PM10 - Mongol Rally 2012: de juliol 2012\nLes dotze proves del Turkmenistan\nEren les 19h i tots els passatgers del vaixell ens arremolinàvem davant l’edifici duaner de Turkmenbashi. Esperàvem un tràmit de 1h per a poder començar a circular pel país. ¡Insensatos!\nEl procediment era el següent: en una primera finestreta et donaven un rebut per a anar a pagar 12 dòlars a la segona finestreta, la de caixa, i rebre així un segell al passaport. Un cop pagats els 12 dòlars s’havia de fer cua per a fer una entrevista en una oficina on un funcionari molt amable et preguntava qui eres, on anaves, si t’agradava Julio Iglesias i si t’agrada el seu país, que encara no has pogut trepitjar. Aquest ésser humà traçava la ruta que se li descrivia sobre un paper oficial, que tenia dibuixat el mapa del país i milers de quadradets capaços de rebre segells. De fet, el mapa servia per tal de poder calcular els quilòmetres que l’estranger circularà pel seu territori i compensar preventivament el cost ridícul de la gasolina de 0,2 €/l a preu de sortidor. És a dir, un impost sobre el combustible per a camioners i freaks, els usuaris típics de visats de trànsit, qui evidentment surten del país amb els jerrycans a rebentar.\nAmb el paper del mapa a la mà, començava la gincama dels segells: finestreta per a l’assegurança del cotxe en el seu territori, finestreta per a que el metge diagnostiqui el bon estat de salut només preguntant el nom, finestreta per a que un senyor amb tasca desconeguda estampi un segell desconegut, finestreta per a registrar els passaports i el vehicle en una llibreta de quadres Enri, finestreta per a rebre un rebut de 10 dòlars a pagar a la finestreta de caixa, per a posteriorment retornar amb el rebut de pagat i pagar en efectiu 4 Manats (moneda local) dels que evidentment no disposàvem ja que encara no havíem pogut trepitjar territori de Turkmenistan (i eren les 12 de la nit), finestreta per al control duaner, finestreta amb una senyora molt amable que posava un altre segell desconegut, i finalment finestreta per a pagar el conjunt de rebuts acumulats amb una senyora que no acceptava els bitllets de 100 dòlars que teníem, ja que els considerava massa vells.\nTot això sense aigua, sense dòlars (era la única moneda que s’acceptava, i la Injection Family va fer un rescat, perdó, préstec a interès molt favorable al sector bancari a un parell d’equips; sort d’ells! Gràcies!) i amb el cansament de Bakú i el vaixell a sobre. Superades les proves, podíem marxar. Sis hores més tard. A la 1h de la matinada. Decaiguts, les dues ambulàncies i tres cotxes vam decidir acampar en el pàrquing de camions de la pròpia duana, a 10 metres de l’edifici del que ens va costar 6h sortir.\nL’endemà vam començar a circular. Després de trobar dòlars per a tornar el préstec en una espècie de Marina d’Or local, el comboi format per dues ambulàncies, un BMW de 20 anys i el nostre sobrecarregat Fresnel es va posar a travessar el desert, rumb a Ashgabat. La carretera era impressionant, dunes i camells, però amb un asfalt tant deformat que era com circular per sobre de la cara de El Hombre Elefante.\nLes suspensions se’n van ressentir, tant que l’endemà, fent la revisió del cotxe, vam veure com un dels trapezis de davant estava a punt de desencaixar-se per manca d’una femella que s’havia desenroscat amb les vibracions. Sort que l’operari de manteniment de l’hotel on ens vam allotjar aquella nit ens va portar a buscar una peça similar, en un trajecte en el seu cotxe on vam estar a punt de morir dues vegades amb música tirolesa i Pitbull de fons (el que hagués restat dignitat a l’informe policial).\nNo existeixen adjectius per a descriure Ashgabat, més enllà d’incomprensible. La ciutat és una presumpta demostració de poder del règim creat per Saparmurat Niazov, el pare de tots els turkmens (o “Turkmenbashi”) i antic secretari general del Partit Comunista del Turkmenistan, reciclat en Partit Democràtic del Turkmenistan després de la desintegració de la URSS. Destruïda per un terratrèmol l’any 1946, i re-destruïda per motius de planificació, la darrera versió de la capital és un compendi d’edificis de marbre blanc, repartits sobre una trama urbana simètrica traçada amb avingudes paral•leles, i girant al voltant del palau presidencial i les seves cúpules d’or. La ciutat, fantasma, sembla buida de vida, i el nivell d’ampul·lositat és tant gran que, per exemple, les línies de separació dels carrils es marquen amb llums emportats a l’asfalt. La bogeria culmina a les afores de la ciutat, amb una sèrie de monuments absurdament megalòmans i similars a portes estel·lar, entre els que destaca l’Arc de la Neutralitat, una espècie de trípode enorme culminat per una estàtua daurada de Turkmenbashi que disposa d’un mecanisme que la fa estar sempre encarada al sol.\nEl govern actual de Gurbanguly Berdymukhamedov (Niazov va morir l’any 2006), antic ministre de sanitat i d’aspecte sospitosament similar al seu predecessor, sembla tenir un Ministeri de la Paranoia més relaxat, però segueix guardant un culte a la figura de Niazov i a la seva imatge (es poden observar fotos seves per tot arreu) bastant curiós assumint l’estat deplorable de la resta del país.\nL’excentricitat ha donat lloc a molts mites sobre must and must not del Turkmenistan que hem pogut comprovar. Així doncs, els cotxes han d’estar nets per a entrar a Ashgabat, però no aplica als estrangers; els turkmens sí que parlem amb els estrangers quan se’ls requereix pel carrer; no es pot fumar enlloc; no es poden fer fotos dels edificis oficials; hi ha hotels que no accepten estrangers; la senyal de tv es talla a les 11 de la nit (passa a una espècie de publireportatge del país) , igual que els comerços; no hi ha gent pel carrer a partir de les 23h; els telèfons mòbils no funcionen, i es poden comptar les wifils amb els dits d’una mà, la mateixa que compta els hotels de luxe on es troben.\nDesprés del shock d’Ashjabad, les dues ambulàncies i nosaltres vam decidir anar a veure els cràters de gas de Derweze, enmig del desert de Karakum. Cinc hores de carretera en línia recta però infinitament deformada ens van portar a acampar al costat d’una espècie de cabana-cafe de carretera, des de on a mitja nit ens van portar en un tot-terreny desert endins cap a un dels llocs més estranys en els que hem estat mai: un forat de 200 m de diàmetre i uns 50 m de profunditat en flames. Unes prospectives soviètiques dels anys 70 van rebentar una bossa de gas que van ser incapaços de controlar, i que crema des de llavors. Un desastre mediambiental fantàstic de veure.\nDesprés d’un magnífic sopar amb les dues ambulàncies (havíem comprat provisions en el mercat d’Ashjabad abans de marxar entre els tres equips), dormir al desert, acomiadar-nos de les ambulàncies i aixecar el campament (prèvia mini-reparació del Fresnel), el David volia esquiar a 50ºC. I ho va fer.\nEls esquis els va regalar a una espècie d’al·lucinat Merodeador del Desierto que deia ser un guarda que, a canvi, ens va portar a veure un segon crater de gas que desconeixíem. Amb molt bon criteri, vam deixar el Fresnel aparcat sol enmig del desert i vam pujar a la seva Hilux amb matrícula governamental.\nAcabat el show desèrtic, el calendari ens obligava a arribar a d’Uzbekistan en 24h. Vistes les carreteres, vam decidir descarregar la baca i baixar una roda de recanvi a la seva posició original, darrere el seient del conductor (ja que el cotxe te dues places i una mampara que separa l’espai de càrrega de l’habitacle; la roda va ancorada a aquesta mampara). I va arribar el moment “et felicito, fill” del dia: en abatre el seient del copilot per a accedir a la ubicació original de la roda, el reposacaps tocava el parabrises. I en recolzar-se al seient abatut per a col·locar la roda a lloc, el parabrises es va esquerdar. Moral per terra, cinta americana al quart superior dret del parabrises, carretera i manta. Fins que trobem una ciutat gran on poder canviar-lo.\nEl camí cap a l’ Uzbekistan va ser dur per culpa de l’asfalt deformat. Passat Ashjabad, una família que vivia en una granja ens va convidar a menjar i dormir a casa seva quan els vam preguntar si podíem acampar en els seus terrenys. El vespre va ser molt agradable i interessant to t i les limitacions lingüístiques, i el pilaf que ens van servir per sopar boníssim. Destacar que la segona frase del bon home que ens va convidar a sopar va ser que el president ho estava fent molt bé. Obrim parèntesi-semi-demagog-però-es-lo-que-hay, el mateix president que fa fonts espectaculars a Ashjabad i que no porta aigua corrent a les cases particulars, com aquella granja.\nL’endemà al matí vam recórrer el darrer tram fins a la frontera uzbeka, unes 12h pràcticament sense aturar-se. Amb la bona sort que ens caracteritza, en arribar físicament a la duana (després d’equivocar-nos en el darrer dels desviaments, on un policia ens va fer veure el nostre error tot perseguint-nos amb les sirenes posades durant 2 km) un amable militar ens va fer mímica fins a fer-nos entendre que la frontera era tancada de 18h a 9h. Per mitja hora no podem passar! Mentre pensàvem on acampar entre camions que també esperaven, va aparèixer del no-res un cotxe italià que també participava al Mongol Rally. Ens havien vist passar feia 1 km, ens havien perseguit i ens van proposar anar a acampar amb ells al costat d’un riu, ja que tenien el mateix problema. Així doncs, el que pintava com una nit de tràmit al costat d’una duana es va convertir en una agradable acampada al voltant d’un foc compartint batalles.\nL’endemà, sense perdre temps, vam recollir el campament, vam fer 2h de gestions (si el guarda de l’entrada ens va preguntar per Julio Iglesias, el de la sortida ens va preguntar únicament...si ens agradava tenir sexe, en general, a la vida, i si portàvem bombes). El Turkmenistan és un país de bojos, amb una gent encantadora, i que ens ha deixat físicament baldats.\nPerò tres hores més tard érem a la magnífica ciutat de Bukhara, a l’ Uzbekistan prenent una esperada, necessària i merescuda dutxa.\nQuadern de Bitàcora:\nConsum energètic: 0,58 kWh/km (6 l/100...anem tant a poc a poc...)\nCombustible consumit fins al moment: 445,9 l (bé, 25 encara en jerrycan)\nDistància recorreguda: 7.334 km (un 52% del total, sense corregir l’error del nou diàmetre dels pneumàtics)\nSorolls: molts, però els coneixem com els nostres fills\nAvaries: a) l’esquerda “et felicito fill” del vidre / b) les carreteres i la càrrega han fet treballar molt la suspensió, i la roda posterior dreta (en ser de perfil 80, i no 70 com l’original) s’ha menjat el plàstic que cobreix el pas de roda. Hem fet una planxa per a protegir la canonada de la boca de combustible à là MacGyver. És a dir, res assignable al Fresnel, tot culpa de decisions nostres (canviar ens pneumàtics, portar un sac de plom al maleter, etc). Per la resta, com un trueno, hoygan.\nPublicat per PM10 - Mongol Rally 3 comentaris:\nEl monstre del Mar Caspi\nEl vaixell que comunica Bakú amb Turkmenbashi creuant el Mar Caspi és un peinidias kafkià. Tretze hores de navegació per al que no estàvem preparats per culpa de les presses de les hores anteriors: ni teníem prou aigua ni menjar. El vaixell no és un creuer de plaer, ja que és un vaixell de càrrega amb camioners turcs i peces rovellades que surt només quan està carregat. En aquest sentit, els 6 dies que portava al sol de Bakú havien convertit els camarots (per cert, sorprenentment acceptables) en forns inhabitables.\nBidons amb aigua bruta.\nPer sort, vam coincidir amb les ambulàncies dels equips Injection Family i Ambulanbator, i amb el Seicento de l’Edu i la Sylvie, amb qui vam fer pinya i vam compartir menjar i aigua en un sopar a la coberta del vaixell. Tot un luxe.\nLa calor feia impossible dormir als camarots, així que tothom es va tirar pel terra de la coberta bruta de sal i pipes a esperar que el sol ens despertés a prop de la costa est del Mar Caspi. Tot i això, no va ser fins les 16h que el vaixell va decidir fondejar davant Turkmenbashi, però sense atracar. Aparentment, el vent i la manca de remolcadors impossibilitaven la maniobra. Dues hores més tard, el vaixell va entrar a port, amb molt més vent i amb dos remolcadors. És a dir, es va destapar que el capità estava de ressaca després de ballar tota la nit amb alguns dels passatgers. Alguna.\nEsmorzar i barraquisme.\nFondejant amb turcs idem.\nA les 18 h descarregàvem el Seicento del purgatori de CO, NOx i partícules que era la bodega del vaixell, ja que els camioners havien decidit dormir la nit anterior als seus camions amb els motors en marxa per a tenir aire fred. Els felicitem, fills. Començava el desembarcament etern al control fronterer de Turkmenbashi.\nPublicat per Gerard Cap comentari:\nEl que pensàvem fer en 6 hores es van convertir en 13: punt fronterer ineficient, policies corruptes i carreteres infectes.\nDesprés de necessitar una hora per a sortir de Tbilisi mitjançant una carretera radial inacabada (que posteriorment ha resultat ser l’antiga carretera militar, amb uns forats que s’empassarien un Pegaso de tres eixos), la frontera entre Geòrgia i Azerbaijan denota la particularitat cultural georgiana. Els azerbaidjanesos són d’arrel otomana, amb llengua i cultura propera a la turca, i Geòrgia resulta una illa estranya al Caucas. En aquest sentit, la frontera entre Geòrgia i Azerbaijan va ser menys agradable que la Georgiana. De les tres finestretes per les que passar, dues van ser ràpides, i la tercera ens van fer esperar 40 minuts a que el seu funcionari acabés de fer la migdiada.\nEntrats a l’Azerbaijan, tot van ser facilitats: la policia ens va parar dues vegades sota falses acusacions de excés de velocitat. La primera va acabar amb un suborn de 30 € al policia que amenaçava amb quedar-se la documentació del cotxe i els carnets de conduir. La segona, després d’una conversa intensa sobre el Barça, va morir per desgast i va acabar en res. En qualsevol cas, la policia va esdevenir el pitjor dels perills. Sumat a tot això, la carretera que el mapa marcava com a principal estava completament en obres, el que va allargar l’arribada a Bakú en 56 anys, cansats, cabrejats, i sense visat per a intentar pujar l’endemà al vaixell direcció Turkmenbashi, al Turkmenistan.\nPer sort, aquell mateix vespre ens varem trobar a dos equips espanyols en la mateixa situació: era dilluns i l’ambaixada només obria dilluns i divendres. Tot i això, l’acumulació de feina per culpa del Mongol Rally una petita possibilitat que obris l’endemà, per algun motiu desconegut. I així va ser, i el dimarts es va convertir en una jornada maratoniana per a entretenir l’ajudant del cònsol mentre pagàvem el visat en un banc per tal de fer-li arribar el rebut en mà. Dos taxis amb el sentit de l’orientació al cul després ens trobàvem a l’ambaixada de Turkmenistan a Bakú amb tots els papers en regla. Problema resolt. Ara faltava arribar al port (Bakú és un infern per a circular en cotxe) i que existís un vaixell.\nVisat en mà, vam córrer cap al port amb l’ambulància de la Injection Family. A les seves portes se’ns va informar que no era possible agafar el vaixell d’aquella tarda, però que en 3 ó 4 dies en sortiria un altre. Inacceptable. Així que, conjuntament amb dos equips anglesos més, vam acampar davant el guarda del port per a fer lobby.\nQuatre hores i infinites converses persistents després, se’ns va informar que un grup de persones ja embarcades en el vaixell d’aquella mateixa tarda no podien viatjar per no disposar de visat (que nosaltres havíem aconseguit pel matí) en regla, i sis hores més tard (cap a les 18) pujàvem al vaixell de càrrega direcció Turkmenistan. Encara no sabíem el que ens esperaria.\nThe New Georgia\nLa entrada a Geòrgia no va portar cap problema: no requereix visat, la carta verda de l’assegurança és vàlida i el guarda de fronteres va voler firmar el cotxe: “Welcome to Georgia”. La circulació és caòtica: els primers moments cal circular amb els quatre ulls per a evitar vaques, oques i cotxes d’alta gama. Si Turquia ens semblava complicat, a mesura que es guanya longitud (de 'latitud i longitud') el caos circulatori creix.\nEns vam trobar a Batumi (segons predica un poster de Donald Trump al bell mig del carrer, la millor ciutat del Món d’aquí cinc anys) cap al vespre, i tot avançant la nit ens va atrapar 20 km més tard, en un poble turístic de la costa del Mar Negre. El primer hotel que ens vam trobar s’anunciava amb un poster de merda sense llum que penjava d’un balcó. El Black Sea hotel era un “hotel” familiar, on s’hi allotjaven majoritàriament gent de la capital que passava dies a la costa. Només arribar, tres amics propers a la família que regenta l’hotel ens van convidar a sopar. Així doncs, vam fer el que sempre és recomenable: pujar a un Volvo de quillo amb tres desconeguts amb mal aspecte. A Geòrgia.\nLlavors va passar el que acostuma a passar a Geòrgia: la taula es va començar a omplir de menjar, cervesa, i vodka, amb el recorrent ritual del brindis per a celebrades varies causes, com per exemple els pares fundadors del cristianisme ortodox georgià o les pàtries respectives, indefinides per la banda UE.\nUn cop l’ampolla de vodka (i cervesa) era buida, ens van convidar a tot, vam caminar pel passeig marítim cap a l’hotel, vam jugar amb escopetes de fira amb un ex-agent del KGB i vam anar a dormir. Realment Geòrgia val la pena per la seva gent (i no per la seva circulació viària).\nL’endemà, 400 km que en van semblar 800 cap a Tbilisi, on el casc antic segueix sent el més encantador (per què està destrossat) del Caucas. Vam dormir a casa la senyora Dodo en una habitació gegant per tal de dilluns poder posar-nos en marxa a les 5 del matí i arribar cap a les 12h per a fer el visat de Turkmenistan a Bakú.\nQuantitat de moviment = 154 €\nDesprés de 750 km i dormir en un poble amb nom de telèfon mòbil, Samsun, en un pseudo-càmping a la vora del Mar Negre, estem en ruta cap a Geòrgia.\nPel camí, ha tingut a bé aturar-nos un agent de les forces de seguretat de trànsit de l'Estat turc, vestit amb camisa i gorra blanca. Després de demanar papers i pixar-se a la nostra boca, ens ha dit que anàvem a 115 km/h (mecànicament impossible, per cotxe i carretera) i que teniem que pagar 154 €. Nosaltres hem rigut en veure la velocitat del crim, li hem assenyalat el cotxe, i li hem fet cara de "venga, hombre". Després de 2 segons de reflexió, ens ha donat la multa amb desdén (català correcte, passa'l-ho-hi) i ens ha dit que marxéssim. 5 minuts perduts, la mitjana per terra, però no hem pagat res.\nHem rebut un whatsapp que explica com ahir hi havia una mitja d'espera de 6h per a creuar la frontera, degut a problemes informàtics. Ens queden 300 km fins allà, ens veiem acampant entre els dos països.\nBP: Bed & Petrol\nLa frontera amb Turquia ja no presagiava grans moments. Després d’una ginkama per a obtenir el visat (que ens compra in-situ a la frontera), i ser (lúdicament) fotografiats pels guardes fronterers, vam llençar-nos autopista avall cap a Istanbul. En arribar al peatge i no entendre res del sistema de pagament, durant una maniobra de canvi de carril vam ballar un tango salvatge sobre uns guarda carrils col•lapsables que van abonyegar el protector de carter. Dues conclusions: a) sort que portàvem protector de càrter (gràcies, Gurri i Aixalà!) per a les temibles pistes mongoles i les temibles autopistes turques; i b) el bony va generar un tacte aspre al cotxe, com si Anthony and the Johnsons passessin a ser Joaquin Sabina amb ressaca. Vam decidir que, com que no era greu , intentaríem acampar en un càmping a prop d’Istanbul i ens ho miraríem amb calma.\nDos-cents quilòmetres més tard, no vam trobar un càmping. De fet, en preguntar “càmping”, ens van adreçar a un camp militar custodiat per senyors amb metralletes, indici no suficient per a evitar preguntar a un amable senyor de caqui amb kalashnikov que ens va confirmar que no, no era La Ballena Alegre). Esmaperduts, ens vam ficar en una batalla de quàdriques per a creuar el pont del Bòsfor. Dues hores i mitja més tard, amb dos anys menys de vida per davant (¡viva PM10! El parc mòbil de camions turcs és Euro-3) i havent avançat 5 km, ens trobàvem a la banda d’Àsia, tard de nit, sense càmpings a la vista, sense mapes ni GPS amb cartografia. Les nostres esperances no van millorar en agafar la primera sortida per a buscar un hotel: ens trobàvem al costat del circuit de F1 d’Istanbul Park, on no hi ha literalment res si el circuit no genera activitat (a part de curses il•legals de cotxes tunejats en les enormes avingudes buides d’accés al circuit).\nDesesperats, vam parar en una benzinera BP oberta 24h, per a preguntar al senyor de guàrdia si coneixia un hotel proper. Ens va dir que sí, que el més barat valia 100 € la nit, i vam fer cara d’espanyols (pobres). Mentre parlàvem amb l’encarregat, el Jason Bourne que portem a dins va analitzar el lloc, i va veure que la benzinera disposava de dues explanades ‘netes’. Així que vam treure la tenda de càmping del portaequipatges, la vam assenyalar per a acte seguit assenyalar l’ explanada, que quedava a la vista del seu garito d’oficina. Hi va estar d’acord, amb la condició de que aixequéssim el campament abans de les 7 del matí. Mitjançant 10 € l’home va acabar de convèncer i ens vam assegurar certa vigilància nocturna. Res ens venia més de gust que passar la nit en una benzinera BP.\nConversa de rigor sobre Messi i Barça mediante, ens van convidar a te, vam parlar de geopolítica i macroeconomia amb uns senyors que només sabien turc (va definir el canvi de govern de França com a “fiki-fiki” Sarkozy, essent “fiki-fiki” una onomatopeia similar a l’equivalent catalana). Posteriorment vam anar a dormir sobre un llit de pedres, amb un gos pollós d’estació de servei vigilant. Per la nit, el reg automàtic es va encendre just sobre la nostre tenda per a elevar el nivell d’humitat del lloc del 97% al 99,9%.\nA les 6:30 aixecàvem el campament, però sense carregar el cotxe: havíem que ocupar-nos de l’efecte Joaquin Sabina. Així doncs, i davant l’al•lucinada mirada del nostre amic gasoliner, vàrem desmuntar el protector de càrter, el vam redreçar a cops de martell (òsties quirúrgiques), el vam tornar a muntar, i Anthony and the Johnsons va tornar a aparèixer: el Fresnel tornava a ser el de sempre, fresc com una rosa.\nAixí doncs, i després d’haver posat benzina a 1,8 €/l, vam enfilar cap a Samsun via Ankara en el primer dia de Ramadà.\nSèrbia i Bulgària\nLa nit del dia 17 vam descobrir que el GPS no tenia cartografia de Belgrad, ni havíem pensat a agafar un mapa. El Dushko i la Csvetana ens esperaven a casa seva amb el sopar preparat, i fèiem tard. Després de fer quaranta voltes per intuïció, vam desistir i vam aplicar el mètode “siga a ese coche”: li vam dir a un taxista que el seguíem fins a l’adreça que teníem apuntada. Quatre euros ben invertits, tot i descobrir que la intuïció ens havia portat bastant a prop.\nA Belgrad, doncs, ens van tractar com a reis: vam menjar be, vam dormir be, ens van passejar i ens van fer entrepans per al camí. Un luxe comparat amb els dies següents. Hvala Dushko i Csvetana!\nEl dia següent, després de mig de visita, vam tirar cap a Sofia. Allà vam coincidir amb dos cotxes del Mongol Rally més, el del Dani i la Daiva i l’Edui i la Sylvie. Cap a mitja nit, vam descobrir l’hotel on l’Edu i la Sylvie dormien per quatre xavos, i ens hi vam apuntar. El matí següent, visita de rigor i rigorosa al centre de Sofia, i carretera direcció Istanbul.\nEl trajecte per territori búlgar ens va semblar lent i kamikaze (i es que encara no havíem vist Turquia). Tot i això, el camí deparava moments i llocs incomprensibles, com el que podia ser un MIG (o SUKOY...) plantat en mig de no res, o paradetes que venien un formatge que ens va servir per a amenitzar els espagueti que vam cuinar a l’ombra d’uns arbres, sota l’olor d’una muntanya de fems.\nLa frontera amb Turquia s’acostava lentament.\nEl trajecte de 550 km des de Strasbourg a Klenova (República txeca) no va tenir massa secrets. El tram d’autopista A8, amb les seves rampes infinites a traves de la Selva Negra, ens va recordar que el nostre cotxe te uns 23 ponis de potència (1200 cavalls, segons el presentador de La 2) que ens feia batallar contra camions amb poca empatia. Després de dinar a Nuremberg, amb la seva catedral, la seva plaça, els seus judicis, etc, vam trobar el petit poble de Klenova, on la organització del Mongol Rally havia preparat la sortida oficial en un castell medieval i una base militar abandonada adjunta, on es permetia acampar.\nEn arribar, ens vam identificar, i els alegres éssers humans mamífers i britànics de l’organització ens van lliurar les enganxines oficials del rally (nou eslògan: “travelling is for sissies”), dues samarretes i unes polseres que ens donaven accés a la festa d’aquella nit al castell. Acte seguit, cada cotxe va passar per una espècie de podi on un presentador graciós com una gangrena al dit gros del peu feia chistes.\nPer a fer-se una idea del públic que pobla el Mongol Rally, només dir que la organització feia acampar a la gent en dues parts: els anglesos en una explanada, la resta de mortals que fem servir el sistema mètric i conduïm en el costat correcte, a l’altre. Finalment, aquest euroapperheid fou interessant per a evitar la tromba de britànics borratxos i vestits de dona que no va dormir fins les 6 del matí. A part d’això, vam trobar-nos equips holandesos, francesos, espanyols (uns asturians dividits en un Kia Rio i un Clio, dues ambulàncies de Màlaga / Galícia i València), italians, romanesos, etc. Destacar un grup de 3 paraplègics en un Rover 75 de l’època dels Trastàmara i dues parelles en lluna de mel que probablement arribaran divorciats a Mongòlia.\nLa festa del castell estava anunciada pels anglesos com a 'èpica i digne de ser explicada als néts'. El seny i la rauxa catalana li rebaixen la qualificació a BB-, tot i la barbacoa “gratis”, els concerts en directe, la conga iniciada per PM10 en un local amb fanfàrries i la cara de vergonya aliena de certs txecs de l’organització en veure a senyors grans de Manchester vestits amb tutus roses. A les 23h estàvem intentant dormir (intentant: gràcies a una rave no programada fins les 5 del matí al costat de la zona d’acampada...continental, no britànica).\nA les 7 del matí d’avui dimarts hem aixecat el campament per a fer el segon gran “tute” del viatge: 950 km entre Klenova i Belgrad. Sis països en un dia: República txeca, Alemanya, Àustria, Eslovènia, Croàcia i Sèrbia. A destacar el tram transalpí austríac: en anar sobrecarregat i amb uns pneumàtics de diàmetre superior que han allargat la relació final (ha reduït el consum i incrementat la distància al terra, però també ha minvat la capacitat d’aprofitament de la potència), els 1000 m d’alçada han passat factura al cotxe. Hem de trobar com deixar anar pes, o durant els 2.500 m sense asfaltar de Mongòlia no passarem de primera marxa.\nA Belgrad ens esperen els Prokopljevic, que ens ofereixen un llit sense festa rave al costat i una dutxa per a treure’ns l’etiqueta de biohazar que mereixem ara mateix.\n[Mes (accent) fotos mes (accent) endavant, ara la connexio (accent) no permet pujar-les]\nConsum: 0,655 kWh/km (6,79 l/100)\nkm recorreguts: Uns 2500 (Manel, concretarem en el futur)\nkm pendents: Uns 14.000-2500 (concretarem en el futur)\nCarburant consumit: 2500*6.6/1000= aprox 165 litres (uns 60 dels quals amb bioetanol E10)\nSorolls del cotxe: hem comprovat com per carreteres dolentes, els sorolls deixen d’identificar-se. La baca cruix, però és per fastidiar. Tot està ben lligat. Hi ha un xiulet que apareix aleatòriament que és o bé a) un coixinet a punt de gripar-se, o b) algun desajustament del conjunt disc/pastilla del tren de davant. Tot apunta a b), ja que en acariciar el pedal de fre el soroll desapareix....\nProblemes mec`anics: Rien. Knock on wood, encara.\n17 de jul. 2012\nA 200 km de Graz...\n...camí de Belgrad...\nLa primera etapa, de Barcelona a Strasbourg, ha servit per a evidenciar a) que anem molt carregats i b) que a les pujades d'autopista una força desconeguda del més enllà ens estira pel darrere (!) i baixa la velocitat del Fresnel a uns esforçats a 70-80 km/h. Tot i això, normalment circulem a uns més que dignes 110 km/h.\nEls 1100 km de l'estirada (del tirón?) ens van permetre anar en convoi per les elegants retencions franceses amb la Daiva i el Dani (i el seu sobrecarregat Peugeot 206) fins a Lyon, ciutat en la que ens vam separar. Ells van quedar-se a sopar i dormir allà, i nosaltres ens vam marcar com a objectiu arribar abans de les 3 de la nit a Eckbolsheim, al costat de Strasbourg, on viuen els Meyer (merci, Claude et Geneviève!) , i on hem passat el cap de setmana, incloent assistència a uns focs d'artifici en honor del 14 de juliol que tenia un pressupost similar al del rescat bancari d'Espanya. Estan llençant focs d'artifici per sobre les seves possibilitats.\nDemà dilluns marxem des de Strasbourg fins a Klenova, un poble txec molt proper a la frontera amb Alemanya, on els organitzadors del Mongol Rally ens esperen per a donar la sortida oficial al circ.\n- Consum: 0,633 kWh/km (6,56 l/100, o )\n- Sorolls del cotxe: tots coneguts, de moment\n- Punxades: cap\n- Problemes mecànics: toca fusta.\nPublicat per Gerard 1 comentari:\nGràcies a tots els que heu comprat samarretes i colaborat per a les donacions en nom de PM10!!\n¡Trata de arrancarlo, por Dios!\nInexplicablement, demà divendres 12/07/2012 uns quants equips apuntats al Mongol Rally estaran exposats a Gran Via 2 per a fer una pre-sortida de l'event (o l'advent, de l'estupidesa, quatre divendres abans d'arribar a Ulan Bator), abans de la definitiva prevista pel proper dilluns en un castell de la República txeca. Si voleu venir a insultar-los en directe, ho podreu fer de 10:30 a 12h .\nAdjuntem una foto del Fresnel, que no va a tomb, i el planell d'ubicació de l'acte.\nMongol Rally 2012 in numbers\nActe de Sortida de l'equip PM10 Mongol Rally\nAvui dilluns 2 de juliol a les 20 hores, l'equip PM10, participant a l'edició del Mongol Rally 2012, realitzarà l'acte de sortida oficial des de la Plaça Didó de Terrassa, dins dels actes de la Festa Major.\nLa organització de l'acte corre a càrrec del patrocinador de l'equip "Solidaris 4x4". Més informació a la pàgina web de Singular Press: http://www.singularpress.com\nEl trajecte de 550 km des de Strasbourg a Kleno...


catalana - De paraules per Context\nEls meus companys i jo dèiem: escriurem articles de teatres, de modes, de costums catalanes i sobretot barcelonines i havem anat a raure a còlera i a difunts, com si la mort fos comèdia, com si el tenir rampes hagués sigut moda alguna vegada i com si fos costum catalana l'anar a passejar en cotxe ficat dins d'una caixa llargaruda.\nContan que un dia los moros trobaren un Sant Crist y per befa lo tiraren á la mar. La santa imatge, en lloch de ser llansada altre cop á la mateixa platja per las onas, surant, surant, mar endins se n' entrá: aixis bressat sempre pels trontolls del amarch element creuhá la mar venint á parar á la costa catalana.\nEn primer lloc defensem els hereus perquè estan en minoria; en segon lloc per anar contra la corrent; els defensem perquè és una institució essencialment catalana, i, per últim, els defensem perquè tots nosaltres som hereus: en un TROS DE PAPER no hi ha cap fill extern. No creguin, per això, que els hereus ens són simpàtics perquè els considerem que són millors que els altres; de cap manera.


Pàgina personal d'en Joan: L'Albiol, Mas d'en Coll, Pou de gel i Font Major\nperebor 3 d’abr. 2011, 22:07:00\nAvui amb la dona em fet de l'Albiol fins el Mas de Nebot passant per la font Major i el pou de gel. He anat a parar al teu blog buscant més informació sobre el po de gel.\nJoan Muñoz Pinós 4 d’abr. 2011, 22:48:00\nSi necessites alguna informació de més, diga-m'ho, si la tinc te la donaré.\nUnknown 5 de març 2015, 6:21:00\nAl final heu tornat a veure si es pot arribar als peus del Pilar del Gat? He intentat arribar-hi però no trobu per on.\nUnknown 5 de març 2015, 6:31:00\nBon dia! Al final heu tornat per arribar als peus del Pilar dels Gats? Saps per on s'hi pot arribar?\nJoan Muñoz Pinós 5 de març 2015, 23:28:00\nNo, jo no estic per aquestes embolicades. Quan sortia amb el company ell s'embolicava i si veia que jo podia fer-ho m'ajudava, però ja he passat dues o tres vegades contemplant la seva visió i jo no crec que sigui capaç d'arribar-hi. I menys quan el company no ho va aconseguir. Que jo sàpigui ell no a ha tornat a buscar la forma de pujar. A més no està en els meus objectius.\nUnknown 7 de març 2015, 6:20:00\nMoltes gracies!! Jo ara estic posat en aquestes embolicades de decoberta... xdddd... a veure si trobu la forma de arribar-hi.


ᐅ Colònies Escolars a Ger - Esportec\nCOLÒNIES A GER PER A CENTRES EDUCATIUS\nA Esportec oferim un conjunt de colònies educatives per a grups a prop de Ger de NEU, MAR i AVENTURA als diferents cicles educatius, des d'infantil, primària, secundària i batxillerat, fins a cicles formatius i escoles d'adults; i també per als col·lectius implicats en l'educació: docents, famílies i AFA/AMPA.\nColònies esportives per escoles a Ger\nRealitzem una gran varietat de colònies de lleure a prop de Ger des de les esquiades de neu fins a les colònies d'aventura i les colònies aquàtiques. Volem que tots els grups aprenguin a viure l'aventura i al mateix temps descobreixin la natura. Aquestes activitats ajuden als nens a ampliar el seu entorn social i promouen les seves relacions d'una manera més lliure que a l'escola. La realització de les estades els otorga l'oportunitat de relacionar-se amb adults que no són ni mestres ni pares, a part del fet que hi ha moltes activitats d’oci que són importants per al desenvolupament d’hàbits saludables en els nens. Les estades durant les etapes formatives dels nens també fomenten i milloren la capacitat física i mental, i alhora, són activitats d'esbarjo i diversió.\nDes de l'equip d'Esportec planifiquem prèviament totes les activitats que es duran a terme. Aquesta planificació és prou flexible per poder donar resposta a possibles imprevistos. També ens preocupem de l'alimentació que oferim als nens durant les nostres estades. Als menjadors escolars durant les estades o activitats a Ger sabem que és important poder atendre totes les necessitats dels infants i per aquest motiu realitzem els menús adaptats. Estem preparats per poder atendre als infants amb al·lèrgies i intoleràncies alimentàries, així com als vegetarians o vegans, de manera que puguin fer ús dels serveis dels menjadors escolars amb total normalitat.\nPlantegem unes convivències i colònies escolars a Ger per a infants i joves en les quals mestres i monitors, juntament amb els nostres monitors que són tècnics esportius especialitzats, acompliran uns dies d'educació no formal a través de les nostres activitats lúdiques. Per aquest motiu, des d’Esportec, per a qualsevol estació de l’any plantegem una sèrie de colònies escolars prop de Ger amb el propòsit d'aconseguir objectius relacionats mb la convivència en un entorn no habitual, la potenciació de l'autonomia i el treball en un medi no acadèmic.\nVine a Ger a gaudir de les colònies des de grups de llars d'infants fins a col·lectius implicats en l'educació.\nVolem que les nostres estades siguin úniques i originals, respectant sempre el medi que ens envolta. La nostra finalitat és treballar constantment en elaborar, adaptar i millorar les nostres activitats esportives i estades per a centres educatius a Ger, i assegurar que els programes d'activitats sempre estaran adaptats a cada cicle escolar.\nEstades escolars a Ger\nColònies escolars a Ger\nConvivències escolars a Ger\nEstades per a joves a Ger\nEsquiades escolars a Ger\nActivitats per a centres educatius a Ger\nEstades infantils a Ger\nActivitats escolars a Ger\nActivitats per als diferents cicles educatiusa Ger\nColònies d'estiu a Ger\nCasa de colònies a Ger\nAlbergs per a escoles a Ger\nActivitats per docents a Ger\nColònies d'hivern a Ger\nActivitats per als col·lectius implicats en l'educació a Ger\nColònies d'estiu a prop de Ger. Comptem amb molts anys d'experiència en activitats d'oci i de lleure.\nDes d'Esportec us oferim tot allò que necessiteu per passar un estiu que no oblidareu mai als voltants de Ger. A les estades escolars, a banda de treballar el continguts de cada taller i activitats, també treballem el desenvolupament personal de cada un dels alumnes, l'autonomia, el hàbits d'higiene, el companyerisme...a part de gaudir d'una experiència en grup d’una forma diferent.\nAquestes activitats, a més d’afavorir l’estat físic dels infants, són imprescindibles per ampliar la capacitat de coordinació, la psicomotricitat, la flexibilitat i l’agilitat. Els esports desenvolupen valors importants en els infants, com la disciplina, l'amistat, el respecte, l’esperit d’equip, la superació i la competitivitat. Els esports d’equip són recomanables per a alumnes amb problemes de socialització o timidesa, ja que ajuden a desenvolupar relacions amb els companys i aporten seguretat. Per aquests motius tenim un seguit d'activitats escolars i grupals a prop de Ger que us proposem.\nRealitzem esquiades escolars a prop de Ger, durant tot l'any i per a totes les edats\nOferim colònies per escoles i instituts que promouen la convivència, l’aprenentatge i el contacte directe amb la natura. Les activitats que es duen a terme les adaptem al grup d’edat, i per això garantim que en surt una experiència màgica que segur que els infants recordaran per sempre! Per oferir la màxima qualitat i professionalisme en les nostres activitats i estades, els nostres monitors són tècnics esportius especialitzats en cadascuna de les les activitats a Ger que oferim.\nColònies escolars per a totes les edats a Ger per a centres educatius\nEsportec som una empresa que ens dediquem a realitzar estades i activitats de lleure orientades des d’un punt de vista pedagògic i pensat per escoles, grups, centres d’esbarjo, centres esportius... a la zona de Ger i crear vincles entre els nens d’una forma diferent.\nL’activitat principal de les nostres estades per a escoles és realitazar activitats programades, personalitzades i fetes a mida segons les necessitats de cada grupen qualsevol època de l’any, combinant així activitats de neu, de multiaventura, aquàtiques i sortides pedagògiques per conèixer la història, geografia, flora, fauna i altres a prop de Ger . Les activitats varien en funció de l’época de l’any, de l’edat dels participants i de l’objectiu principal de la sortida escolar, ja sigui un objectiu lúdic, pedagògic, d’entrenament, d’habilitats socials entre grups,...\nSón un element molt significatiu del sistema educatiu català. El seu paper ha estat i segueix essent fonamental en l’educació dels infants. Ofereixen oportunitats educatives diferents i complementàries i ens permeten treballar aspectes de desenvolupament social, convivència, diversió sana i respecte vers la natura en un ambient diferent a l’habitual. Des d’Esportec ens preocupem per organitzar-les seguint un eix dinamitzador sobre el qual realitzem les activitats i fem partícips als infants i joves de l’experiència del moment. En resum, seguretat, diversió, i aprenentatge en un context diferent a l’habitual . I si cap programa s’adapta a les vostres necessitats us oferim les colònies a la carta. Vosaltres ens dieu que us agradaria fer i nosaltres ho ajustem a les vostres necessitats. A Esportec som experts en activitats de lleure a Ger per a tot tipus d'edats.


La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus | ACN | Barcelona | Economia | El Punt Avui\nLa demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus + La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus E-mail\nBarcelona - 31 març 2020 7.49 h\nLes empreses del sector ja asseguren que superaran les previsions de creixement del 2020\nUna treballadora entrant una persona de la residència Llevant dins l’hotel Núria ACN.\nLa demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus La demanda a les ‘start-ups’ d’atenció domiciliària es duplica arran del coronavirus E-mail\nLes start-ups formen part d’un sector especialment vulnerable arran de la crisi del coronavirus. Les empreses que el conformen depenen de les ampliacions de capital per poder créixer, i l’aturada que viu l’economia no hi ajuda.\nPerò sempre hi ha excepcions, i les plataformes d’atenció domiciliària en són un exemple. Segons les empreses consultades per l’ACN, la demanda d’aquestes start-ups durant les últimes setmanes s’ha doblat respecte als volums habituals.\nLes companyies han hagut d’ampliar la seva plantilla de cuidadors i, abans que es tanqui el primer trimestre, ja asseguren que superaran les previsions de creixement del 2020.\nUna de les que es troba en aquesta situació és Qida, una empresa que presta diferents tipus de serveis a domicili principalment a Barcelona i a la seva àrea metropolitana.\nSegons dades facilitades per la mateixa companyia, abans que esclatés la crisi del coronavirus es tancaven entre 25 i 30 contractes nous a la setmana (només a la capital catalana). Després que es decretés l’estat d’alarma, aquesta xifra ha superat la cinquantena.\nA Cuideo, una plataforma que presta serveis a tot l’Estat, les xifres són molt similars. Des de l’empresa asseguren que, en períodes d’activitat normal, es registren al voltant de cent altes a la setmana. Durant els primers set dies en estat d’alarma, en canvi, més de 200 persones van optar per la contractació dels seus serveis.\nUna opció per descongestionar hospitals\nDes de Cuideo asseguren que un dels perfils que més s’ha incrementat aquests dies respon al d’una persona gran que es troba en hospitals sociosanitaris (centres on s’atenen persones d’edat avançada que requereixen atencions especialitzades).\n“Moltes famílies prefereixen estabilitzar la gent gran al seu domicili perquè són conscients dels riscos que hi pot haver davant un possible contagi de coronavirus” assenyala el conseller delegat de Cuideo, Roberto Valdés.\nA banda d’aquest perfil, a Qida també han notat un repunt en la contractació de serveis per acabar amb la soledat. El conseller delegat de l’empresa, Oriol Fuertes, assenyala que el decret de l’estat d’alarma ha provocat que, en alguns casos, algunes persones no puguin visitar de forma recurrent als seus familiars dependents. “En aquests moments hi ha gent que necessita un servei puntual d’acompanyament”, detalla Fuertes.\nMés serveis, més cuidadors i més material\nL’increment en la demanda de serveis també ha provocat que les start-ups especialitzades en l’atenció domiciliària s’hagin vist obligades a contractar més cuidadors. Arran de l’expansió del brot a Itàlia, Cuideo ja va preveure que la situació a l’Estat es podria agreujar, i va decidir penjar ofertes de treball per cobrir-se les esquenes.\nAbans de llençar la campanya, la plataforma comptava amb uns 40.000 cuidadors, mentre que durant les últimes setmanes aquesta xifra s’ha incrementat un 20%, segons dades de l’empresa.\nAlhora, les companyies han hagut de fer mans i mànigues per assegurar el subministrament de mascaretes, desinfectant i altres materials bàsics per poder garantir l’atenció domiciliària sense riscos de contagi.\nQida va optar per fer una compra massiva de material el diumenge 22 de març, mentre que Cuideo va arribar a un acord amb una associació que els va lliurar les mascaretes necessàries per afrontar els pròxims dies.\nTot i que cap de les dues empreses vol detallar les previsions econòmiques per aquest exercici, les dues asseguren que les acabaran superant. Malgrat tot, Fuertes considera que els resultats econòmics són “pràcticament la última prioritat” i que tot passa per tornar a la normalitat al més aviat possible.\nPer Valdés, però, la crisi del coronavirus pot acabar comportant un important canvi de mentalitat que impulsi encara més el negoci de l’atenció domiciliària.\n“Pensem que hi ha una sensibilitat cada vegada més gran a les famílies al voltant del concepte de quedar-se a casa; moltes famílies apostaven per ingressar una persona gran a una residència el més ràpid possible, i ara preveiem que hi hagi molta més sensibilitat al voltant d’aquest tema. Amb això, el nostre sector sortirà encara més reforçat”, conclou Valdés.


Maria Serrat, Leonor Bonilla i Calixto Bieito aquest migdia al Cercle del Liceu. ÓPERA ACTUAL\n"La mirada melancòlica d'una vaca gallega". Aquest era el titular que dedicava a Calixto Bieito un diari alemany, segons ha explicat ell mateix enmig d'una riallada general aquest dimecres en un dinar al Cercle del Liceu. Acabava de rebre el premi Ópera Actual per la seva trajectòria artística de mans del redactor en cap de la revista amb el mateix nom, Pablo Meléndez-Haddad, que s'ha referit a ell com a l'enfant terrible del gènere i el seu renovador: "Ens ha ensenyat a mirar diferent", ha defensat.\nDurant el dinar –que ha aplegat personalitats del món líric com ara Mirna Lacambra, fundadora i presidenta de l'Associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell; Oriol Aguilà, director del Festival de Peralada; Xavier Cester, director de l'àrea de música de l'Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC), i el director d'escena Paco Azorín– també s'ha concedit el premi institucional a la Fundació Conservatori del Liceu, que ha recollit la directora general Maria Serrat, i el premi a l'artista jove a la soprano sevillana Leonor Bonilla, que acaba de cantar Lucia di Lammermoor a Bilbao i Rigoletto a Tenerife, una òpera amb què aviat debutarà a Pequín.


Núvol Paper 6 – Us volem a casa | Núvol\nTornem a ser dijous i aquesta ja és la sisena edició de la revista que enviem setmanalment als presos polítics. Com molts de vosaltres ja sabeu, Núvol va publicar l’any passat el primer número de la revista en paper. Aquesta vegada la nostra motivació per fer una publicació impresa obeeix a una crida diferent: hi ha nou persones que són a la presó, privades de llibertat i de connexió a Internet, que no ens poden llegir regularment si no els fem arribar els nostres continguts en paper.\nIl·lustració d’Alba Domingo\nHem decidit anar publicant cada setmana sota aquesta capçalera petites entregues de la revista en format pdf, que imprimirem i enviarem a Estremera i Soto del Real. També el penjarem al web per a tots aquells que ho vulguin llegir. La tria d’articles d’aquesta edició s’ha fet pensant en els presos i les seves circumstàncies. Us podeu descarregar el pdf fent click a l’opció Descarrega’t l’Ebook que trobareu a continuació. Aquesta és la sisena edició setmanal, però també podeu consultar les anteriors.


La Barraca de Santa Fe | Mapes de Patrimoni Cultural\nLa Barraca de Santa Fe\nLa Barraca de Santa Fe Fogars de Montclús\nA la bifurcació de la carretera BV-5114 amb la carretera del Turó de l'Home.\nEdifici de planta rectangular, d'un sol pis, que s'adapta al desnivell del terreny. Està format per un cos central, amb coberta a dues vessants, i dos cossos adossats a banda i banda, amb coberta a una aigua.\nLa façana principal presenta una porta amb llinda de fusta i brancals de pedra, i als dos costats hi ha una petita finestra quadrada amb llinda de fusta i brancals de pedra. A l'esquerra, entre el cos central i el lateral destaca un petit contrafort.\nDavant del cos adossat a la banda nord, hi ha una era de petites dimensions, tancada per un petit muret de pedra.\nInventari Patrimoni Construït del Montseny: 08081130.


Una misma pandemia, distintas perspectivas - Xarxa de Becaris "la Caixa"\nMentre la Xina es recupera de la crisi causada pel coronavirus, la seva ràpida expansió per la resta del planeta ha fet que molts països prenguessin mesures restrictives. Viatges i negocis es paralitzen i l’economia mundial s’alenteix. I el més greu de tot, encara es posen malaltes moltes persones cada dia.\nLa pandèmia és global, però les experiències poden ser molt diferents en funció d’on viu o fins i tot a què es dedica cadascú.\nPer acostar-nos a diferents realitats i analitzar amb ells la situació, hem contactat amb quatre membre de l’Associació de Becaris ”la Caixa”, i així conèixer, des de la seva perspectiva i situació geogràfica, com estan vivint aquestes circumstàncies excepcionals.\nRegina Bou està fent el doctorat a la Universitat Weill Cornell Medicine i és investigadora al Memorial Sloan Kettering Cancer Center. Resideix a Nova York, Estats Units, des del 2018, quan va iniciar el doctorat en immunologia i patogènesi microbiana gràcies a una beca de la Fundació ”la Caixa”. La Regina ha estat testimoni de com aquest país ha esdevingut el focus principal de la pandèmia. “Vèiem el que passava a Europa i Àsia, però pensàvem que no arribaria aquí”, ens explica. Des de fa tres setmanes —fins i tot abans que el Govern de l’Estat de Nova York imposés el confinament—, tant la universitat com el centre de recerca van cancel·lar les classes i van tancar els laboratoris.\n“És dur haver de parar la recerca que estàs fent i pensar en els diners i el temps perduts”, confessa la Regina, però ella continua treballant i formant-se on-line alhora que revisa articles relacionats amb el virus SARS-CoV-2 per compartir informació científica fiable entre la comunitat estudiantil. En els pròxims dies, juntament amb companys de la universitat, espera poder fer proves diagnòstiques de COVID-19 a Weill Cornell, com ja fan estudiants de doctorat en altres universitats del país, per poder ajudar activament en el que ella considera crucial: “augmentar el nombre de testos per ser capaços d’identificar persones asimptomàtiques o amb símptomes lleus i garantir-ne l’aïllament. És frustrant saber que els laboratoris tancats disposen d’instrumental que es podria fer servir per a la diagnosi.”\nA Luis Cornago se li feia estrany observar com “autobusos i mercats continuaven plens a mitjan març”, mentre que a Espanya i Itàlia ja s’havia declarat l’estat d’alarma. Perquè inicialment l’aposta del Regne Unit, país al qual es va mudar el 2017 gràcies a una beca per fer un màster en política comparada a la London School of Economics and Political Science, va ser deixar que la immunitat de grup frenés l’epidèmia. Després de la publicació d’un informe força pessimista del prestigiós Imperial College of London, “hi va haver un canvi d’estratègia —ens explica el Luis—, tot i que les mesures continuen sent menys restrictives que a Espanya”.\nCom a analista de risc polític a la consultora Teneo, la seva feina consisteix a entendre les conseqüències polítiques i econòmiques que es derivin d’aquesta situació. “Encara és aviat per avançar-ne les conseqüències sobre el futur de les nostres societats”, comenta, però augura que “com observem a l’Àsia, cal estar preparats perquè les coses no tornin a la normalitat fins d’aquí uns mesos, com a mínim”. També anticipa que potser els ciutadans a partir d'ara siguin més exigents amb els estàndards d'alguns productes, la qual cosa afectaria la globalització tal com l'enteníem fins ara.\nNerea Amorós va fundar un estudi d’arquitectura i consultoria, anomenat Creative Assemblages, a Uganda el 2019. S’hi va mudar després de doctorar-se en disseny arquitectònic per la University College London, gràcies a una beca que va rebre el 2016. “La majoria de la gent a Uganda està calmada i, en alguns casos, encara en la fase de restar-hi importància. Però l’impacte en la vida de centenars de milers de persones que viuen al dia i amb molt pocs recursos econòmics i materials es començarà a viure amb intensitat a mesura que el confinament i el tancament de fronteres continuï”, ens explica.\nDes del seu punt de vista, “aquesta crisi ha destapat problemes de valors en moltes societats, en què s’ha anat reduint la inversió en salut pública. Però en el cas de l’Àfrica, ja hi havia necessitat d’infraestructures i material sanitari abans de la crisi de la COVID-19”. Com a professional i formadora de l’arquitectura, i a més amb un interès especial en l’assistència a refugiats, la Nerea creu que “aquest episodi ens hauria de fer reflexionar sobre els mecanismes arquitectònics amb què podem millorar la vida de les persones i la sostenibilitat mediambiental”. Espera, també, que d’això en surtin ments pensants, polítics i dissenyadors disposats a millorar les xarxes de salut, als nostres països i globalment”.\nTeresa Barrio Traspaderne es va especialitzar en violència, conflictes i desenvolupament gràcies a una beca per fer un màster a la School of Oriental and African Studies de la Universitat de Londres. Després de renunciar a la plaça de coordinadora de l’Oficina Regional d’Europa a Amnistia Internacional a Londres, la Teresa va arribar a Mèxic fa dos mesos i de moment treballa des de casa, “de manera que la situació causada per la COVID-19 no m’ha afectat tant la rutina diària. El problema principal és que aquí gairebé el 50 % de la població viu en situació de pobresa; per a ells quedar-se a casa ni tan sols és una opció”, declara. En aquest context troba paradoxal pensar que “la COVID-19 és una malaltia importada a Mèxic per la classe mitjana i alta que, no obstant això, patiran més els que menys recursos tenen”. Malgrat tot, la Teresa es manté optimista i comparteix amb nosaltres una reflexió ben bonica: “en xinès la paraula crisi és la suma de ‘perill i oportunitat’; aquesta pandèmia, tot i la tragèdia humana que comporta, ens dóna al mateix temps l’oportunitat de convertir-nos en ciutadans més responsables envers la societat i el planeta”.\nHorizons Talks and Lectures: Dones, ciència i lideratge


Enrique Palau, una història silenciada de la ràdio valenciana - Grup de Periodistes Ramon Barnils\nEnrique Palau, una història silenciada de la ràdio valenciana\n29/11/06 a les 12:00 am\nEnrique Palau va ser director de Radio Valencia entre desembre de 1937 i el març de 1939. Demòcrata i republicà, la seua gestió al capdavant de l’emissora va estar caracteritzada per la transparència econòmica i pel compromís amb la democràcia.\nAmb la caiguda de València a mans de l’exèrcit franquista, va ser empresonat i condemnat a mort sota l’acusació d’haver propagat el marxisme i d’haver donat suport a la rebel·lió militar. Va romandre empresonat a la mateixa presó que el rector Peset fins 1943. El 18 de març d’aquell mateix any va ser traslladat a sa casa per a després desterrar-lo a Tarragona. En unes poques hores va morir víctima de la tuberculosi. Enguany se celebren 75 anys de Radio Valencia, i aquest és un bon moment per recuperar la memòria d’Enrique Palau aprofitant l’estudi monogràfic que Alfons Llorenç n’ha fet.\nAcció Cultural del País Valencià i la Fundació Societat i Progrés l’homenatjaran el proper dilluns 4 de desembre, a les 8 del vespre, a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània. Hi intervindran el periodista Alfons Llorenç (Premi Ramon Barnils 2006 d’El Temps), Amparo Bou (presidenta d’Unió Periodistes Valencians, Angel Tamayo (director general de Cadena Ser-Comunitat Valenciana, Eliseu Climent (president d’ACPV) i Joan Ignasi Pla (president de la Fundació Societat i Progrés). També hi assistiran familiars d’Enrique Palau.


El Govern adjudicarà a Ferrocarrils l’explotació de la línia de Lleida a Manresa, ara operada per Renfe\nLleida » Judit Castellà,Genís Casanovas Esteve\nEs preveu duplicar freqüències, comprar quatre trens i crear una central operativa a partir del 2024 amb 60 milions d’euros\nDavant d’una notable davallada dels usuaris en el serveis regionals de Lleida cap a Barcelona, de 100.000 l’any 2012 a 40.000 l’any 2018, el Govern va presentar ahir la nova proposta de Rodalies de Lleida, basada en un model mixt de tren i bus i en la modernització i transformació de la línia Lleida-Manresa.\nConcretament, l’actuació que es farà serà transformar la línia R-12 en una RL-3, que acabarà a Cervera i en una RL-4, que acabarà a Manresa. A efectes pràctics, això es tradueix en l’obtenció d’un augment de freqüències, que en el cas de Lleida-Cervera es doblen i passen de 6 a 12. Així mateix, en el cas de Lleida-Manresa, passen de 3 a 5 freqüències. El secretari d’Infraestructures, Isidre Gavín, va explicar que el que es pretén és “disgregar i separar” aquest tram d’alta freqüència d’una línia regional de llarga distància per evitar que estigui vinculat a l’Àrea Metropolitana.\nPer fer realitat aquest projecte, però, caldrà comprar quatre trens, crear una nova central operativa amb tallers i desenvolupar un baixador de FGC al polígon del Pla de Vilanoveta. Això pel que fa als trens, perquè també hi haurà actuacions en les estacions de busos i es completarà la xarxa d’autobusos expres -d’acord amb la voluntat de desenvolupar un model mixt-. Les estacions són la d’Almacelles, Bellpuig, Lleida, Juneda i Tàrrega. Tot això suposa una inversió global de més de 60 milions d’euros, dels quals 31 milions serien per la compra dels trens, 12 milions per la nova central operativa i els tallers i 17 milions d’euros pel baixador del polígon i inversions en les estructures d’aquestes estacions.\nEl calendari previst per tirar-ho endavant comença amb la proposta que va al Consell Tècnic per poder ser aprovat pel Govern a meitats del mes d’octubre. A partir d’aquí, s’encarregarà a FGC el servei de formació de personal i contractació per culminar el projecte el 2024, amb el qual es preveu que es pugui reduir també el temps de viatge en aquesta línia.\nEl conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, va presentar aquest nou pla en un acte ahir a la Llotja de Lleida. Al ser preguntat per com es negociaria amb Renfe i Adif a l’hora d’utilitzar les mateixes vies, Calvet va deixar clar que “no hi ha cap contracte programa amb Renfe”, però va assegurar que “no podem deixar abandonada la gent d’aquest país”.\nSegons Calvet, el fet que no hi hagi un contracte no endarrerirà aquest nou projecte (el qual s’hauria de materialitzar al 2024) i va advertir que no es signarà cap conveni més amb Renfe fins que el ministeri de Foment no reobri el traspàs de Rodalies a la Generalitat, el qual va qualificar de “incomplert i incomplet”.\nRenfe diu que és “una llàstima” i que té “els trens i el personal per implantar les millores”\nDavant de l’anunci fet per la Generalitat, des de Renfe asseguren a aquest diari que és “una llàstima que els ciutadans de Lleida no disposin d’aquestes millores des de fa mesos i s’hagin d’esperar 4 anys”. En aquest sentit, Renfe afirma que té “els trens, el personal i l’experiència per implantar aquestes millores a les Rodalies de Lleida i que només fa falta la voluntat de dur-les a terme per part del titular del serveix que és qui ho impedeix”.\nLa Diputació de Lleida i la Paeria consideren que és positiu per a la ciutat que el Govern adjudiqui a Ferrocarrils de la Generalitat l’explotació de la línia de tren R12 de Lleida a Manresa que ara opera Renfe. Calvet va explicar ahir el nou projecte ferroviari d’aquesta línia davant de representants polítics i econòmics del territori i va concretar que l’encàrrec es materialitzarà a l’octubre i que espera que sigui una realitat el 2024, una data que les administracions lleidatanes veuen lluny.\nEl president de la Diputació, Joan Talarn, anima la Generalitat a “accelerar” la implantació del nou servei i l’alcalde de Lleida, Miquel Pueyo, reconeix que li agradaria que aquesta transformació i millora d’una línia “obsoleta”, ha dit, fos “més ràpida”.\nDurant la seva intervenció, el president Joan Talarn es va referir a la importància de tenir una xarxa ferroviària adaptada a les necessitats del segle XXI, perquè les comunicacions són “vitals” per a un desenvolupament sostenible del territori, en una època en la qual la implantació de la tecnologia, i la fibra òptica en especial, ja és una realitat.\nPer la seva banda, l’alcalde de Lleida, Miquel Pueyo, també va demanar més celeritat en els terminis. Tot i que considera que l’anunci del conseller Damià Calvet és “positiu i esperançador”, reconeix que li agradaria que aquesta transformació pogués ser més ràpida que en 4 anys. Pueyo també va celebrar que el projecte contempli també un taller de manteniment per les unitats de ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya i el baixador al polígon industrial perquè “és bo per a la ciutat”.\nD’altra banda, el delegat del Govern central a Lleida, José Crespín va recordar que el Govern d’Espanya ja va invertir 13 milions d’euros aquest hivern en aquetsa mateixa línia. Tot i qualificar el nou pla com “una gran noticia”, el delegat del Govern a Lleida també va lamentar que “no caldria esperar 4 anys”.


Espot es reuneix amb els pares de la menor i els recorda que les decisions a la Gavernera no són "polítiques" | BonDia Diari digital d'Andorra.\nANA/ El ministre Jordi Torres i el ministre Xavier Espot, aquest matí.\nDv., 14/09/2018 - 15:34\nEspot es reuneix amb els pares de la menor i els recorda que les decisions a la Gavernera no són "polítiques"\nEls pares de la menor que està ingressada al Centre d'Acolliment d'Infants i Joves (CAI) de la Gavernera, i que fa uns dies va ingerir fàrmacs sense control dins del recinte, van sol·licitar una reunió amb el ministre d'Afers Socials, Justícia i Interior, Xavier Espot, per conèixer de primera mà quins protocols i mesures es prendran a partir d'ara perquè fets com aquests no tornin a succeir. La reunió es va celebrar aquest dijous, ha confirmat el ministre, i hi va participar també l'advocat dels progenitors. Durant la reunió, "vam explicar la nostra versió dels fets", ha informat Espot, "que dista molt de la de l'advocat i els pares". El ministre també va refermar la intenció de tornar a reforçar els protocols de control a la jove i els escorcolls quan arriba al centre després d'un règim de visites. Amb tot, però, Espot va voler deixar clar als pares que ell no pren les decisions a la Gavernera, perquè no "són decisions polítiques" sinó tècniques, i que corresponen, per tant, als especialistes.\nAixí, Espot ha explicat que els casos del CAI tenen "un pla de treball establert aprovat pel batlle de menors". És ell qui pren les decisions i, "dins del marge de maniobra" que aquest dona, és el Servei d'Atenció a la Infància i Adolescència qui n'agafa el relleu i decideix sobre aspectes com el règim de visites o els protocols a seguir. "Jo no decidiré si les visites s'han de fer supervisades o no, o si s'han de suspendre", una tasca que han de fer els tècnics, els quals tenen la "capacitació i experiència" necessària per prendre-les. És la millor manera de funcionar en benefici de la menor, ha recordat.\nEspot ha assegurat que la reunió amb els progenitors es va desenvolupar en un to "cordial i didàctic", tot i que els va rebatre les acusacions que han fet els pares cap a educadores del CAI, i que han acabat a la justícia. "Disposo de tots els informes que demostren que no hi va haver cap negligència ni cap agressió", ha refermat.\nFinalment, i pel que fa als canvis en la direcció de la Gavernera, com que l'anterior directora, Iolanda Solà, encara està en període de prova a Educació, de moment no es poden nomenar nous càrrecs. En qualsevol cas, s'aposta perquè hi hagi "continuïtat", tot i que s'ha optat per "desdoblar la direcció". L'actual coordinadora fa tasques 'in situ' de coordinació, de decisions quotidianes i de recursos humans, mentre que la cap d'àrea de Suport als joves tutelats i extutelats s'encarrega de la "política estratègica" del CAI.


Unitat per Vilanova (UpVV) - Inici\nData i hora oficial 18.09.2020 | 19:05\nUnitat per Vilanova (UpVV)\nYolanda Lorenzo i Garcia (Alcaldessa)\nSandra Álvarez i Torné\nJordi Vall-Llovera i Calmet\nAbelardo López i Hernández\nSara Iglesias i Pajares\nAvui dia quasi tothom disposa d’un smartphone o telèfon intel·ligent. Tenim moltíssima informació a mà i a tocar d’un sol dit. Ens llevem al matí i podem llegir els principals titulars de premsa, consultar si plourà o farà sol, llegir i contestar emails i, per suposat, participar, llegir i compartir a les xarxes socials.\nL’ús d’aquestes xarxes en la política és, si més no, qüestionable, quan en lloc de ser una eina d’informació és converteix en una plataforma de crítica buida, de desinformació i difamació, de tergiversació de la realitat i, el més greu, de mentides intencionades.\nLlegim coses com inacció, desgovern, falta de projectes, falta de diàleg i transparència. Tot això envoltat d’un obscurantisme allunyat de la realitat.\nTot just estem a la meitat de la legislatura. El passat mes de maig va fer dos anys que les vilanovines i els vilanovins ens van fer confiança per tirar endavant el nostre model de poble, amb un programa de govern ampli, adequat a les necessitats de tots i pensat per fer de Vilanova un millor municipi per treballar, viure i desenvolupar-se.\nProjectes com el centre de dia, el parc de l’entrada al municipi, la implantació de la fibra òptica als barris, la creació de la brigada de barris, el rebost solidari, l’ordenació de la plaça del poble, la implantació de noves empreses, el recolzament per tal de poder fer que les veïnes i veïns del Barri Rodes i Can Rabassa tinguin un barri urbanitzat. Propostes que estan contemplades al PAM (Pla d’Actuació Municipal).\nA Unitat per Vilanova no fem política 2.0. Treballem per fer realitat tots aquests projectes. Qui tindrà la potestat de valorar la feina que s’està fent i els projectes portats a terme seran els propis vilanovins i vilanovines, quan d’aquí a aproximadament dos anys jutjaran l’acompliment del programa presentat .\nUs desitgem un molt bon estiu i esperem trobar-nos a la Festa Major per compartir amb vosaltres estones de lleure i rauxa.\nCorreu electrònic: contacte@unitatpervilanova.cat\nLloc web: www.unitatpervilanova.cat\nDarrera actualització: 21.06.2019 | 09:48