dirigeixen la lectura de la fotografia. Es plantegen, si més no, dues qüestions: malgrat l’elevat nombre de morts, cadascun té un nom i un rostre, i l’ús i intencionalitat de les xifres de mortalitat. Fins ara es comptaven només els qui morien a l’hospital i els que havien donat positiu. Ara també els que moren a les residencies d’avis i als seus domicilis. Les xifres augmenten. Mala gestió, dret a conèixer l’abast real de la tragèdia, dret a dosificar la veritat per tal d’evitar el pànic social? Tots tenim dret a conèixer les xifres reals de mortalitat, però tenim també dret a recordar, que darrera els números hi ha persones, tant aquelles i aquells que moren, com aquells que els ploren, encara que sigui des de la distància. Hem d’humanitzar les estadístiques. La fotografia que vol denunciar aquesta manca d’humanització, ens ajuda a aconseguir-la? Segur que no. El que fa és diluir més encara els rostres en el magma de la mort.\nEl Salm 116 ens ajuda a no oblidar els rostres dels qui moren: “Em sento ple d’amor: el Senyor ha escoltat la meva súplica, ha escoltat el meu clam així que l’invocava. M’envoltaven els llaços de la mort, tenia davant meu els seus paranys i dintre meu l’angoixa i el neguit. Vaig invocar el nom del Senyor: Ah, Senyor, salva’m la vida! El Senyor és just i benigne, el nostre Déu sap compadir, el Senyor salvaguarda l’indefens, jo era feble i m’ha salvat. Recobra la serenor, ànima meva, mira el que t’ha fet el Senyor. Ha alliberat de la mort la meva vida, els meus ulls, de negar-se en el plor, els meus peus, de donar un pas en fals. Continuaré caminant entre els qui viuen, a la presència del Senyor”.(Sl 116, 1-9).\nTarragona, 18 d’abril de 2020.


Col·legi d'Educadores i Educadors Socials de Catalunya: L'educador familiar\nLa Raquel Sala i el Daniel Hernández són educadors socials. Amb diversos anys d’experiència a serveis socials i en suport i acompanyament a famílies, van decidir fa dos anys engegar el projecte Educadors Familiars. Es dediquen a fer acompanyament a les famílies en l’educació dels fills, utilitzant la metodologia pròpia de l’educació social.\nFa un temps ens van venir a explicar el seu projecte i a demanar assessorament a través del NIU, una línia del Servei d’Ocupació i d’Orientació Professional del CEESC, adreçada a donar suport a idees i projectes de col·legiades i col·legiats.\nAra, ens deixen la seva reflexió sobre l’educador/ora familiar:\nLa família és un tot, un petit univers, singular, únic i irrepetible, en el que les confluències individuals de tots els seus membres, a la família nuclear i a l’extensa, generen dinàmiques pròpies, exclusives, que modelen present i futur.\nQuan una família viu una dificultat, sent que hi ha una problemàtica latent, o alguns dels seus membres entren en conflicte, cal un professional que s’apropi amb una mirada àmplia, amb una perspectiva holística, algú que pugui copsar la necessitat i la vivència de cada membre, gran o petit, un educador social.\nLa capacitat de l’educador familiar d’obrir l’enfoc i la seva acció propera i participativa són eines de gran valor en la regeneració de llaços i d’interaccions familiars; amb una intervenció socioeducativa es poden treballar temes tan diversos com les capacitats marentals i parentals, la salut, els hàbits, els límits, la Comunicació No Violenta, el patronatge positiu...\nQuan es treballa amb tota la família la observació és més completa, el diagnòstic social i educatiu és més concret, els objectius i el pla de treball més adients, i la intervenció més breu, perquè la participació de tots els membres de la unitat familiar conflueix i és plenament resolutiva.\nDes de l’Educació Social es treballa per l’apoderament de les persones, per tal que assumeixin la responsabilitat plena sobre la seva vida i sobre la seva quotidianitat; quan es treballa amb famílies cal fer entendre els adults que les dificultats dels infants són també seves, i que la seva plena implicació en les dinàmiques socioeducatives que es proposen condueix a una solució propera.\nL’educador familiar ha de ser capaç de treballar amb la família des de la cura i la reflexió, tot entenent que és un espai íntim i per tant delicadíssim, que precisa de profund respecte als seus valors i als seus ritmes sense projectar i amb les pròpies vivències familiars apamades; cal doncs un treball previ personal de coneixença i plena acceptació.\nDes del projecte Educadors Familiars fem realitat aquesta metodologia de treball des del vincle, la transparència, la proximitat, la confiança i el bé comú.\nRaquel Sala i Daniel Hernández. Educadors socials.


La pluja amenaça però no desllueix el Campionat de Catalunya d'Autocròs disputat a Masquefa - Notícies de l'Ajuntament de la Vila de Masquefa\nLa pluja va amenaçar diumenge els afeccionats del motor de privar-los d’un gran espectacle automobilístic. Faltava poc més d’una hora per a l’inici del quart Campionat de Catalunya d’Autocròs de Masquefa i l’aigua queia amb força sobre el circuit de La Pedrosa. Però, afortunadament, la meteorologia va declarar una treva i els afeccionats reunits al circuit van gaudir una vegada més d’un autèntic espectacle automobilístic.\nLa segona prova puntuable del Campionat de Catalunya d’Autocròs, organitzada per quart any consecutiu per l’entitat Gas a Fons, va portar fins a Masquefa els millors pilots de l’especialitat.\nLa cursa va estar marcada, a l’inici, per les dificultats que va crear als pilots el fang que l’aigua havia provocat en el circuit. Però el sol va anar assecant-lo i van acabar corrents entre pols. Una vegada més el circuit masquefí va demostrar les seves prestacions i, malgrat les inclemències, va presentar unes condicions excel•lents.\nLa representació masquefina a la competició no va poder fer podi aquesta vegada. Els pilots José Luís Ulloa i Antonio Sánchez van ser respectivament quart i cinquè en la categoria II (cotxes de fins a 2.000 cc).\nEn aquesta categoria el vencedor va ser Joan Salichs Pont, que va ‘volar’ i va fer les 10 voltes al circuit en 7 minuts i 48 segons. Darrere seu va arribar un altre company d’escuderia, Alfredo Lorenzo, que va completar les 10 voltes en 8 minuts i 4 segons. El tercer classificat de la categoria II va ser el pilot Juan Francisco Parra, amb un temps de 8 minuts i 12 segons.\nEn la categoria IIa (cotxes de fins a 1.600 cc) es va imposar Lluís Romeu, que va completar les 10 voltes en 8 minuts. Tres segons més tard arribava a la meta el segon classificat, David Boltà. El podi el completava Albert Gutiérrez, amb un temps de 8 minuts i 4 segons.\nLa categoria més espectacular del campionat (la Classe Car Cross) no va decebre els espectadors. Santiago Montalbán va ser primer amb un temps de 7 minuts i 2 segons, i el seu company de files Jordi Puigverd va acabar segon (7 minuts i 3 segons). El tercer lloc va ser per a Juanjo Aranda, amb 7 minuts i 5 segons.\nAquesta és la quarta vegada que l’entitat masquefina Gas a Fons organitza una prova puntuable del Campionat de Catalunya d’Autocròs. L’entitat ja treballa en l’organització, el 16 d’octubre vinent, de la Copa Catalana de Resistències.


Apunts des de dalt del Baobab: de gener 2007\nSuposo que és inevitable, tal com van les coses, que una persona que viatgi diàriament amb els trens de la RENFE pensi, algun dia, que ja n'hi ha prou d'aquest color i que cal renegar una mica amb la sana intenció de desfogar-se. D'anècdotes variades en trobaríem tantes com de soferts viatgers i sembla que la brillant solució a la tan denunciada manca d'inversions que se'ls ha ocorregut als cervells pensants de la companyia és omplir les estacions i els trens de gent que es passa vuit hores palplantada amb una "i"(1) a la solapa. Les taquilles continuen tancades —és clar!—, no fos cas que algú que no vulgui, no sàpiga o no pugui(2) comprar el bitllet a les màquines expenedores pugui adquirir-lo de la manera tradicional; impensable en una companyia tan moderna!\nSigui com vulgui(-n), avui s'ha donat una situació tan còmica que no he pogut resistir la temptació de treure el portàtil a dins mateix del tren per escriure aquest post. Em trobava a l'andana 1 de B. Arc de Triomf esperant el tren de Manresa i constantment anaven sonant avisos que informaven puntualment (ho sento, no me n'he pogut estar) del retard dels trens de les línies 1, 4 i 7. Deixant de banda la patètica sintaxis(3) de la persona que havia enregistrat els missatges (en comptes d'això també podríem dir que era coherent amb l'ortografia dels cartells informatius), el personal de RENFE no ha sabut veure que d'un retard de 25 minuts en un tren que passa —aproximadament— cada mitja hora se'n podia treure molt més suc! Jo mateix, agafant un tren que circulava amb demora, he arribat deu minuts abans a Manresa del que ho faig habitualment! I és que de vegades cal saber capgirar el mitjó!\n(1) "i" d'informació, no d'inútil.\n(2) Els cecs, sense anar més lluny\n(3) Atenció! Atenció! Els informem que el tren amb destinació X, aquest tren circula amb una demora de 25 minuts...\nEscrit per en Llengot a les 17:27 0 comentaris\nUn mantell de plata li cobria l'ànima i així, resplendent, se'ns mostrava a l'alba. Dessota múltiples embolcalls, observàvem, embadalits; amatent ens impactava i nosaltres no gosàvem ni cercar recer. Foren dies difícils, encara per esperits transparents; però qui en volgué aprendre, com sempre, ho féu.\nEscrit per en Llengot a les 20:15 2 comentaris\nÉs tan gran el poder de les paraules i tan intens escoltar, que de seguida saps quan tens davant algú veritablement especial. Els ulls, les mirades, els somriures, els gestos amb una expressivitat que destil·la sentit de l'humor.\nFa anys feien un estúpid anunci de cosmètics per la televisió del qual, malgrat tot, em va quedar gravada una frase: La intel·ligència és sexy. No puc estar-hi més d'acord.\nEscrit per en Llengot a les 15:24 0 comentaris\nTinc son però continuo parlant i arriba el divendres, el 19, esperat. No se m'escapa el tren però ens queden cinc minuts; i el cel és roig cada matí i Murphy continua al peu del canó.\nEscrit per en Llengot a les 13:33 0 comentaris\nL'escriptura com a artesania. Donar temps al paper perquè assumeixi la tinta i observar, meravellat, com aquell traç perd el volum mentre la textura del paper es fa seves les paraules. Fruir mentrestant de la tria de cada mot i construir, de mica en mica, les frases; redescobrir la cal·lígrafia i aprendre una tècnica que ningú t'ha ensenyat. La teva ment vola pels segles...\nNomés hi ha una cosa tan meravellosa com rebre un regal sincer, i és fer-lo. Suposo que per això no m'agraden les festes de nadal, en què veus gent que ho passa malament comprant regals per compromís, per a persones a qui no volen regalar res. Suposo que per això encara no he anat a buscar alguns regals de nadal. No hi aniré...\nEscrit per en Llengot a les 16:47 2 comentaris\nEscrit per en Llengot a les 14:37 0 comentaris\nConsidero una virtut no voler mossegar-se la llengua. Considero una virtut poder mossegar-se la llengua.\nEscrit per en Llengot a les 13:41 0 comentaris\nEscrit per en Llengot a les 16:34 0 comentaris\nJa era hora que els dilluns a la nit a TV3 deixessin de caçar bolets! A partir d'aquesta setmana caçaran paraules. Caçadors de paraules serà un programa presentat per en Roger de Gràcia que, al voltant d'un àmbit concret cada setmana (en el primer capítol: els esports), explorarà els territoris de parla catalana a la recerca de mots curiosos, significats propis d'alguna contrada, pronunciacions diverses, etc. però sempre tenint en compte que, com diu la web del programa, no serà un programa per aprendre català. No dóna lliçons, no és ni didàctic ni acadèmic; ni renya ni dóna consells, sinó que busca complicitats...\nCom que em considero més verbívor que boletaire estic content amb el canvi. Ara faltarà veure si el programa val la pena...\nEscrit per en Llengot a les 10:57 4 comentaris\nEscrit per en Llengot a les 20:49 0 comentaris\nHe trigat, però avui l'he trobat i ja que vaig dir que ho faria, l'enllaço: L'article de Ferran Sáez, per si és de l'interès d'algun lector despistat.\nEscrit per en Llengot a les 15:30 13 comentaris


Les mascaretes de Pedro Sánchez són de Vilassar de Mar\nPedro Sánchez, amb la mascareta feta a Vilassar de Mar. Cedida\n22 de abril de 2021 (11:17 CET)\nLes mascaretes que utilitzen Pedro Sánchez i el Rei es fan a Vilassar de Mar\nL’empresa Palens produeix mascaretes FFP2 amb doble filtre de nanofibres que, a través del CSIC, proveeix el govern i la Casa Reial\nLes mascaretes que utilitza habitualment el president del Govern, Pedro Sánchez, o el Rei Felip VI, amb les quals apareixen en tots els actes públics, estan produïdes a Vilassar de Mar. Les crea Palens, una empresa dirigida per Óscar Palencia, que produeix mascaretes FFP2 amb doble filtre fet de nanofibres, una particularitat que les diferencia de la resta i que les ha convertit en les mascaretes “oficials “ del Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC).\n“Hem desenvolupat la primera FFP2 de l’Estat espanyol que no depèn dels filtres provinents de la Xina”, explica Palencia. La clau de les mascaretes produïdes a Vilassar és que el seu doble filtre està fet amb nanopartícules produïdes per una empresa valenciana especialitzada en nanopartícules. Amb aquest filtre, segons Palencia, el portador de la mascareta “pot respirar millor que amb la resta d’FFP2, sense aquella sensació d’ofec, i a la vegada està més protegit perquè els filtres són més potents”.\nAixò, segons destaca, no es tradueix en un preu més elevat, ja que les mascaretes es poden comprar a un preu d’entre 1,60 i 1,80 euros la unitat a les farmàcies. Palencia explica que, malgrat que la tecnologia que usen és més avançada, poden oferir preus similars a la competència perquè no depenen de distribuïdors xinesos, d´on prové la majoria de la matèria prima amb la que es fabriquen els filtres d’FFP2.\nTreballadors a la planta de producció de Palens, a Vilassar de Mar\nLa particularitat d’aquestes mascaretes desenvolupades per Palens va cridar l’atenció del Consejo Superior de Investigaciones Científicas. Des del més d’agost passat Palens és el proveïdor oficial d’aquest organisme públic, quelcom que ha fet que les seves mascaretes arribin a les més altes instàncies. La presidència del govern espanyol, la Casa Reial i altres polítics i càrrecs públics les utilitzen, ja que els han estat facilitades a través del CSIC.\nAquesta situació va obligar l’empresa vilassarenca a multiplicar la seva capacitat productiva. Avui la planta maresmenca funciona les 24 hores al dia, sense parar ni la nit de Cap d’Any. Compten amb una plantilla de 110 treballadors i arriba a fabricar 80.000 mascaretes al dia, arribant als 2,5 milions d’unitats mensuals. Xifres de vertigen que fins fa poques setmanes eren en exclusiva per al CSIC. El Consejo, però, els ha donat permís ara per distribuir les mascaretes a altres organismes i al mercat lliure. Aquesta setmana, per exemple, Palens ha lliurat 15.000 unitats a l’Hospital de Mataró, i també es poden començar a trobar a les farmàcies del país.\nMascaretes produïdes a Vilassar de Mar per al CSIC\nAquesta història d’èxit és quelcom que Palencia i l’empresa Palens mai s’haurien pogut imaginar un any enrere. Palens estava especialitzada en la fabricació d’ulleres per a òptiques. “Depeníem molt de les empreses internacionals d’aquest sector, i amb la Covid es van anul·lar totes les fires, on solíem facturar entre el 40 i el 60% del total de vendes cada any”, explica l’emprenedor vilassarenc. En plena crisi provocada per la pandèmia, els proveïdors de l’empresa els van oferir maquinària per fabricar mascaretes FFP2, i van decidir arriscar-se a fer la inversió i endinsar-se en aquest nou sector, una aposta que ha estat absolutament crucial i que ha donat uns resultats extraordinaris.\nAlfonso Fa 4 mesos\nL'article és confus. La mascareta que apareix a la fotografia és de l'empresa Bioinicia fabricada a les instal·lacions de Palens. La tecnologia l'han desenvolupat el CSIC (organisme públic de recerca) i l'empresa Bioinicia. Bioinicia té permís per a posar el logo CSIC als seus productes. El CSIC no ha triat aquestes mascaretes, ha contribuït a que arribin al mercat. Els treballadors del CSIC i la resta de la població les pot comprar a la pàgina web de Bionicia des de fa mesos.\nEs cert , que al mercat hi han molts tipus i models ,.pero es cert q siguin utilitzades pel CESIC dóna seguretat. Igualment he llegit que per Mataró es fabriquen les del govern català.\nI les mascaretes que es confeccionen íntegrament a Mataró per Textil Rosdan, les fa servir la Presidenta de la Generalitat; Laura Borràs, la ministra de Salut, d’interior... la presidenta de les illes Balears... i molts més😍


Cristina, escort Barcelona amb telèfon 655175753 (655-175-753)\nCristina s'inicia en aquest món amb moltes ganes de satisfer a tots els homes que passin pel seu llit. Amb ella sentiràs veritables moments de plaer. Els seus llavis, carnosos, et portaran a aconseguir el clímax. Li encanta fer petons i fer-te sentir molt especial.\nmesures: 100 - 60 - 96 (Pit Natural) 100 - 60 - 96\nGirlsBarcelona presenta a Cristina, una escort d'agència a Barcelona amb telèfon 655175753 (655-175-753) i que realitza tots els serveis sexuals. Cristina és una escort catalana d'ulls color mel, cabell castany, pits grans i naturals, mesures 100-60-96, pell blanca, alta alçada i una edat de 31 anys. La seva nacionalitat és Espanyola i ens facilita el següent correu electrònic de contacte: info@sensualvips.com. Atén a: apartament d'agència, apartament per hores, hotel, domicili client... També està disponible per a viatges.