Llibertat: de desembre 2008\nIsrael-Palestina: 700 a 25 (o a l'inrevés)\nDret a defensar-se i a respondre les agressions, però proporcionalitat en la resposta i, sobretot, evitant que afecti a la població civil.\nIsrael-Palestina, un conflicte en el que (gairebé) tothom pren partit, normalment a favor de Palestina. Com a excepció (em sembla) conec a molts pro-Israel, de la meva estada a NY i d’amics sionistes aquí a Catalunya. En discussions sobre aquest tema acostumo a no deixar content a ningú, ja que defenso i alhora condemno a les dues parts: sí a un estat per Palestina, i sí el dret d'Israel a existir i defensar-se. No als atacs desproporcionats d'Israel, i no als atacs de Hamas. No hi ha bons o dolents, o millor dit, hi ha bons i dolents a les dues bandes. Qui ho acaba pagant, però, és la població civil.\nTotes dues parts ho han fet fatal, però les dades canten per diferenciar qui ho fa molt malament i qui ho fa encara pitjor. Durant el 2008, segons dades d'Aministia Internacional, els grups armats palestins han matat a 25 israelians, 16 d'ells civils, 4 nens. Israel ha matat a uns 700 palestins, un terç civils desarmats, incloent uns 70 nens.\nNi un ni l'altre, però en aquest cas, qui l'ha vessat i de veritat, és Israel. Responent desproporcionadament, no ho oblidem, a un atac sistemàtic dels darrers dies de Hamas de ciutats i pobles al sud d'Israel.\nLa violència només provocarà més violència i el sofriment de la població civil.\nMés informació a Amnistia Internacional\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 15:28 Cap comentari: Links to this post\nProstíbuls, Barça i lleis impossibles\nMarxa enrere i lliçons immediates: l'Ajuntament de Barcelona ha decidit no aplicar una norma de l'ordenança de civisme que prohibeix que hi hagi prostíbuls a menys de 200 metres d'equipaments d'ús especial, com escoles. La norma sembla que té sentit, però aplicar-la podria provocar que la prostitució tornés al carrer. Solució? No s'aplica la norma pels prostíbuls que ja funcionen. Sembla una decisió acertada.\nLliçons? Com a mínim un parell. Primera, no fer normes o lleis que no es puguin complir. Segona, si s'acaben fent, si el sentit comú indica que és millor no aplicar-la, doncs no s'aplica o es modifica.Aquestes lliçons es podrien aplicar ja a altres qüestions d'actualitat. Respecte a la flexibilització en l'aplicació de normes, el propi Ajuntament de Barcelona podria començar per tenir permissivitat en l'aparcament al voltant del Camp Nou els dies de partit. Com s'ha fet sempre, ni més ni menys. Sí, aparcar a la Diagonal i a altres llocs prohibits està malament, però si el cotxe no molesta, per un parell d'hores un dia cada dues setmanes no passa res, sobretot si facilita la vida a molta gent i no es perjudica a tercers. Si hi ha flexiblitat amb els prostíbuls, perquè no amb els seguidors del Barça? En els dos casos el benefici social de no aplicar la norma és superior a aplicar-la.\nRespecte a que no s'aprovin lleis impossibles de complir, ara tenim una nova "amenaça": es vol canviar el Codi Civil català de forma que obligui als pares adoptants a dir als seus fills que són adoptats abans de que tinguin 12 anys. Un argument de pes en contra és que aquesta norma és incomplible, ja que la Generalitat no podrà controlar si els pares amb fills adoptats li ho han dit als seus fills o no. L'altre argument, i aquest té a veure amb la llibertat i responsabilitat individual, és que la estió de la comunicació d'un tema delicat com aquest ha de dependre dels pares, no del Govern. Gairebé tots els nens de 12 anys que són adoptats ho saben però, si no és el cas, ningú té millor criteri i informació que els pares sobre quan se'ls hi ha de dir. El Govern no ha d'interferir a les nostres vides, i sobretot no ha d'entrar dintre de la nostra casa excepte en els casos en que hi hagi una situació de risc. Per la mateixa raó que el Govern no ha d'entrar a casa de ningú s'hauria d'eliminar una altra nova disposició surrealista que es vol incloure en el Codi Civil: "els cònjuges tenen en el matrimoni els mateixos drets i deures i han de compartir les responsabilitats domèstiques i la cura i atenció dels altres membres de la família que estiguin al seu càrrec i convisquin amb ells". Acabarem votant no al que prometi fer més, sinó al que es comprometi a no tocar res.\nEn fi, qui ho havia de dir, lliçons de normes impossibles i prostíbuls a Barcelona.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 21:38 Cap comentari: Links to this post\nFrases de la setmana - Bones festes!\nSetmana 22 de gener\nL’edat no és garantia de maduresa.\n-- Lawana Blackwell\nCap home és prou ric com per recuperar el seu passat.\n-- Larry Wilde\n-- H. Jackson Brown Jr.\nCap sistema moral es pot basar només en l’autoritat.\n-- J. Ayer\nYou're either part of the solution or you're part of the problem.\n-- Eldridge Cleaver\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:55 Cap comentari: Links to this post\nÈxit campanya de resposta a The Economist - moltes gràcies\nLa campanya de Resposta Pública a The Economist, impulsada per l'ACP i l'Espai Hayek, a partir del text del Professor Carles Boix, ha estat un èxit, amb més de 5.500 adhesions. Moltes gràcies a tots pel vostre suport.\nAdjunto el comunicat final de campanya.\ndesprés d'haver aconseguit més de 5.500 signatures (+1.500 a través del Facebook) d'adhesió a la resposta pública a la revista The Economist pel seu article esbiaixat sobre la realitat catalana ("How much is enough?"), hem procedit a enviar una carta amb el text que coneixes, tot informant-los de la campanya que hem fet, a l'editor en cap de The Economist, John Mickelwaith, el cap de l'edició americana de The Economist, Adrian Woolbridge, i al periodista responsable de l'informe, Michael Reid. Pots trobar el text de la carta, en anglès, una mica més a baix.\nEt volem donar les gràcies pel teu suport i expressar-te que et tindrem informat de qualsevol impacte que la nostra iniciativa hagi pogut generar o generi en endavant. Així mateix, voldríem compartir amb tu el nostre anhel per aconseguir en el futur una via per donar una resposta més sistemàtica a les tergiversacions, biaixos o pures falsetats que es difonen quasi sistemàticament sobre el nostre país.\nMoltes gràcies pel teu suport\nI write to you in response to the special report "The Economist" published on Spain last November. The report does an excellent good job in describing the overall political history of Spain as well as its economic structure and the problems it faces in the near future. Unfortunately, its section on regional politics ("How much is enough?") makes a considerable number of factual mistakes.\nAlthough I very much like "The Economist" and eagerly await for it every Friday, I must confess that in the last years I have been always surprised to notice how poorly informed and generally biased your reports are on the Catalan question in Spain. In particular, the report of november does not reflect well the current debates about language and education (it just describes the terribly distorted point of view of some Madrid intellectuals and media). It does not do a good job either in examining the fundamental financial issues at stake and its overall implications in terms of both political fairness and economic growth.\nI naturally sent a short letter to the "The Economist" which appeared, in an abbreviated form, in your newspaper. I am grateful for that.\nStill, out of a sense of concern and fairness, I decided to write a slightly longer letter to explain in a precise (and empirically supported) manner why the reports errs on so many counts. After writing that second letter and making it public, several Catalan organizations, such as the Catalan Association of Professionals (an association of young professional who work in the business and banking sector) and Espai Hayek (a group of pro-free-market economists) supported my effort. With their help we have collected over 5,500 signatures of support. You can access the list of supporters in the following two websites:\nhttp://www.respostaeconomist.cat/(about 4,300 signatures)\nhttp://apps.facebook.com/causes/153770 (about 1,400 signatures)\nI have attached the letter to this email as well. And I have cc'ed both the chief editor of "The Economist" and the author of the report, Michael Reid. Let me point that I have already been in touch with Mr. Reid and that he showed great responsiveness in responding some of my emails.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:42 Cap comentari: Links to this post\nEsgotat de tanta demagògia\nEl finançament en joc i els partits preocupats pel dia després: no per com gestionaran els diners, sinó per com gestionaran la comunicació. Curtplacisme, tacticisme i demagògia, demagògia a punta pala:\nEl PSC, dient que la culpa de l’actual model és de CiU. Ja! CiU va fer el que va poder en el seu moment, que segurament és molt menys del que molts esperàvem, però molt més del que hauria fet el PSC. Què feia el PSC quan CiU negociava i des del PSOE s’acusava de tot als catalans (per cert, el mateix que ara fa el PP)? Res. Si el model pactat per CiU era tan dolent, per què no havien fixat el PSC-PSOE (ara tothom té clar que és el mateix) un model nou molt millor abans? Per què van esperar a necessitar els vots de CiU per cedir impostos a les CCAA? Per què està trigant tant de temps el PSOE per corregir aquest model tan dolent?\nERC, com ve sent habitual, donant la raó al PSC i defensant la mateixa surrealista excusa de què el problema és el vigent model de finançament negociat per CiU. Per ERC la culpa de tot, d’això i de tot el que passi, segurament de forma indefinida, és de CiU. Entre poc i massa\nCiU, criticant la negociació. Ja! Una mica d’humilitat, si us plau. S’està negociant ara perquè el gran pacte Mas-ZP no va servir per a res, és paper mullat, va ser una gran escenificació sense contingut real. El PSC ara està negociant els detalls del finançament, que és el que hauria d’haver fet CiU quan va pactar l’Estatut(et). Que el PSC no ho fa bé, potser sí, però que CiU no doni lliçons de negociació. Això lliga amb altres actituds demagògiques de CiU, criticant tot, tinguin raó o no, moltes vegades amb arguments equivocats i amb un baix sentit d’estat (català). Un exemple dolorós és la crítica a les “ambaixades” catalanes.\nEn fi, deixem-los negociar, i aparquem tota aquesta demagògia de curta volada. Lliçons, a hores d’ara, no en pot donar ningú. Classes de demagògia i cinisme, molts. Tenim els polítics que ens mereixem?\nBones festes. Salut, felicitat i llibertat pel 2009.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:59 Cap comentari: Links to this post\nMoments de qualitat: l’Àlex defensa la Vinyet\nAl parc, diumenge a la tarda, jugant amb altres nens. De sobre passa un nen corrents i, com passa moltes vegades entre els nens, li dóna un cop sense voler a la Vinyet i la fa caure. La Vinyet no es queixa, el terra és tou, s’aixeca i ja està. I l’Àlex? Va al nen, li dóna una empenta i l’intenta pegar (jo ho evito). Està indignat: ha fet caure a la seva germana. No sé si riure o enfadar-me. Em sap greu que intenti pegar als nens però m’encanta que defensi a la seva germana. A la Vinyet només la pot pegar ell.\nP.D. Apart de moments de qualitat, tot s'ha de dir, hi ha moments en que testa/testen els meus límits. De fet, des de que tinc dos fills ja no m'estresso a la feina...\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 21:03 3 comentaris: Links to this post\nEl pacte impossible (fins ara) CiU-ERC\nPacte nacional, esperança de molts, impossible de moment. Per què? Una visió acurada però incompleta és l’interessant article de Miquel Martín, antic cap de premsa d’ERC al Congrés de Diputats. Explica el per què no ha estat possible fins ara un pacte CiU-ERC explicant que CiU no ha volgut pactar amb ERC cada vegada que ha tingut l’oportunitat.\nEl que explica és cert, i recomano la lectura a tots els que defensen un pacte CiU-ERC i donen tota la responsabilitat del no-pacte a ERC. La lectura caldria completar-la però amb l’explicació que la prioritat d’ERC no ha estat, en els darrers anys, pactar amb CiU. El no-pacte és una responsabilitat compartida, que es va veure amb tota cruesa en les darreres eleccions al Parlament: la primera opció de pacte tant de CiU com d’ERC era el PSC, i així va anar: el PSC va pactar amb el que li donava més poder, ERC.\nEls arguments de CiU per no pactar amb ERC (i vicerversa) poden ser certs parcialment, però apliquen només a determinades persones (de vegades molt rellevants), i s’han de superar: CiU considera a ERC un partit no fiable, amb alguns plantejaments d’extremistes propis d’Iniciativa. ERC considera a CiU molt de dretes i unionista (en el sentit de no-sobiranista). Aquests plantejaments es veuen agreujats, apart de per algunes relacions personals, per dos fets clau en les dues direccions: CiU no perdona a ERC que no hagués pactat amb ells tot i haver guanyat les eleccions (dues vegades), i ERC no perdona a CiU el pacte de la Moncloa Mas-ZP. Alguns personatges, accions i declaracions, en les dues direccions, no ajuden precisament a crear espais de confiança. Exemples, malauradament, n’hi ha masses, i no els dic justament per no fer mala sang i mirar al futur.\nSolució? Marcadors a 0. Si discutim el passat mai (mai) ens posarem d’acord. El sentit d’estat (català) necessita que parlem del futur, sense retrets. I per fer-ho, tot s’ha de dir, cal assegurar que algunes barreres desapareguin, començant per l’exclusió o auto-exclusió de totes les persones radicalment contràries a aquest acord als dos costats de la taula (tots sabem qui són), i potenciar aquelles figures que poden facilitar ponts d’acord. També cal clarificar l’objectiu, que no pot ser altre que la sobirania, i per tant excloure polítiques i polítics unionistes, no només d’Unió. I cal assegurar que es prioritza l’eix nacional per sobre de la dreta-esquerra, i per tant aparcar alguns plantejaments massa incòmodes per algun dels dos partits en un acte de generositat per les dues parts. El dia que siguem independents ja parlarem (parlaran) d’això de l’esquerra i dreta.\nPacte CiU-ERC. Ciència ficció? Tard o d’hora hauria de passar. Mirant només al futur hauria de ser més fàcil. Mirant al passat potser hauran de canviar abans les cúpules (i polítiques) dels dos partits (i excloure de pas definitivament a Unió). Malauradament potser serà massa tard.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 22:54 4 comentaris: Links to this post\nLa confusió continua a ERC\nTothom té clar que el PSC i el PSOE és el mateix. Fa uns dies el propi ZP va dir que el PSC era ell.\nTothom ho te clar, per bé o per mal. Tothom? No!!!!!!!!!!!!!!!!\nEn una impagable entrevista a El País, Joan Tardà ("mori el borbó!"), a la pregunta "¿Qué tal compañero de cama es el PSC?", respon: "El PSC vive inmerso en un ser o no ser que a veces hace sufrir. Pero creo que ya ha dejado la adolescencia y va a decirle muy pronto a papá que se marcha de casa".\nNO. El PSC és el PSOE, i el PSC no marxa (ni marxarà) de casa. Mantenir un govern o una aposta estratègica en base a aquesta premisa és un greu error, miopia apart.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 21:52 4 comentaris: Links to this post\nPel bé del país, Saura ha de plegar. Arguments no en falten:\nManca de suport als Mossos d’Esquadra quan aquests han tingut un linxament públic – els propis Mossos han demanat la dimissió\nVa filtrar a la premsa imatges dels mossos cometent abusos d’autoritat a les comissaries – amb donar-les a la justícia n’hi havia prou\nHa obligat als comandaments del Mossos a assistir a una conferència política seva on feia balanç dels dos anys de Govern Tripartit II\nHa permès l’ocupació il·legal d’un edifici del Govern de la Generalitat (Comissionat d’Universitats) per part d’uns estudiants contraris al Pla Bolonya\nLimitació de la velocitat als 80 km/h i, tot i que no s’han pogut demostrar els seus beneficis, es vol limitar encara més la velocitat\nDoble moral en despeses indecents en viatges: s’ha gastat 7.000€ en un viatge d’un dia a Madrid i 24.000€ en un viatge de 5 persones 3 dies a Nova York\nS’ha gastat una morterada de diners per renovar el seu despatx i la Conselleria amb la tècnica Feng Shui\nGestió llastimosa de la reparació de l’assassinat del President Companys\nPacte-marxa-enrera amb de la Vega, deixant-se enganyar i fent el ridícul, trencant a més la unitat d’acció catalana\nConnivència amb idees de bombero malgastadores no-sostenibles (com els arbres ecològics de Barcelona) o directament estúpides (com voler multar a la gent si tiren una pedra a un riu)\nResponsable polític de la desastrosa gestió de la sequera, incloent promoure un trasvassament que sempre havia negat quan estava a l’oposició, i haver marcat amb estaques per on s’anava a fer el transvassament pel Pirineu per després negar haver-ho fet\nHa promogut una memòria històrica esbiaxada, parcial i sectària\nTot i ser Conseller de Participació, va demanar a les darreres eleccions que, els que no votaven Iniciativa, s’abstinguessin, negant a més posteriorment que hagués fet aquesta afirmació. De fet, des de que és Conseller de Participació, la participació no para de baixar\nBus de l’Estatut i campanya de participació de l’Estatut, amb abstenció rècord (i premi immerescut que va acceptar igualment)\n... i tot el que farà, si li deixen\nNo incloc en els motius altres raons de pes per a què no estigui en govern, com el fet de pertànyer a un partit d’extrema esquerra no homologable a cap partit al govern en cap país desenvolupat, la seva tebior en qüestions nacionals, o el neocomunisme tronat que defensa. Només incloc fets concrets que justificarien que ell o qualsevol altre Conseller deixi de ser-ho.\nFa uns dies, quan vaig saber que va obligar als comandaments dels Mossos a anar a la seva conferència, em van venir ganes de llançar-li una sabata (metafòricament, és clar). De forma més racional penso que simplement ha de deixar el Govern o, com a mínim, la Conselleria d’Interior. Amb les coses de menjar no s’hi juga.\nSi el que necessita és un sou públic, ens sortiria més barat enviar-lo “d’ambaixador” una temporada a Xina o Cuba de la mà d’algun represaliat polític d’aquests règims comunistes per a què així conegui de primera mà el desastre del socialisme real. També li podríem demanar a l’amic Oriol Junqueras que li donés alguna classe d’història, de l’estil “Comunisme, totalitarisme i misèria: 3 paraules que van sempre juntes”.\nEn fi, Saura dimissió. Si hi estàs d'acord, pots donar suport a través del Facebook.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 23:17 4 comentaris: Links to this post\nSetmana 15 de novembre\nJosé Luis, te queremos mucho, pero queremos más a Catalunya\n-- José Montilla\n(fets, no paraules)\nTot artista va ser al principi un amateur.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:51 4 comentaris: Links to this post\nMoments de qualitat: la conversa del matí amb l'Àlex\nPel matí em costa bastant arrancar. L'Àlex i la Vinyet (i per sort la Rosa) es lleven més d'hora que jo. De vegades, quan estic mig adormit, l'Alex ve a l'habitació, i m'explica qualsevol cosa, meravellat o preocupat, i jo, mig adormit, començo el dia de bon humor. L'altre dia m'estava dutxant i va pujar corrents per dir-me que a Manresa feia molt fred, que m'abrigués (havia sortit la temperatura de Manresa a la tele, i la Rosa li devia explicar). I uns dies després, que a la Vinyet li sortia una mica de sang al nas, va pujar corrents a l'habitació per dir-m'ho.\nEll té la sensació d'estar-me explicant una cosa super-important, i jo somric, i penso la sort que tinc.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:58 Cap comentari: Links to this post\nUna sabata pel Saura!\nHo reconec, m'han vinut ganes de tirar-li una sabata al pitjor Conseller de la història de Catalunya. Els 80 km/h (i baixant), els 6.000€ gastats en un viatge a Madrid i 24.000€ gastats en un viatge a NY (3 dies 5 persones), la no-defensa dels Mossos d'Esquadra, el bus de l'Estatut, el pacte-marxa-enrera amb de la Vega...\n... però avui ja ha sigut massa: va oligar als comandaments dels Mossos a assistir a la seva conferència-balanç dels dos anys del Tripartit II! D'uniforme!\nSaura dimissió! Si us plau, Montilla, Carod, Puigcercós, qui sigui, que plegui! Si no pot plegar almenys, per sentit d'estat (català), que deixi de dirigir els Mossos d'Esquadra: amb les coses de menjar no s'hi juga.\nEn fi: avui m'han vingut ganes de tirar-li una sabata.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 22:11 1 comentari: Links to this post\nTipus d'interès quasi al 0% - funcionarà?\nBaixada històrica dels tipus d'itnerès als Estats Units: de l'1% al 0,25%! Tenint en compte la inflació, tipus d'interès reals negatius. Funcionarà?\nEn principi, gran notícia, ja que uns tipus d'interès baixos afavoreixen l'activitat econòmica. La situació actual als Estats Units i la previsió a futur pinta malament: taxa d'atur del 6,7%, la més alta des de 1993; el risc de deflació, amb una inflació actual del 1,1%; previsible baixada rècord de l'activitat econòmica; 11,7 milions d'americans amb hipoteques per sobre del valor de la seva casa, etc.\nPer això cal actuar de forma dràstica i de fet la borsa (whatever it means) està pujant molt. Alguns peròs:\nEl problemes actuals de finançament no són el cost del deute sinó d'accés a liquiditat. Uns menors tipus no comporten necessàriament major activitat empresarial en forma de finançament per les empreses si no va acompanyada d'altres accions\nL'origen (un d'ells) de la crisi actual és un tipus extremadament baixos que va comportar una bombolla de crèdit (immobiliària i altres). Uns tipus tan tan baixos, el dia que s'obrin els mercats de finançament corporatiu, comportaran un incentiu al sobre-endeutament, amb el perill que aparegui una altra bombolla, i que els bancs alliberin molta liquiditat que estan acumulant, amb el conseqüent impacte en la inflació\nTotes les bombolles s'han d'acabar desinflant: de forma suau si pot ser, però desinflant. Uns tipus tan baixos poden allargar ineficiències en el sistema\nLa baixada de tipus ha arribat al màxim. Per tant, s'ha eliminat la capacitat a futur de la política monetària d'actuar en l'economia\nNet net: previsibles efectes positius a curt termini, no ho tinc tan clar a mig i llarg termini. Ah, i qui et digui que té clar que a llarg termini funcionarà... ja! Ningú té ni idea què acabarà passant.\nT'adjunto el comunicat de la Fed.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:33 Cap comentari: Links to this post\nEl PSC ha triat PSOE. Entre Catalunya i PSOE, ha triat PSOE. Legítim i previsible, amb els arguments de sempre: que ve el PP, que el finançament quedarà solucionat aviat, que la propera es plantaran de veritat, bla bla bla.\nDurant uns mesos s’ha especulat que el PSC es podria plantar. Alguns s’ho van creure. Jo mateix, des del meu profund escepticisme, vaig defensar que els havíem de donar una oportunitat, el benefici del dubte. Un savi amic del Pirineu em deia que el PSC no podia votar en contra del PSOE, que era com si el PSC de Girona votés en contra dels pressupostos de la Generalitat, que el PSC i el PSOE són el mateix. Tenia (té) raó, però volia esperar. Però ara ja està, ha passat, no hi ha cap dubte, i hem de ser contundents quan algú ens faci una reflexió o classe magistral sobre el catalanisme quasi-autodeterminista del PSC: el PSC és una federació del PSOE, la sucursal del PSOE a Catalunya, i a més té una capacitat molt menor que altres federacions de l’estat (com l’andalusa i l’extremenya) per defensar els interessos dels seus votants i aconseguir resultats tangibles pels seus conciutadans.\nTindrà conseqüències aquest vot del PSC? N’hauria de tenir, en algun lloc està el límit, i aquest límit s’ha superat.\nTindrà alguna conseqüència dins del PSC? De fet no n’hauria de tenir, ja que aquesta votació només ha estat un acte conseqüent amb el que és i representa el PSC: la filial del PSOE a Catalunya. Per això la seva única preocupació és gestionar la comunicació (i mimar als seus socis) per defensar les seves desproporcionades quotes de poder a les institucions catalanes. Algú del PSC, però, hauria d’aixecar la veu, de veritat, i fins les darreres conseqüències... o no explicar-nos mai més històries sobre la independència i prioritats del PSC. Parlar i actuar ara o callar per sempre.\nA Catalunya tindrà alguna conseqüència? Els votants del PSC, com reaccionaran? Vista l’experiència de les darreres eleccions generals, on la maquinària comunicativa del PSC va funcionar a la perfecció, cal fer pedagogia, molta pedagogia, per clarificar a tothom a quins interessos serveix el PSC: al PSOE. Legítims, però al PSOE, que quedi clar, amb el perjudici que això suposa per les nostres classes populars i les nostres empreses. I explicar què és el PSOE i, de fet, que significa Espanya: espoli fiscal; recursos insuficients per infrastructures, llei de dependència o pensions de viudetat; carta blanca per incomplir promeses com el traspàs de rodalies; impunitat per saltar-se lleis com l’Estatut; i el que calgui, que si és a costa de Catalunya surt gratis. Els votants del PSC tenen la clau: han de demostrar que els costos electorals de no triar Catalunya són molt més alts que els de no triar PSOE.\nI què passarà en el govern de Catalunya? Que consti, no dubto de la capacitat d’Iniciativa per acceptar sumisament tot el que faci i digui el PSC. La nova idea de bombero de baixar el límit a 40 km/h sembla feta a propòsit per despistar a la gent i desviar el tema de conversa i d’actualitat, el vot del PSC. I ERC? Què hauria de fer ERC? Preguntem-ho d’una altra forma: pot governar un partit independentista amb la filial d’un partit espanyol que se salta a la torera l’Estatut? Pot tenir com aliat un partit independentista a la sucursal d’un partit còmplice amb l’espoli fiscal de Catalunya? El PSC ha tingut una oportunitat, i l’ha desaprofitat (o segons com es miri, actuat en conseqüència). Què ha de fer ERC? Jo ho tinc clar: ERC no hauria de seguir governant amb el PSC. ERC s’hauria de plantar, trencar el govern, i promoure un nou govern no sucursalista o precipitar la convocatòria d’eleccions. Hi ha línies vermelles, de veritat, que si se sobrepassen han de tenir conseqüències. Per què ERC no és Iniciativa, oi?\nEls arguments per no trencar són cada vegada més febles. Hi ha qui diu que cal estar al govern per fer política (!), que s’està fent bona feina al govern. No nego que molts departaments i càrrecs d’ERC estiguin fent bona feina (altres potser no tant), però no es pot oblidar que el seu soci, el PSC, en el moment de la veritat, no té a Catalunya com una prioritat, està al servei del projecte nacional espanyol, i a més actua per impedir que ERC apliqui els seus principis sobiranistes en el govern. Hi ha qui diu que l’alternativa (s’entén que amb CiU) no és millor. No seré jo qui els defensi CiU, però CiU pren les decisions (equivocades o no) a Barcelona, no a Madrid, i en tot cas s’hauria de pactar amb CiU (i amb el PSC, si fos el cas) només si s’acordés avançar decididament cap a l’exercici del dret a decidir. S’ha de notar de veritat que ERC, un partit independentista, està en el govern. Per últim, l’argument de què som molt d’esquerres i aquest govern garanteix polítiques socials ja no crec que ho defensi ningú (seriós): sense recursos, sense finançament, no hi pot haver política social. Sense diners no podem fer res.\nLes coses a la vida haurien de tenir conseqüències. En el cas del PSC hauria de suposar la reacció dels seus votants i, de forma immediata, dels seus socis de govern. O la dels votants i militants dels seus socis de govern.\nTripartit II, Tripartit Exprés, Govern d’Entesa: game over.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:41 Cap comentari: Links to this post\nDiaris amb problemes\nEl Tribune Company (Los Angeles Times, Chicago Tribune, 23 canals de televisió i 21.500 empleats) ha presentat suspensió de pagaments amb un deute de més de 12.600$ milions, enfront als 7.000$ del valor dels actius. The New York Times Company (que té, apart del New York Times, el The Boston Globe i The International Herald Tribune), amb un deute de més de 1.000$ milions (400$ milions dels quals vencen el proper maig), ha hagut d’avalar amb la seva seu un préstec de 225$ milions i està analitzant altres desinversions per aconseguir liquiditat. El grup McClatchy ha posat a la venda la seva joia de la corona, el diari Miami Herald, per poder fer front als seus deutes.\nAquesta crisi té molt a veure amb la migració de lectors cap a mitjans digitals i la conseqüent baixada de vendes (als Estats Units han baixat prop d’un 5% el primer semestre del 2008), la baixada dels ingressos per publicitat en un entorn de crisi econòmica i, en el nostre i altres països, per l’èxit i competència dels diaris gratuïts. Però l’arrel del problema als Estats Units ha estat un excés d’endeutament: els diaris són menys rentables, cert, però encara ho són. Però com alguns tenen molt deute, i per tant molts costos financers, la seva situació és insostenible.\nAixí, als Estats Units s’estima que els diaris tenen un EBITDA (beneficis abans d’interessos, amortitzacions, depreciacions i impostos, és a dir, resultat operatiu) entre el 10%-20%, lluny del 20%-30% que històricament tenien. No obstant, el problema és que alguns mitjans de comunicació tenen un deute excessiu, i tot i que poden tenir un resultat operatiu positiu, acaben tenint pèrdues pel pagament d’interessos, apart de tenir dificultats per refinançar el seu deute. Molts mitjans de comunicació americans van assumir un gran endeutament els darrers anys per finançar adquisicions, com per exemple el Tribune Company, que es va sobreendeutar quan la va comprar Sam Zell l’any passat (utilitzant per cert el pla de pensions de la companyia, i per tant ara els empleats no només poden perdre la feina sinó que a més han perdut gran part dels seus estalvis per a la jubilació). En canvi altres grups amb poc deute, com The Gannet Company, la cadena de diaris més important dels Estats Units, han baixat la rendibilitat, però aguanten.\nI a l’estat espanyol? És conegut la situació dels grups Zeta (que vol reduir el 25% el personal) i de Prisa. En quant a la competència dels gratuïts, aquests tenen una gran difusió (p.e. 20 Minutos, ¡Qué! i ADN distribuien al voltant d’un milió de còpies cada dia el 2007, enfront – tot i no ser xifres comparables –, del tiratge de 560.000 diaris d’El País o els 443.000 d’El Mundo). Les vendes dels diaris amb difusió de més de 100.000 exemplars diaris a l'estat espanyol (excepte l’ABC) estan baixant aquest 2008 (p.e. El País ha baixat el 13,4%, El Mundo el 5,6%, La Vanguardia el 3,7% i El Periódico el 13,2%). De fet a tot el món ja l’any 2004 només augmentava la circulació dels diaris a 35 de 208 països, la majoria països en desenvolupament, com Índia o Xina. I la publicitat també està baixant de forma significativa, un 16% de mitjana, tot i que més d’un 30% en alguns mitjans (p.e. El Mundo), i els lectors dels diaris digitals continuen pujant (van tenir un increment del 24% ja el 2007). Conclusió? Previsible caiguda del 90% dels resultats dels diaris espanyols, segons l’Associació d’Editors de Diaris Espanyols.\nDe tot plegat, però, el que més em preocupa és la pèrdua de qualitat i independència dels mitjans i, per tant, de la pèrdua de qualitat democràtica a la nostra societat. Cal un quart poder fort i independent del govern i dels grups de pressió, i malauradament uns mitjans de comunicació amb problemes de rendibilitat són més vulnerables de les pressions dels seus accionistes, del govern i dels anunciants, i inevitablement ajustaran les seves despeses de forma que acabaran afectant la qualitat de la seva informació. Hi ha qui em dirà que ja avui la llibertat de premsa és reduïda als Estats Units, que això del quart poder és ciència ficció, i potser té part de raó, ja que els Estats Units ocupa el número 36 del ranking de llibertat de premsa segons Periodistes Sense Fronteres, juntament amb Bòsnia, Cap Verd, Sudàfrica, Taiwan... i l’estat espanyol. Moltes lliçons tampoc els podem donar (encapçalen el rànking Islàndia, Luxemburg i Noruega).\nEls diaris en paper continuaran, segur. Però inevitablement, allà i aquí, canviaran. Si tenen (molts) menys ingressos, no podran oferir el mateix, ni que volguessin. Perquè els ingressos no són els mateixos i perquè, no ho oblidem, tenen uns accionistes, que en els millors dels casos es creuen la funció social dels mitjans de comunicació, però en tot cas sempre voldran assegurar una rendibilitat mínima. Pel bé de tots, però, és important que no només mantinguin, sinó que augmentin, la seva llibertat i independència. Els temps actuals no juguen a favor.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:40 Cap comentari: Links to this post\nAmb els nostres diners\nMés sobre el Conseller Saura:\n3 dies a Nova York per recollir un premi (immerescut) a les Nacions Unides, 5 persones: cost de 24.166€\n1 dia a Madrid amb la néta del President Companys per demanar la reparació del President: cost de 6.851€\nHe viscut dos anys a Madrid i dos a Nova York, i no sé com és possible gastar tants diners en tant poc temps. És, com a mínim, indecent. Clar que el Conseller i els seus acompanyants han de viatjar d’acord amb el càrrec que representen, però aquests costos demostren una sensibilitat nul·la cap els ciutadans d’aquest país. Tres dies a Nova York, viatge inclòs, a tot luxe, poden costar molt menys de 24.166€. Un dia a Madrid, vàries persones, costen molt molt menys de 6.871€. Es pot fer el mateix, a l’alçada i dignitat institucional que es mereix un Conseller de la Generalitat, a un cost molt menor. Prou de malgastar els nostres diners. Si ho pagués de la seva butxaca seria diferent.\nPer cert, és el mateix Saura el que es va indignar perquè la segona autoritat del país volia adequar el seu cotxe oficial per a què pogués treballar durant els trajectes? És el mateix que va denunciar la manca de sensibilitat del President del Parlament en un entorn de crisi econòmica? Doble moral? Moral?\nNeocomunistes malgastadors (amb els diners dels altres, és clar) amb idees de bombero (com han demostrat amb els arbres de Nadal a Barcelona). Això és el que són, i això és el que representen. Això sí, molt d'esquerres. Amb els nostres diners, és clar.\nP.D. M’indigno amb Saura, i també amb qualsevol despesa sumptuosa de qualsevol polític de qualsevol partit. Ara, i aquí està el meu punt dèbil amb Iniciativa, és la seva doble moral. Prou lliçons, si us plau.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:36 Cap comentari: Links to this post\nSetmana 8 de novembre\nLa injustícia a qualsevol lloc és una amenaça a la justícia a tot arreu.\n(aquesta setmana celebrem el 60è Aniversari de la Declaració Universal dels Drets Humans: molta feina a fer, la lluita continua)\nSembla idiota i parla com un idiota, però no et confonguis. És un idiota\n-- Grouxo Marx\n(les aparences, moltes vegades, no enganyen; o ens enganyen els que ens volen fer creure que la realitat no és com és)\nLiberty, taking the word in its concrete sense, consists in the ability to choose.\n(Visca la llibertat!)\n-- Thomas Bailey\n(el poder absolut corromp absolutament, a tothom)\nLa forma en que et tractes a tu mateix fixa els estàndars dels altres.\n-- Sonya Friedman\n-- Marcus Valerius Martial\nSuggerida per l’amic llibertari Blai Costa:\nMés val tenir los vassalls rics que no lo fisc\n-- Tirant Lo Blanc – Joanot Martorell\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:18 Cap comentari: Links to this post\nBail-out a la indústria de l’automòbil rebutjat (de moment)\nEls Republicans no han donat suport al pla d’ajudes als fabricants d’automòbils perquè no inclouen reduccions dels sous, que actualment són un 66% per sobre de la dels seus competidors. És just? Fem la pregunta a l’inrevés. És just que la resta de contribuents, incloent els treballadors americans de fabricants de cotxes no-americans que tenen sous molt menors, paguin amb els seus impostos els sous per sobre de mercat dels treballadors de la indústria de l’automòbil americans? És òptim que es mantinguin artificialment unes empreses no rentables, no corregint una de les principals fonts que les fan ineficients, els sous dels seus treballadors?\nPer aquests treballadors pot serà una experiència traumàtica perdre la feina o tenir uns sous menors, però l’estat, allà i aquí, no pot ajudar a tothom. O a l’inrevés, com si ajuda a algú hauria d’ajudar a tothom, i això és materialment impossible, no ho hauria de fer mai excepte en els casos on està plenament justificat.\nRecupero el gràfic que vaig posar fa uns dies on mostrava aquesta diferència de sous i t'adjunto l'article on ja qüestionava l'ajut a aquesta indústria (Ajuts als fabricants de cotxes americans?)\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 19:50 Cap comentari: Links to this post\nMoments de qualitat: parlar per telèfon amb l'Àlex i la Vinyet\nL'Àlex té 3 anys i mig i la Vinyet 15 mesos. Una de les alegries del dia és quan truco i parlo amb l'Àlex pel matí, abans de que vagi al cole, o al migdia, quan ha acabat de dinar i està a punt de tornar-hi. M'explica (a la seva manera) que fa, què farà, si s'ha portat bé o qualsevol cosa que li passa en aquell moment pel cap. Impagable.\nI la Vinyet? Es posa al telèfon, li dic coses, i la Rosa em diu que riu. I si la Rosa intenta agafar-li el telèfon, s'enfada. Suposo que no ho acaba t'entedre, però li agrada sentir-me a través del telèfon.\nQuan estic al cotxe tot sol (no goso de moment fer-ho a la feina davant de tothom...) li canto la cançó del Noddy, i la Rosa em diu que balla, a l'igual que quan la sent per la tele. Amb l'Àlex, quan tenia l'edat de la Vinyet, feia el mateix. Feia poc que havia arribat (quin moment!), i li cantava per telèfon "el Joan petit quan balla", i la Rosa em deia que es tocava el peu, el nas o el cap quan tocava.\nÉs veritat: no ho pots veure, però se'm cau la baba.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:47 Cap comentari: Links to this post\n60è Aniversari de la Declaració Universal dels Drets Humans: molt per fer, la lluita continua\nCada dia es violen els drets humans: Congo, Xina, Iraq, Guantànamo, Cuba, Rússia, Sudan... Espanya.\nUna forma de col·laborar és a través d'Aministia Internacional. Visca la llibertat.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:13 Cap comentari: Links to this post\nContra els 80 km/h\nEns van dir que baixant la velocitat a 80 km/h baixaria la contaminació (un 7% en partícules i un 17% en òxids de nitrogen). El RACC ja va avisar que els càlculs eren erronis, i que la contaminació només baixaria un 2%.\nQuè ha passat? Uns mesos després les dades demostren que la contaminació ha baixat només un 3.5%-4%, el mateix percentatge (4%) que ha baixat el trànsit de cotxes (pel major preu del carburant i per la crisi econòmica). A l’espera d’algun estudi científic que ho demostri (si us plau, que no ho facin els mateixos que van fer el primer estudi i que van cometre errors de càlcul), sembla que el menor trànsit, i no la limitació dels 80 km/h, ha comportat menor contaminació, i per tant els 80 km/h no tenen (gairebé) cap impacte.\nAixò sí, han augmentat les cues, es triga més per fer alguns recorreguts quan no hi ha trànsit (proveu d’anar de Sitges a Barcelona quan no sigui hora punta), i s’ha duplicat la recaptació de les multes durant el primer semestre del 2008. Han baixat els accidents? Sí, però en gran part ha estat gràcies als 19 radars fixos instal·lats a les carreteres.\nVist els resultats, el govern té vàries opcions:\n1 – Rectificar, i tornar a augmentar el límit de velocitat en els llocs on ho va baixar, i que en tot cas estableixi un sistema de límits de velocitat variables en funció del trànsit (com va proposar el RACC abans que s’aprovés aquesta llei)\n2 – Que, addicionalment, els responsables d’aquesta “genial” idea dimiteixin o els destitueixin (en el cas de Saura aquest seria un argument més)\n3 – Que es digui que tot es collonut, i que s’implanti aquesta “brillant idea” a moltes més àrees\nQuè es fa? Doncs la tercera opció, òbviament. Quant més absurd, demagògic i fonamentalista, millor.\nEn fi, si penses que això dels 80 km/h és una xorrada, hi pots donar suport a través del Facebook. Hi ha més de 5.000 persones apuntades.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:39 1 comentari: Links to this post\nSuport incondicional als Mossos d’Esquadra\nSense matisos: suport incondicional a la Policia Nacional de Catalunya. El límit és quan la pròpia policia o la justícia desautoritza l’acció d’alguns Mossos, com ara ha passat. Jo també m’avergonyeixo quan veig que els Mossos han abusat de la seva autoritat, però cal recordar que són casos aïllats i fet per persones que no representen més que una petitíssima part d’un col·lectiu de més de 14.000 agents.\nEls Mossos protegeixen un bé molt preuat: la seguretat i, per tant, la llibertat. Clar que la Policia ha de tenir límits, però els té i actua en conseqüència, com a policia democràtica que és. Que la policia pega? Doncs clar, de vegades ho ha de fer, sobretot per defensar-se ells o a nosaltres, o per garantir l’ordre públic. Que la policia és, en alguns casos, poc transparent? Doncs clar, no ha d’anar explicant a tothom què fa i com ho fa. Que ho expliqui als nostres representants públics, govern i oposició, amb discreció i confidencialitat, i que aquests representants públics, amb sentit d’estat, actuïn en conseqüència. Que la policia comet abusos? Doncs malauradament de vegades ho fa, i per això estan els propis comandaments i els tribunals de justícia, com ara ha passat.\nÉs la Policia Nacional de Catalunya. És tan important que, de fet, per patriotisme i per sentit d’estat, no hauria de dependre d’un neocomunista com Saura. Qui ho havia de dir, trobo a faltar la Consellera (d’Interior) Tura.\nArrel de la recent condemna dels Mossos i del tebi suport que ha rebut el cos per part de molts dels nostres governants, m’ha vingut al cap les paraules de paraules de Joan Carretero en el discurs de l’auditori de juny del 2007 referides a què hauria de fer ERC (aplica a qualsevol partit amb sentit d’estat):\n“ERC ha de garantir als ciutadans de Catalunya la seva seguretat: sense seguretat no hi ha exercici possible de la llibertat. La seguretat de les persones i dels seus béns ha de ser garantida de manera efectiva pel Govern de Catalunya. La seguretat està més present a les societats amb benestar i justícia social, però és ben cert que la policia és una eina imprescindible per a qualsevol societat moderna per a garantir la seguretat dels seus membres. Els mossos d'esquadra han de ser la policia integral del nostre país. ERC ha de vetllar pel seu prestigi, per la seva eficàcia, per la dotació adient de recursos humans i materials, per millorar la seva capacitat i qualitat professional. ERC no ha de permetre el seu menysteniment ni el seu linxament públic per interessos aliens a la seguretat ciutadana. Les societats lliures deleguen en les seves forces policials, amb totes les garanties democràtiques, l'ús de la força quan aquesta és necessària per a la preservació de l'ordre públic i la seguretat ciutadana i això és el que ha de fer la nostra policia. La secció de flors i violes no és, precisament, als ministeris de l'interior.”\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:37 2 comentaris: Links to this post\nSetmana 1 de novembre\nCap fracàs és definitiu – tampoc ho és cap èxit\n-- Autor desconegut\nDo not confuse motion and progress. A rocking horse keeps moving, but does not make any progress. -- Alfred A. Montapert\nA mesura que em faig gran presto menys atenció al que diu la gent. Només observo què fan.\n-- Robert Estabrook\nSuggerida per Marta Morron:\n-- Barack Obama (insisteixo: ara toca fets, no només paraules)\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:35 Cap comentari: Links to this post\nRepublicans for Obama (a la catalana)\nPrimer el país. Després, en tot cas, el partit. En el moment de la veritat cal tenir clar de quina part s’està, a qui se li deu fidelitat: al país i a la seva gent.\nExemples no en falten. Als Estats Units, els Republicans que pensaven que Obama era la millor opció pel país van donar suport a Obama (Republicans for Obama). Alguns Demòcrates que pensaven el contrari, com Lieberman, van recolzar a McCain. Primer, el país.\nHi ha exemples de trencament de la disciplina de vot en temes clau. Als mateixos Estats Units molts Republicans van votar en contra del primer Pla Paulson. Al Regne Unit la majoria dels diputats laboristes van votar contra la guerra d’Iraq, que es va aprovar pel suport conservador a Blair. Cert, en aquests casos es vota a la persona i no necessàriament al partit. Això assegura la fidelitat dels diputats als ciutadans que els han votat, assegura que els diputats ho són pels seus mèrits (i no per la seva vinculació a l’aparell del partit) i pel seu compromís amb els seus conciutadans. Major meritocràcia i major vinculació dels votants amb els candidats. De fet, ara hi ha una campanya al Facebook per a què López Tena sigui candidat al Parlament Europeu. Conec més d’un que mai ha votat CiU que li dóna suport.\nTornem a les prioritats. Venen moments clau: finançament/pressupostos, i sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut. Respecte al finançament/pressupostos, sota la màxima de “primer el país”, els diputats socialistes haurien de votar en contra dels pressupostos de l’estat: no compleixen l’Estatut(et) i perpetuen l’espoli fiscal de Catalunya. No ho faran, però que després no ens diguin que defensen per sobre de tot els interessos de Catalunya i els catalans, i que entre Zapatero i Catalunya trien Catalunya.\nRespecte la sentència del Tribunal Constitucional, caldrà que hi hagi una resposta contundent per part del govern, a l’alçada de l’agressió institucional que suposa retallar un text (ja de per si aigualit) aprovat en referèndum: fets i paraules. ERC, per exemple, va aprovar en el seu darrer congrés que davant qualsevol retallada del Tribunal Constitucional el govern hauria de promoure una consulta sobre el dret a decidir. I s’entén que, si no ho pot fer, hauria de canviar de socis de govern. ERC s’haurà de plantar i, si no ho fa, ho haurien de fer els seus diputats. Si no ho fa, ho hauran de fer, ho farem, els propis militants i votants. La fidelitat i lleialtat no és a una direcció o a unes sigles (que, per cert, han escapçat). La fidelitat i lleialtat és al país i a la seva gent.\nRepublicans for Obama. Els partits faran el que hagin de fer. Els diputats segurament mantindran la disciplina de vot, tot i que potser seria el moment de trencar-la. Però els ciutadans actuarem en conseqüència: estarem al costat d’aquells que defensin el dret a decidir dels catalans, i serem hostils davant d’aquells que, per prudència, zel o traïció, defensin que no cal fer res rellevant, encara que es disfressin de grans declaracions públiques que no vagin acompanyades d’accions a nivell institucional. Les entitats, Òmnium, ACP, PDD i moltes altres, estaran a l’alçada, segur. Però serà el moment dels partits, especialment d’aquells que estan al govern. Fets i paraules. Política en majúscules. Sentit d’estat.\nRepublicans for Obama a la catalana. Primer, el país. Els partits faran el que hagin de fer. Nosaltres, també.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:33 Cap comentari: Links to this post\nTeocràcia contra llibertat a les Nacions Unides\nNo estic parlant d’Iran o d’Aràbia Saudí. Em refereixo al Vaticà, que vol evitar que les Nacions Unides promoguin una declaració per a què l’homosexualitat deixi de ser delicte a tot el món. Poca broma: en més de 90 països l’homosexualitat està penada, i en 8 països, com Aràbia Saudí, Sudan o Iemen, comporten la pena de mort. L’argument formal és que crearia “noves i implacables discriminacions” i que els “estats on no es reconeixen les unions del mateix sexe com matrimonis serien objecte de pressió”. L’argument real, que és pecat.\nNo és la primera vegada que l’estat del Vaticà vol condicionar l’acció de les Nacions Unides. En el passat (i en el futur, segur) farà el que pugui per evitar programes que comportin la distribució de preservatius per evitar la propagació de la SIDA en països africans. Si és pecat, condons o homosexualitat, s’hi oposen.\nHem tingut exemples més propers d’ingerències de l’Església en debats públics, com l’atac despietat contra els matrimonis homosexuals a l’estat espanyol, per no parlar del posicionament de la Conferència Episcopal en contra de l’Estatut de Catalunya o donant cobertura a través de la COPE a aquells que fan de la mentida i la difamació el seu dia a dia.\nSóc dels que defenso la influència cristiana en els valors occidentals, i que és bo una certa presència de la religió catòlica a la societat. L’Església és molt més que la jerarquia eclesiàstica, i la seva contribució és i ha estat molt positiva. L’Església i el Vaticà, com tothom, ha de tenir llibertat d’expressió i dret a fer de lobby per defensar les seves posicions, a l’igual que els altres, governants, institucions i ciutadans en general, hem de poder respondre’ls o simplement no fer-ne cas.\nAra, hi ha una frontera, amb el Vaticà i amb tothom: la llibertat individual, política, sexual o religiosa, i la denúncia contra qualsevol tipus de discriminació per raons de sexe, raça, creença religiosa o opció sexual. Quan el Vaticà traspassa aquesta frontera, convé recordar qui és i què representa: una religió, un estat molt petit, no democràtic, teocràtic, que per cert discrimina a les dones. Demagògia? Potser sí. Però també ho és el seu argument per no donar suport a la despenalització mundial de l’homosexualitat.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 7:31 Cap comentari: Links to this post\nFermesa sindical i absentisme laboral\nSempre, però especialment en un entorn com l’actual, calen sindicats forts que defensin de forma desacomplexada els treballadors que volen treballar i que ataquin de forma radical un greu problema de l’economia catalana: l’absentisme laboral injustificat.\nL’absentisme injustificat és injust i insolidari amb la resta de treballadors que compleixen amb les seves obligacions, i causa un greu perjudici a les empreses i, per tant, a la societat. Pimec va estimar el cost de l’absentisme a Catalunya l’any 2007 (entenent absentisme tant les baixes justificades -p.e. baixes de maternitat, per adopció o per malaltia- com el frau o baixes no justificades) en 2.677 milions d’euros anuals. Això representa el 1,29% del PIB, amb una taxa d’absentisme del 5,1%, arribant al 5,7% en el sector indústria.\nSón vàries les causes de l’absentisme injustificat. La principal, òbviament, és la pròpia actitud del treballador (o, per ser més exacte, de l’assalariat). Altres causes (que no justificacions) són les condicions de feina o la pròpia motivació dels treballadors. L’absentisme també és proporcional al tamany de l’empresa (més tamany, més absentisme), i de fet algunes de les empreses afectades (o properament afectades) per EREs tenen uns nivells d’absentisme massa alts que han perjudicat la seva competitivitat i, per tant, les seves perspectives de futur. Curiosament (o no) amb la crisi l’absentisme baixa per por a perdre la feina, i de fet a Catalunya ha baixat el 13,8% entre el primer i el segon semestre del 2008.\nL’absentisme baixa, però encara queda camí per recórrer i molta feina a fer. Les pròpies empreses han d’actuar més sobre l’absentisme (el 38% de les empreses afirmen no tenir polítiques sobre absentisme), perseguint activament l’absentisme injustificat i actuant en l’àrea de prevenció de riscos laborals i de millora dels entorns laborals. També cal revisar els casos (sense generalitzar, n’hi ha) en que és “massa fàcil” aconseguir la baixa laboral per part del metge de capçalera, ja sigui pel propi col·lapse del sistema sanitari, que dificulta que els metges puguin fer bé la seva feina, o per la pròpia actitud permissiva del metge davant de l’absentisme.\nPerò sens dubte és fonamental el paper dels sindicats, no només per col·laborar estretament amb les empreses per realitzar accions que evitin l’absentisme injsutificat, sinó sobretot per defensar als treballadors i als que volen treballar, i per tant denunciar i combatre actituds insolidàries per part d’aquells que aprofiten un dret per convertir-lo en un abús. L’absentisme, apart de l’actitud individual, té un component social, i per això seria molt positiu observar als sindicats denunciant (i no ignorant) l’absentisme injustificat.\nFermesa sindical, sí, posant l’absentisme com una prioritat. Almenys al mateix nivell que les altres accions i manifestacions públiques que realitzen.\nCrisis redueix absentisme a Catalunya (I) i Crisis redueix absentisme a Catalunya (II)\nArticles interessants: (1) i (2)\nUna visió diferent: Dificultat per aconseguir baixes\nÈxit campanya de resposta a The Economist - moltes...\nMoments de qualitat: la conversa del matí amb l'Àl...\nBail-out a la indústria de l’automòbil rebutjat (d...\nMoments de qualitat: parlar per telèfon amb l'Àlex...\n60è Aniversari de la Declaració Universal dels Dre...


Homenatge a Rafa Ferruz | enharmoniacpmt\nHomenatge a Rafa Ferruz\nde rafaelpolanco 20 de mayo de 2014\nNo són fàcils els homenatges pòstums. Més quan es tracta d’una persona que ha estat tan present en les nostres vides, en el dia a dia del Conservatori de Torrent, com Rafa Ferruz. En aquestes situacions, el record reviu el dolor de la pèrdua recent i les emocions resulten incontrolables. Però el compromís era ineludible. L’equip directiu del CPMT, i tota la comunitat educativa al seu costat, considerava que era un acte de justícia retre tribut a qui fins fa poc més d’un any era un dels nostres professors. Així que amb el cor encongit decidirem tots junts tirar endavant amb aquesta iniciativa i el passat dia 9 de maig tenia lloc l’esperat homenatge.\nVist ara que ja ha passat, podem concloure que va resultar un acte senzill i alhora molt emocionant, sobretot per la presència d’Amparo, la mare de Rafa, les germanes (Silvia, Amparo i Mar) i la seua neboda Sara. L’acte va començar amb l’actuació d’un grup d’alumnes del cor del CPMT, dirigits per Jordi Blanch, que interpretaren la delicada i espiritual peça de John Rutter The lord bless you and keep you, mentre es projectaven unes diapositives que feien un repàs a la biografia de Rafa. A continuació, Rafa Polanco va llegir una selecció de poemes de Miguel Hernández extrets de les elegies a Ramón Sijé i Federico Garcia Lorca. Per acabar l’apartat artístic, Carles Marín va interpretar Isolden Liebestod, un arranjament realizat per Franz Liszt de l’escena final de l’òpera Tristan e Isolda de Richard Wagner. La interpretació va estar acompanyada en els instants finals per un vídeo que simbolitzava el fugaç pas per la vida del nostre company.\nFinalitzada aquesta part, pujaren a l’escenari la directora Fani Blanch, acompanyada de les germanes i Sara, la neboda de Rafa. Aquesta última va dedicar unes emotives paraules a la figura del seu oncle. També Manuel Tomàs, antic director del CPMT i actual director general de CulturArts, i dos alumnes de cant del centre, Paco Mora i Mensi Jornet, recordaren vivències compartides amb Rafa i evocaren els trets més característics del seua tarannà.\nEn la cloenda d’aquest emotiu acte, Fani Blanch va lliurar a la família un quadre a l’oli que retrata a Rafa Ferruz tocant el piano, obra de l’artista torrentí Calo Carratalà. A nosaltres, membres d’aquesta gran família que és el Conservatori de Torrent, ens queda el seu record i el testimoni d’una xicoteta placa incrustada al piano que Rafa tocava i que sa mare va decidir donar al nostre centre. Si s’arrimeu un poc a l’instrument, podreu llegir una llegenda atribuïda a Luciano Pavarotti que diu: “Pienso que una vida dedicada a la música es una vida bellamente empleada, y es a eso a lo que he dedicado la mía”.


Foment del Treball insta a aprovar una llei de pressupostos a Catalunya després dels comicis\nPublicat 15/02/2021 17:04CET\nFoment del Treball ha demanat als grups polítics que han obtingut representació al Parlament després de les eleccions que tinguin la capacitat d'aprovar una llei de pressupostos a Catalunya que serveixi de full de ruta per iniciar la sortida de la crisi.\nEl president de la patronal, Josep Sánchez Llibre, ha reclamat en un comunicat aquest dilluns un pacte entre el Govern i els agents econòmics i socials que permeti "elaborar uns pressupostos pel 2021 que incorporin una gestió raonable i efectiva dels Fons Next Generation EU".\nEl Comitè Executiu de Foment del Treball també ha demanat que es constitueixi un govern "fort i estable" que se centri en la recuperació de la crisi econòmica que ha causat la pandèmia.\nSegons la patronal, molts sectors econòmics punters de l'economia catalana --com són el turisme, la restauració, el comerç, el transport, la cultura o els esports-- necessiten que les administracions públiques facilitin ajuts econòmics i prenguin decisions polítiques per a la tornada gradual a la normalitat.\nSánchez Llibre ha afegit que el que Catalunya no es pot permetre és que "haguem de repetir les eleccions una vegada més, perquè això significa un any més perdut sense Govern, sense pressupostos i sense política econòmica".


Què és l'AAMP - Associació d'Amics de les Muntanyes de Prades\nDes de l'any 1996\nL’Associació d’Amics de les Muntanyes de Prades (AAMP) va néixer l’any 1996 per l’impuls d’un grup de persones que creien necessari organitzar-se per du a terme activitats culturals que dinamitzessin l’activitat als pobles del Massís de les Muntanyes de Prades.\nJa hem fet 25 anys i amb aquesta sòlida trajectòria i història social hem realitzat diferents conferències, algunes exposicions i jornades de promoció dels productes més arrelats a les muntanyes de Prades.\nBen aviat aquest grup de gent va desenvolupar l’activitat excursionista com a font de coneixement i cultura. I ben aviat van fer bona la dita ancestral de “la ment sana i el cos sa”. I així s’han organitzat 11 Caminades de Resistència dites Almogàver, 22 Caminades pel Massís de les Muntanyes de Prades, la 1a Caminada pels conreus de l’avellana de muntanya i altres caminades que queden ja a la memòria: “Racons i raconets de les Muntanyes de Prades”, “Quatre estacions”, “Les Montralines”, etc.\nAquesta activitat excursionista, que és esportiva, és per nosaltres fonts de riquesa cultural perquè mitjançant aquesta activitat hem posat al mapa masos, fonts, coves... que constitueixen un patrimoni riquíssim de les nostre muntanyes. I també hem identificat ocells i els seus cants, flors i plantes i arbres monumentals. Hem recuperat i senyalitzat camins. Tot sempre dins el respecte escrupolós de la natura i de l’harmonia que ha de presidir la convivència de l’home i la natura.\nAvui la AAMP és una entitat amb 80 socis, dels quals 25 estan federats, que organitza 3 grans caminades anuals, diverses conferències, un concert d’estiu, les Jornades de l’avellana de muntanya i diferents activitats socials. I tenim molts projectes nous per desenvolupar properament. Us convidem a seguir-nos pel nostre Web, Twitter o l’Instagram. I si voleu participar de tot plegat, feu-vos socis!\nSecció d'Esports de Muntanya de l'AAMP\nTot i que l'Associació d'Amics de les Muntanyes de Prades van néixer i es van constituir com a entitat cultural per potenciar el coneixement del ric i divers entorn de les muntanyes de Prades, ben aviat alguns dels seus membres van trobar en l'excursionisme un mitjà molt adient pel coneixement i l'estima d'aquest entorn que alhora conformen la diversitat cultural de les serralades, els pobles i les persones.\nPer tot plegat es va decidir fomentar aquest instrument cultural i es va crear la secció excursionista de l'entitat amb la finalitat d'organitzar sortides i caminades sense esperit competitiu i amb l'ambició de donar a conèixer camins, senders, graus, gorgs, fonts, arbres monumentals, colors i sons del paisatge ric que ens envolta. D'aquí van sorgir les caminades pel massís de les muntanyes de Prades de les que el 2019 es va celebrar la XXa edició. Paral·lelament es van constituir grups que sortien per la passió per l'excursionisme sense que l'activitat fos organitzada pròpiament per l'associació i finalment organitzar alguna competició emparada per la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. En aquest cas parlem de l'Almogàver que enguany celebrarem la Xa edició.\nAmb el temps aquesta secció ha esdevingut el pal de paller de l'associació i entorn de l'excursionisme s'han organitzat grups per afrontar fites dins del senderisme català: l'ascensió a la Pica d'Estats, a la Maleïda (Aneto), el Pedraforca, a Sant Jeroni, etc.\nLa secció continua amb la seva màxima vitalitat participant del moviment excursionista a Catalunya i potenciant l'excursionisme, com el primer dia, com a eina de coneixement de la cultura del nostre entorn.\nSenyalització i conservació de camins\nDins la nostra responsabilitat envers el món senderista tenim cura del manteniment i la senyalització dels camins marcats com PR-C-20 en el seu pas per Mont-ral, Farena i fins Els Cogullons. Afortunadament, degut a diversos esdeveniments celebrats pel nostre Massís, a l'esforç de les nostres administracions locals i comarcals i a diferents clubs excursionistes, les senyalitzacions són nombroses i estan ben fetes per orientar les activitats senderistes.\nPals, fites, senyals pintades..., fan entenedors tots els recorreguts, arbres, masos, molins, fonts..., que ens trobem al nostre pas.


ramonpuiggroscardona | Ramon Puiggròs Cardona\nArchivo del Autor: ramonpuiggroscardona\n17 febrero 2021 por ramonpuiggroscardona\nPublicado en PETITS PENSAMENTS\tDeja un comentario\n13 enero 2021 por ramonpuiggroscardona\nPosted on 7 octubre 2020 por ramonpuiggroscardona\nQuan parlo d’amor, reconec que m’agrada definir-lo com una font d’energia imparable. Alerta, doncs, tenim a les nostres mans cultivar-la o tallar-la!\nNo cal que et quedis tan sorprès o sorpresa, si observes sense filtres com va la teva vida, en algun moment acceptaràs que t’arriba allò que has sembrat!\nAlgun dia descobreixes que t’has passat la vida fent tot allò que els altres et demanen que facis i el que el món espera de tu. Beneït el dia que ho descobreixes, és el punt de partida per posar els fonaments per fer el que vols fer i començar a treballar per aconseguir-ho.\nPublicado en PETITS PENSAMENTS\t| Deja un comentario\nPosted on 10 septiembre 2020 por ramonpuiggroscardona\nLes coses són com són i l’univers té uns codis i «tempus» sobre els quals és del tot inútil lluitar. Així que o els acceptes o estàs perdent el temps!\nNo hi donis més voltes, solament podràs ser lliure si treballes per tallar les cadenes que et tenen aferrat al passat. Recorda, tot el «no» resolt!\nSembla que ja has entès que una bona comunicació et fa viure més feliç! Ara cal que escoltis el teu interlocutor per entendre de què parla?\nPosted on 15 julio 2020 por ramonpuiggroscardona\nDe manera molt fàcil manifestem que nosaltres fem el que volem, perquè som lliures. Cal estar-ne molt segur, d’aquesta afirmació. Solament és lliure aquell que no està aferrat a res ni a ningú. Això certament és molt difícil. Et proposo que ho tornis a revisar.\nSi sents per tu i pel teu entorn menyspreu en el teu interior, la teva vida es torna grisa, fosca i trista. És el moment d’aprendre i fer canvis interns per descobrir que l’amor pot canviar-ho tot a la teva vida. T’animo a provar-ho.\nLa sexualitat és una de les energies que mou el món, barreja l’amor i el plaer. No hi renunciïs caient amb les rutines, els estereotips i la manipulació que en fan els mitjans audiovisuals per confondre’t i vendre’t el producte que els interessa!\nPosted on 20 febrero 2020 por ramonpuiggroscardona\nESCOLTAR LA VIDA\nHi ha molts moments a la vida que sembla que aquesta et deturi, perquè deixis de caminar sense rumb. Tu no saps cap on girar-te i no saps el que has de fer. Aquest és el moment clau per asserenar-te, per reflexionar, i per posar en pràctica l’adaptabilitat, l’acceptació i la tolerància\nRebel·lar-te contínuament per la situació que vius, et fa perdre el nord i quedes anul·lat per trobar solucions creatives que et facin sortir del lloc on ets. En aquests moments, cal acceptar el present i treballar per sembrar un millor futur\nAGAFAR EL PODER\nEl més senzill és deixar que la ment divagui; quan permets que això passi perds el poder de la teva vida. Tots tenim coses pendents que cal que resolguem. Cal que aprenguem a situar la nostra ment en el meravellós present, perquè és l’únic moment en què podem canviar els pensaments i les situacions.\nPosted on 23 enero 2020 por ramonpuiggroscardona\nUna de les lleis espirituals de la vida per assolir l’èxit, és que trobis al llarg de la teva existència el que, amb llenguatge sànscrit, es coneix com a “Dharma” o propòsit de vida. Escric sobre aquest tema, perquè de forma recurrent se’m pregunta sobre això. Jo crec que, cada un de nosaltres, som obres mestres i úniques i que en el pla físic gaudim d’un cos per trobar el verdader objectiu de la nostra vida; el que hem de fer, solament ho podem fer nosaltres. Intentar trobar el propòsit o objectiu de la nostra vida de forma obsessiva i posant-hi molt esforç ens portarà a un camí erroni. Deepack Chopra diu que calen tres condicions per descobrir el Dharma. La primera és reconeixe’s com a ésser espiritual; la segona, acceptar que tinc un talent singular, i la tercera condició és sentir la necessitat de preguntar-te, què puc fer per millorar aquest món? Personalment no crec que hi hagi un temps precís per descobrir l’objectiu de la nostra vida, sinó que penso que l’anem descobrint al llarg del nostre caminar… Sense estrès ni presses, però sí amb constància i voluntat. Ara recordo una frase que deien els nostres avis: “Mira, sembla que hagi nascut per fer això”. La recordes? Ells aquí ja parlaven de propòsit! Et dono una eina per descobrir si has trobat el teu objectiu a la vida. Tanca els ulls, respira una mica, imagina que tens diners i temps abundants i pregunta’t: faria el mateix que estic fent? Si la resposta és sí, ja has trobat el camí. Adeu.¯\nPosted on 27 noviembre 2019 por ramonpuiggroscardona\nCercar la pau aïllant-se del món, és una manera de fer-ho, però potser no està a l’abast de tothom i possiblement no formi part del nostre “dharma” (propòsit de vida). Però és cert que, de forma continuada i per molts mitjans i eines diferents, cerquem la pau com un estat necessari per viure i assolir la felicitat. On rau la pau? On la cerquem? Què ens han explicat sobre ella? Saps què ens han dit…? Massa mentides i il·lusions frustrants d’engalipadors que per vendre el que sigui, inventen històries i mètodes per “arribar enlloc”, i que fan perdre molta energia i esforç! Tot seria més senzill si lligat al cordó umbilical, portéssim l’algoritme per aprendre a viure la vida… però no passa d’aquesta manera i hem de descobrir dia a dia com fer-ho per cercar una mica més de felicitat. #elquejopenso, és que estem aquí per donar-nos resposta als embats que la vida ens planteja i això comporta créixer com a éssers humans i entendre el joc de la vida de forma pausada, constant i en pau. Cercar PAU amb la nostra activitat diària, és el repte que ens planteja la vida i que no tenim més “cu..ons” que acceptar. Rebel·lar-se contínuament per la situació que ens ha tocat viure solament ens portarà a un carreró on la depressió hi viu. Observar el món i preguntar-nos què podem fer per a millorar-lo i tot seguit actuar, ens portarà aquesta pau que tots tant desitgem. Senzill? No! Però ningú va aprendre a caminar al primer intent. Apa, prova-ho! Una passa i ara l’altra. Adeu.\nPosted on 30 octubre 2019 por ramonpuiggroscardona\nI tu, com dorms? És una pregunta que faig sovint a la meva consulta i us asseguro que he rebut tota mena de respostes. Dormo fatal, hauré de canviar el matalàs, el meu llit és incòmode, hauré de canviar d’habitació, l’orientació del meu llit no és la correcta, a l’habitació m’entra llum, sento molts sorolls, si em desperto començo a donar voltes als temes que tinc per demà, etc. Totes aquestes respostes són reals o és que sempre busquem l’explicació del que succeeix a la nostra vida a l’exterior i ens resistim a mirar el nostre interior? Abans de recórrer a la pastilla, si voleu, podeu intentar discernir què passa per la vostra ment durant les vint-i-quatre hores del dia i segurament que vosaltres mateixos o bé amb l’ajuda d’un professional podreu descobrir algunes coses, no totes, que poden ser la causa del vostre insomni. Una d’important pot ser l’observació de la vostra capacitat per viure el present, observeu també el nivell de crítica que us feu a la vostra persona. Respiro bé? Pregunta-t’ho i observa-ho. El món que visc, s’assembla una mica al meu ideal intern que voldria? Sempre estic cansat/da? Les respostes podran donar-te pistes. L’energia vital situada en el primer “camp energètic o doble eteri” es carrega a través d’un bon dormir; si no pots conciliar el son, com que aquest camp serveix per protegir el cos físic, és del tot normal que et sentis cansat que sentis dolors i malestar general. Cal que et cuidis, ets una peça única! Estima’t! Adeu.\nPosted on 18 septiembre 2019 por ramonpuiggroscardona\nNi tu ni jo hem nascut per odiar a ningú. Quan algú té aquest sentiment d’odi vers un altre, ens podem preguntar, què ha succeït a la seva vida? Possiblement l’herència dels seus progenitors, educadors, creences, amics, assetjaments, país… poden haver ajudat a desenvolupar aquesta emoció. Qui ho sap? Hi ha tantes possibilitats? Però el cert de la qüestió és que el personatge odiat moltes vegades ni se n’assabenta i som nosaltres els que ens turmentem i sofrim els efectes de la causa d’odiar algú. Pensa que el teu cos pren bona nota del que passa per la teva ment i si no corregim aquesta forma d’actuar et pot passar factura en el teu fetge i a la llarga que s’alteri aquest òrgan. D’altra banda la teva autoestima va minvant en puntuació, perquè quan permets que el món exterior t’alteri internament vol dir que tens un grau baix de respecte cap a la teva persona. Et pots preguntar, i doncs si em passa això com ho haig de resoldre? Hi ha molts llibres d’autoajuda en què podràs trobar receptes per alliberar-te de l’odi i les ràbies, però jo te n’explico una que he experimentat durant molts anys que és supereficaç i que algú va escriure que era un “acte d’intel·ligència”, la recepta es diu PERDÓ. Si perdones de veritat, t’alliberes totalment d’aquests sentiments que a qui més perjudiquen és a un mateix. Ei, si perdones i oblides… Si no, continues atrapat! Aprendre a perdonar hauria de ser assignatura obligatòria. Et desitjo èxit. Adeu.\nPosted on 24 julio 2019 por ramonpuiggroscardona\nLa immediatesa de les coses que volem, “ho vull ara, ara i ara”, i possiblement un desequilibri inconscient del nostre sistema nerviós, fa que cerquem solucions inajornables, segons la nostra opinió, a tot el ventall de temes pendents que tenim en la nostra agenda i en la nostra ment. De fet per pressa que tinguem, si travessem una via sense respectar els senyals tenim moltes possibilitats de patir un accident. Passa el mateix en la presa de decisions; si no respectem els “tempos”, podem errar el camí cap a la solució i, passat un temps, haurem de reprendre de nou la qüestió que volem resoldre. Cal doncs aquietar la ment per poder entreveure la forma en què hem de procedir davant del que ens inquieta. I us preguntareu, com es fa això? Doncs el títol del pensament en dona la clau: OMPLE’T DE SILENCI!. Et donaré algunes pistes de com fer-ho en funció del teu sistema de creences. Possiblement un pastor es concentrarà en sentir el vent i l’olor de l’herba i, en aquesta abstracció, pot trobar la solució. Seguidors de Jung, invocaran el seu inconscient perquè es faci conscient i la solució aflori. Un agnòstic s’omplirà de confiança i aguantarà fins que la solució sigui perceptible. I un cristià segurament demanarà al seu àngel ajuda per esclarir la situació. Fixeu-vos que tots ells, per resoldre-ho han hagut de passar per desplaçar el soroll mental que bloqueja quasi sempre el pensament correcte, per entrar en un estat de SILENCI I CONFIANÇA! Escolta’t. Adeu.\nPosted on 26 junio 2019 por ramonpuiggroscardona\nEntre totes les mitges veritats i mentides que ens han inculcat, per manca de coneixement dels transmissors, evidentment, des que estàvem en el ventre de la nostra mare, fins al dia d’avui, n’hi hi ha una que ens ha fet molt de mal i que encara paralitza l’evolució personal i del planeta. Ens han adoctrinar amb el pensament que “el coneixement ens dona poder”. I si t’ho vas creure i et vas quedar amb aquest pensament com un “mantra”, segur que ja has cursat una o dues carreres, o has llegit tot el que s’ha publicat del tema que t’interessa o bé has fet tots els cursos sobre creixement, o bé…etc…etc. Però si t’observes veuràs que la teva creença actual és que encara no tens prou coneixement i has de seguir i seguir adquirint-ne més i més i més. I ara la pregunta que es fa una majoria és: i de tot aquest coneixement adquirit, què en faig? Si t’has fet aquesta pregunta, segurament hauràs de cercar la resposta a l’exterior, perquè et serà difícil discernir-la per tu mateix/a. Va, et desvelo la fórmula correcta, CONEIXEMENT més ACCIÓ és igual a PODER. Com ho veus? Hi estàs d’acord? Per què em costa tant passar a l’acció? És una bona pregunta que et pots fer! T’ajudo, darrere de l’acció, sempre hi ha voluntat i confiança… I ja saps, la confiança és el contrari de la POR, que és el pensament que immobilitza les accions. Per simplificar, amb el coneixement tu tens el mapa del tresor, però si no et poses a caminar, mai el tindràs! CAMINA! Adeu.\nPosted on 29 mayo 2019 por ramonpuiggroscardona\nLa resposta que et donis a aquesta pregunta, determinarà que el teu estat actual sigui molt diferent i serà un mesurador important de la teva autoestima i de la teva salut mental. Tots, sense excepció, som molt sensibles i influenciables a l’opinió dels altres. Davant d’aquest fet, cal afrontar-lo des de l’òptica de l’observació i correcció, si cal, del retret, avís o suggeriment per millorar el que sigui possible en nosaltres. Fins aquí correcte; però si nosaltres sempre donem veracitat a l’opinió dels altres, vol dir que som, i em sap greu ser tan contundent, mentalment dèbils i ens considerem poc valuosos, i d’aquesta manera caiem en el parany de creure’ns també allò que solament és percepció de l’altre i aleshores passem a ser quincalla en fraccions de segon. Hi ha qui mai accepta les observacions dels altres, perquè el seu ego no li ho permet, i aquí acabarem tenint un problema de solitud i aïllament. Sé que, en general, no és senzill per l’educació que hem rebut considerar-nos unes persones valuoses… Però t’asseguro que en el precís moment que la societat, els fills, la parella o els amics et diguin “cul de got” i ho creguis cegament… estàs acabat/ada. De la reflexió que plantejo, penja el pensament que per viure en aquest planeta cal desenvolupar un algoritme que ens faci forts i ens apoderi davant les opinions dels altres, potser innocents, però que tant de dolor poden causar a les nostres vides si no sabem com rebutjar-les. Apa, a posar fil a l’agulla! Adeu!\nPosted on 8 mayo 2019 por ramonpuiggroscardona\nTots ens hem trobat amb aquell noi/a que proclama als quatre vents i sobretot quan està presoner/a de situacions incòmodes i estressants: ”Soc lliure”, i en aquest moment caldria tindre la serenor i fredor suficient per entendre si és que és lliure o bé té la necessitat de ser-ho. Ser lliure representa fins i tot que no calgui proclamar que ho ets. Tristament quan vàrem néixer no ens van donar el llibre d’instruccions per caminar i créixer en aquest planeta; i és l’objectiu quasi exclusiu per aquells que ho vulguin creure. Què passa? Que ens manca l’algoritme per fer les coses correctes amb el “timing” precís per sentir-nos bé i poder ser feliços. Aleshores el que fem és pintar i disfressar la nostra incòmoda situació, construint una cuirassa de protecció per sobreviure com podem, fins que arriba un moment que la pressió interna és tan gran, la sents al centre del teu ventre, que explotes i potser és quan et veus amb la necessitat de proclamar que ets lliure i estàs bé! No t’enganyis, però, la cuirassa et protegeix un espai de temps molt curt, comparat amb tota una vida. Per tant, crec que ja intuïu que el camí és aprendre a viure cada dia, estimant-nos, acceptant-nos i respectant-nos. Amb els que t’acompanyen en aquest viatge, que aparentment són els que provoquen les des-harmonies, el millor que podem fer, és perdonar-los i alliberar-los per no ser com nosaltres hauríem volgut que fossin i quedar-nos en Pau. Prova-ho, si vols. Adeu.\nPosted on 3 abril 2019 por ramonpuiggroscardona\nUn pispa, és aquell que et roba d’amagat, sense que en tinguis consciència, sense violència ni intimidació, però et roba! En una societat cada vegada més competitiva i plena d’agendes, compromisos i estrès, EL TEMPS agafa un protagonisme tan brutal que “els que dominen el món i les ments”, n’han pres plena consciència i han dissenyat una estratègia favorable als seus interessos i l’han sabut vendre amb una finor i elegància increïble. Fixa’t que quasi t’han fet creure que del que ells en diuen, perdre el temps, és un pecat pel qual ets mereixedor d’una penitència. Mentre et roben el temps, no et permeten mirar-te, t’impedeixen estar amb tu, t’impossibiliten silenciar la teva ment… Ho calculen tot, perquè cal que estiguis ocupat! Per aquest motiu van començar a posar els productes en lineals de venda, així tries, agafes, descarregues a caixa i tornes a carregar. O si vas a la benzinera agafes la mànega, omples, la penges i pagues. Però ara ja han fet el gran salt que els portarà al control total del planeta. Han integrat les xarxes a l’interior de cada u de nosaltres i no s’han conformat en robar-nos el temps, ara ens ensinistren de tal manera que et mostren com volen que siguem, pensem i votem! Crec que estem al límit de convertir-nos en una mena d’éssers humans robòtics sense capacitat de pensar i decidir el nostre futur. Jo personalment no hi estic d’acord, em rebel·lo i lluito per no ser el seu titella. I tu? Adeu.\nPosted on 6 marzo 2019 por ramonpuiggroscardona\nM’agrada començar invocant amb tota solemnitat “l’art”. Per a mi, l’art és aquella habilitat adquirida per l’estudi, l’observació, la paciència i l’abnegació per voler fer les coses diferents i ben fetes. Saber escoltar representa haver entès encara que sigui de forma intuïtiva una de les claus de la comunicació. Fixat bé que quan algú et comunica una cosa pots estar en silenci o bé ple de sorolls mentals preparant la resposta que donaràs sense haver comprès el “de què t’estan parlant”. Si estàs amb aquest grup i vols, ja pots començar a practicar silenci quan et parlin, perquè si ho fas, els teus fills seran més feliços, la teva parella t’estimarà més, tindràs més empatia amb els teus amics i recorda que possiblement el teu cap et pot premiar amb un augment de sou. Si no ho fas, aniràs acumulant incomprensió, creuràs que tothom està contra teu, que ningú t’entén i que aquest món és una “merda”. L’habilitat associada que adquiriràs quan hagis après a escoltar, serà que realment et comunicaràs amb el respecte dels interlocutors que t’escoltaran en tota l’atenció i guanyaràs molt temps per comunicar qualsevol fet. L’altra cosa positiva que t’aportarà saber escoltar, serà aprendre quantitat de coses que mai havies pogut imaginar que existien quan estaves tancat/ada al teu micromon. Ara doncs, tu tries, perquè no perdis de vista que el teu futur depèn exclusivament de la teva actitud, pensament i acció que escullis en aquest present! Adeu.\nPosted on 23 enero 2019 por ramonpuiggroscardona\nDiu un molt bon amic meu, que qui et deixa d’estimar és perquè no et mereix. És una forma de veure-ho molt respectable. Jo hi veig moltes altres variants que de forma conscient o inconscient es poden donar. Aquell home que es va enamorar de la dona “bandera” en el seu moment i que després dels anys ja no li interessa per a res. I aquella dona que enlluernada per l’aurèola que rodejava aquell “bon partit”, s’entrega fins que es fon la imatge d’ell. També aquell/a que confon l’objectiu i s’entrega a l’home o dona equivocat transferint el desig que tenia per un altre i que en va ser rebutjat/ada. I possiblement n’hi haurien moltes més que podríem explorar… Ara se m’acut per aquells que creuen en el “karma” que també poden deixar d’estimar-te quan s’ha resolt el pacte “kàrmic” de l’existència actual. És cert que quan deixen d’estimar-te sembla que tot al teu voltant s’ensorra i t’ofega tant com la mort. Realment que deixin d’estimar-te, és la mort de l’amor. Però mira, tu ets massa important en aquesta vida per ensorrar-te i rendir-te; després del dol, el sol sortirà si tu ho vols i ho creus. Aquest és el camí, confiar… i possiblement passarà el temps i arribarà a la teva vida un nou amor que et farà descobrir altres aspectes dels quals eres cec en l’anterior relació. Així doncs, endavant, fes un salt amb la teva capacitat per estimar-te, acceptant-te i respectant-te i veuràs com nous amors s’aproparan i donaràs gràcies al que ha marxat. Adeu.\nPosted on 12 diciembre 2018 por ramonpuiggroscardona\nEn tens? Quina sort que puguis respondre afirmativament a la pregunta. Són els de sempre o els has fet fa poc? Potser canvies contínuament d’amics? O també en vas emmagatzemant de nous per les xarxes sense saber ni qui són? De fet, dels que en dius amigues i amics, ho són? L’amistat, alguns la defineixen com un lligam d’afecte entre dues persones… Si hi estàs d’acord podem continuar. Em meravella escoltar, l’un dient a l’altre… “el que has de fer tu…”, “el que et convé és…”, “jo amb aquesta, veig clarament que t’equivoques”, “quan vaig veure com et mirava, sabia que mentia”, etc., etc., etc. Has sentit de la boca de les teves amigues o amics aquestes frases, sovint, o de tant en tant? Doncs, agafa’t bé, perquè et diré que probablement cap dels que et diguin aquestes frases és amiga o amic teu. Tingues en compte que l’inconscient de cada un de nosaltres, emmagatzema totes les experiències viscudes, positives i negatives, i si no aprenem a netejar el nostre inconscient, l’escamparem a tot aquell que se’ns apropi. Vull dir-te que quan algú amb molta insistència o força et diu el que has de fer, podries començar a entreveure que no és una persona sàvia, sinó que el que està fent és una transferència del seu inconscient a la teva persona i si li fas cas acabaràs al mateix lloc que ell o ella. Tindre un amic o amiga és estar amb els braços i el cor oberts, perquè pugui dir-te: NECESSITO QUE M’ESCOLTIS… I tu ser capaç de fer silenci. Adeu.\nPosted on 31 octubre 2018 por ramonpuiggroscardona\nSi arribo a un camp de futbol i em molesten els crits i el soroll que hi ha, possiblement m’he equivocat de destinació, i potser volia anar a una biblioteca on tot fos pau i silenci? A l’hora de triar destinació, cal tindre clar què n’esperem! De fet si tries futbol, saps perfectament que hi hauran crits i opinions enfrontades entre dos punts de vista diferents i que l’espai serà de les dues aficions. En aquesta situació no hi ha res d’estrany, tothom hi participa. I si tries anar al cinema i de sobte el brètol de torn al mig de la pel·lícula es posa a parlar amb la seva companya o company, et sembla la mateixa situació que el futbol? No, oi? Perquè l’espai és de tots els que volen veure la pel·lícula i està fora de lloc no guardar silenci. Prendre consciència d’on ets i a qui pertany l’espai que trepitges ens pot evitar problemes amb “l’altre”. Una cosa que observo i que veig que molesta a tothom, ho manifesti o no, i que succeeix amb una certa freqüència, és entrar en un espai reduït i trobar aquell que està cridant al proveïdor, perquè no li ha portat els totxos, encavalcant-se amb la nena que crida mentre el seu pare està pendent del mòbil i la música estrident de la senyora que mira el vídeo del seu net que acaba de rebre. Tot són coses normals, però crec que hauríem de ser conscients que l’espai de tots no ens pertany en exclusiva. Apa, ja l’he dita! Si aprenem a respectar els territoris viurem millor i ens evitarem alguna bronca. Adeu.\nPosted on 3 octubre 2018 por ramonpuiggroscardona\nUf! Que trist aquell moment en què et sents sol i que creus que res té solució, que ningú t’estima, que no tens cap objectiu immediat i que és imparable que totes les coses negatives, que tems, arribin a la teva vida de forma irremeiable. La realitat és que quan et sents sol generes una energia que la retroalimenta i fa que aquesta es manifesti, en cada segon que acumules, amb més i més força. De fet no cal estar sol per notar la soledat, pots tindre amics, pots tindre parella, pots tindre família… fills… i sentir que estàs sol/a. La soledat s’instal·la en la nostra ment quan estem orfes d’objectius, quan manca aquella espurna emocionant per la vida, quan la nostra ment resta absent de pensaments. QUAN RENUNCIEM A ESTIMAR-NOS! Recordo un viatge que feia al Brasil amb uns amics i un d’ells estava trist per una situació difícil que travessava i en un moment de debilitat em va dir: “Estic sol!”. A mi em va sortir del fons de l’ànima dir-li: “Burro, et tens a tu”. La seva mirada va ser una barreja de ràbia, desconcert, odi, vertigen… Pocs dies després, quan va poder comunicar-se, innocentment, començava a entendre la meva resposta. Jo crec que la clau per no sentir-nos mai sols, és reconèixer que cada un de nosaltres som una entitat que necessita ser “estimada, acceptada i respectada” per nosaltres mateixos, de forma incondicional i eterna. Deixa de criticar-te, mira’t amb estimació… Ho proves? Adeu.


Màxim històric en la puntuació que les famílies atorguen a les escoles bressol municipals de Sabadell\nMares i pares valoren els centres amb una mitjana de 9,2 sobre 10\nLes escoles bressol municipals han obtingut el curs 2017-2018 una nota mitjana de 9,2 sobre 10 en la valoració que d’aquests centres fan les famílies usuàries. La puntuació, la més elevada des que es va començar a fer l’enquesta el curs 2008-2009, confirma l’alt grau de satisfacció de mares i pares en el funcionament general d’aquests serveis. Entre els aspectes més ben valorats es troben la pràctica educativa i el personal docent, on s’inscriuen les activitats proposades als infants, la tasca dels tutors/tutores i la relació dels professionals amb els infants i les famílies.\nEl qüestionari, de caràcter anònim, corresponent al curs 2017-2018, l’han contestat 685 famílies, un 65,05% del total, registrant així també una de les taxes més elevades de participació en l’històric de l’estudi. L’any 2008-2009, els centres municipals van obtenir una puntuació global de 8,3. Valoració que ha anat augmentant fins a situar-se en un 8,8 el curs 2014-2015. Des de llavors, va pujar al 8,9 els dos cursos següents, fins a arribar al 9,2 el curs 2017-2018.\nEl tinent d’alcalde i regidor d’Educació, Joan Berlanga, ha destacat que\nestem molt satisfets amb els resultats de l’enquesta, que indiquen que les escoles bressol municipals són un servei públic de gran qualitat, que compta amb el reconeixement i l’estima de les famílies\nEn aquest sentit, ha volgut\nposar en valor i agrair la dedicació i professionalitat dels equips tècnics i educatius que fan possible el dia a dia d’aquests centres municipals, garantint la millor de les atencions per als infants i els seus mares i pares\nAixí mateix, s’ha compromès a continuar treballant per mantenir la qualitat en els aspectes més ben valorats i avançar en el conjunt d’àmbits del servei.\nL’estudi realitzat inclou diferents camps d’estudi, dividits en cinc grans ítems: aspectes relacionats amb la gestió i organització de l’escola i atenció a l’usuari; espais del centre i materials; servei de menjador; pràctica educativa i personal docent i aspectes referits a l’ambient escolar i la participació de les famílies. També un apartat de valoració global i dos espais on, al marge dels ítems anteriors de resposta tancada, les famílies tenen l’opció de referir-se de manera oberta als aspectes valorats més positivament, així com aquells factors en què caldria avançar. D’aquesta manera, es volen copsar les inquietuds de les famílies i elaborar propostes de millora continuada a les escoles bressol municipals.\nTags: educació, escoles bressol


Durant la situació d’estat d’alarma causada pel COVID-19, el servei de subministrament d’aigua en alta que gestiona Aigües d’Osona i que abasteix a 30 municipis de la comarca d’Osona i un del Vallès Oriental, pot seguir subministrant aigua amb la mateixa qualitat, i amb la protecció adequada als treballadors.\nDegut a que el subministrament d’aigua és un servei que no pot quedar desatès, cal que tots els treballadors d’Aigües d’Osona prenguin mesures més estrictes per evitar la possible transmissió del virus entre treballadors i el conseqüent confinament de tota la plantilla. Aquestes mesures són les següents:\nS’informa als treballadors de les recomanacions de prevenció que cal tenir en compte\nEs reduiran al mínim la presencia de personal a les instal·lacions\nEs faran torns setmanals, on només sortirà a controlar les plantes i nivells de clor el treballador que estigui de guàrdia, la resta estaran confinats a casa i de reserva, pendents al avís per sortir a treballar en cas de necessitat\nEntre els punts de clor a controlar, es controlarà diàriament tots els punts finals de cada abastament, garantint la concentració mínima de clor establerta, s’ajustarà la dosificació per tal de mantenir aquesta concentració\nCada dia l’operari de guàrdia ha de desinfectar totes les zones de contacte al marxar de cada instal·lació (poms, manetes, taules, teclats, ratolins, ...)\nVentilar constantment les instal·lacions\nEs prohibeix l’entrada a tot el personal aliè a l’empresa, excepte transportistes i proveïdors necessaris pel funcionament de les instal·lacions. Es farà un control d’accés a personal aliè a l’empresa, recollint més dades de la persona, i signant que no esta en cap situació sospitosa en relació al COVID-19. En el cas que la persona estigui en alguna de la situacions descrites al document de control d’accés no se’l permetrà l’entrada.\nEs dóna la directiu d’omplir els dipòsits de productes químics necessaris per tal de tenir el màxim d’estoc, es controlaran més freqüentment els nivells de dipòsits, i s’avisarà al proveïdor en quant hi càpiga una cisterna per mantenir stock al màxim\nAquest protocol s’actualitza segons la proposta de mesures a adoptar a les instal·lacions d’aigües potables versió 1.A d’AEAS.\nPodem seguir supervisant el funcionament de les ETAPs, pous i dipòsits, ja que gràcies als sistemes de telecontrol i SCADA podem visualitzar a temps real diferents paràmetres claus pel correcte funcionament de les instal·lacions i processos.


Torna un dels esdeveniments esportius, socials i reivindicatius més esperats del Nadal jonquerenc. La presentació serà a les 20 h, a la Sala de la Societat.\nEl pròxim divendres, 13 de desembre, a les 20 h, la Sala de la Societat acollirà la presentació de la Cursa de la Dona 2019, un consolidat esdeveniment lúdic, esportiu i social que arriba a la novena edició i té com a finalitat reivindicar la igualtat de gènere. La cursa, organitzada pel Centre Excursionista Jonquerenc (CEJ) amb el suport de l’Ajuntament de la Jonquera, serà el dijous 26 de desembre, dia de Sant Esteve.\nDurant l’acte de presentació del divendres 13, es comptarà amb representants del consistori i del CEJ, així com amb la presència de les corredores Marisé Ibañez, i Sònia Bassas; la ciclista local Júlia Pujol i la doctora M. Antònia Bonany. A banda de l’acte de presentació, l’organització ha previst escalfar motors per a la cursa amb la programació d’un seguit de sessions d’entrenament per a qui vulgui posar-se en forma abans de la prova. Tindran lloc els dijous, a les 19.30 h, davant de La Societat. Els entrenaments estan dirigits a totes les edats i gèneres, i consistiran en sessions de running o caminades per diferents recorreguts del terme municipal.\nDes de l’Ajuntament de la Jonquera es dona les gràcies al Centre Excursionista Jonquerenc per tornar a organitzar aquesta popular cursa que, poc a poc, s’ha anat fent un lloc en el calendari esportiu del municipi. Jordi Picornell, regidor d’Esports, en destaca, com a principal virtut, la seva “capacitat de reivindicar la igualtat de gènere d’una forma lúdica i amb una acció que, a banda de tenir una gran visibilitat, té un caràcter solidari”. I és que la Cursa de la Dona també inclou un vessant solidari, ja que tots els diners recaptats es donaran als malalts de càncer.\nLa prova consisteix en una cursa corrent o caminant de 5 km pels carrers de la vila. Es tracta d’un circuit planer i es faran classificacions per homes i per dones. Durant la jornada tindrà lloc un sorteig de premis i l’entrega d’una samarreta commemorativa per als participants. La sortida de la cursa es produirà a les 10 h, des del Cafè Bar La Societat de la Jonquera. També hi haurà una alternativa infantil: la Cursa de la Nena, de 500 m, dirigida a nens i nenes de 0 a 8 anys. La sortida, en aquest cas, serà a les 11 h, davant de l’estanc, i amb arribada al Cafè Bar La Societat.\nPer participar en la cursa cal inscriure-s’hi prèviament, ja sigui el mateix dia, de 8 a 9.30 h del matí, al Cafè Bar La Societat de la Jonquera, o bé de forma anticipada, fins al 21 de desembre, a Can Laporta (de 17 a 20 h) o a Falgués Fotografia. També us hi podeu apuntar prèviament a www.curses.cat. El preu de participació és de 6 € amb inscripció anticipada o de 10 € per a inscripcions en el mateix dia. En el cas de la cursa infantil, la inscripció és gratuïta.


Torna el Campus Multiesportiu, en uns dies tota la informació - El Miragall\nCultura i oci, Esport\nTorna el Campus Multiesportiu, en uns dies tota la informació\n19.06.2020 13.15 h\nVos portem bones notícies!\nEl Campus Multiesportiu tindrà nova edició. Serà ja la 13a edició. Per motius evidents i que tots i totes coneixem serà una edició especial on haurem de doblar esforços perquè la diversió i l’esport puguen tornar a estar tan presents com en les 12 edicions anteriors.\nDes de ja fa uns dies treballem amb l’Ajuntament per a poder garantir totes les mesures de seguretat i d’higiene que la COVID-19 requereix. És per això que també demanarem la responsabilitat personal de tots i totes per a assegurar la celebració del Campus.\nLa setmana vinent anunciarem tots els detalls, tant les dates d’inici i finalització com l’horari, etc. Però sí que podem avançar ja que les places seran més limitades que de normal.\nSeguiu atents i atentes als canals de comunicació de l’Ajuntament de Castelló i Castelló Notícies.\nEquip del Campus Multiesportiu\n:\tEquip del Campus Multiesportiu\nObituari - EMILIO GARRIDO VARELA


El Botànic s’aboca a garantir un començament de curs segur\nEl president de la Generalitat, Ximo Puig, ha visitat una escola amb el conseller Vicent Marzà per comprovar que tot era a punt per a començar dilluns. Puig ha dit que la comunitat educativa havia fet un gran esforç i ha insistit que fer PCR a tot el professorat no és bona idea. De fet, quan faltava poc perquè comencessin les proves als 1.100 professors de Torrevella, el batlle ha decidit de no fer-les perquè ha rebut una ordre de la Generalitat advertint-lo.\nD’una altra banda, també ha descartat de posar una infermera a cada centre com demana el PP i ho ha justificat dient que si s’ha de reforçar la plantilla d’infermers i infermeres, s’han de situar als centres de salut perquè allí és on tenen cura de la salut de tota la comunitat, incloses les escoles que hi ha adscrites.\nEl conseller d’Educació, Vicent Marzà, en la visita al col·legi Mare Nostrum de València, ha insistit que fer les proves a tota la comunitat educativa no és una opció positiva. Per ell, pot ser fins i tot contraproduent perquè les proves a gran escala només detecten un percentatge molt baix d’asimptomàtics portadors del virus.\nEl conseller considera que, per tant, pot produir-se un efecte contrari i sorgir un rebrot entre els qui es relaxen després d’una PCR negativa. A les Corts s’ha aprovat la compareixença de la consellera Ana Barceló divendres, però no la de Puig i Marzà per a explicar el començament de curs, com volia l’oposició.


Avellanes a les butxaques - El Paisatge dels Genis Avellanes a les butxaques - El Paisatge dels Genis\nEts aquí: Inici1 / Blog2 / La Cuina dels Genis3 / Avellanes a les butxaques\nAntoni Gaudí era un home auster en tot. En la recta final de la seva vida, era gairebé com un asceta, i d’hàbits vegetarians un cop s’asseia a la taula. Bon observador de la natura, que usava a mode d’inspiració de tot i per a tot, consumia productes simples i naturals, allò que avui dia en diríem aliments “poc processats”. Els historiadors que han estudiat la seva vida quotidiana expliquen que acostumava a portar sempre avellanes a les butxaques, el fruit sec per excel·lència de Reus i el Camp de Tarragona, que Gaudí coneixia perfectament des que era un nen.\nLa Ruta del Paisatge dels Genis marida cultura i gastronomia aquest estiu amb... Porró entre els pagesos


FEDA incrementarà les tarifes un 1% a partir del 2019\nL'augment del preu estarà per sota de l'evolució prevista de l'IPC i seguirà sent un dels més baixos d'Europa\nActualitzada 12/12/2018 a les 19:16\nEl Consell de ministres ha aprovat la modificació de les tarifes elèctriques de FEDA per l'any 2019. Així, a part de l'1 de gener la llum costarà un 1,05% més, xifra que es manté per sota de l'evolució prevista de l'IPC per l'any vinent, i que el passat mes d'octubre es va xifrar en un 1,2%. Tot i això, els preus de l'electricitat a Andorra segueixen sent dels més baixos respecte als països europeus.\nEl director de l'Oficina de l'Energia i el Canvi Climàtic, Carles Miquel, ha indicat que les tarifes amb discriminació horària són un exemple de la voluntat de potenciar el consum responsable, ja que fomenten que l'usuari traspassi una part del consum que es produeix en períodes cars a d'altres més econòmics, cosa que no només representa un estalvi al mateix consumidor, sinó que alhora contribueix a la reducció del cost de l'energia del sistema.\n#3 privatització en augment!\nVisca la privatització, i axó no pararà fins acabar amb FEDA i Sara en mans privades. Visca la bona governença del país i els Impresentables directors d'ambdós parapubliques (?)\nNo és de estranya que surtin el xelcos gros blaus rosas i de tots els colors a cremareu tot per que això ja no hi ha qui pugui aguantar, sol pujades del cost de la vida i uns sous i feines de merda ,un dia d'aquest el people reventara perquè ens esteu ofegant ,indignat\n#1 Conxita Vila\nQui horari comprèn la discriminació horària,y que dias?