'Quan treballes amb l’intern acabes descobrint la persona i ja no veus el delicte' - Social.cat\n'Quan treballes amb l’intern acabes descobrint la persona i ja no veus el delicte'\nEsther Moreno | Educadora social al Centre de Justícia Juvenil de Barcelona\nDiumenge, 4 de setembre de 2016 | 11:00 h\nTreballar en un centre d'internament de menors requereix vocació, assegura Esther Moreno, una de les educadores social del Centre de Justícia Juvenil de Barcelona. "Quan vaig escollir la carrera sabia que volia ajudar les persones que no han tingut una vida fàcil i ordenada; contribuir amb el meu granet de sorra al bé social perquè tothom trobi el seu lloc dins el món". El social.cat s'endinsa avui a través de la seva mirada al centre de menors, per descobrir-ne les dinàmiques de treball, el funcionament i la pedagogia.\nAquesta entrevista s'emmarca en la jornada 'El menor. Protecció social i sistema judicial juvenil' organitzada per la Federació Mestral i Cocemfe Tarragona i celebrada el passat 17 d'agost a Valls.\nNormalment marquem els objectius judicials, per els quals la persona està interna, i també uns sub-objectius, que són els que creiem que necessita perquè pugui desenvolupar-se en un futur d’una manera òptima, independent i integrada a la societat: si té manca d’habilitats comunicatives, manca d’autocontrol... El jutge té notificació de tot el programa que seguim.\nSortir de la zona de confort és difícil...\nClar, ells no tenen idea de què és un centre. Es pensen que estaran encadenats, que els tindrem amb una bola de ferro al peu. Hi ha nanos que després de la seva estada el centre no volen marxar perquè estan millor aquí que al carrer, on ningú es preocupa per ells o on fan un àpat al dia i potser dels contenidors.... Molts per primera vegada han trobat que són importants per algú, que tenen un reconeixement dins un grup social.\nDe vegades és igual de difícil perquè són persones que mai han rebut un no i uns límits al carrer. Han viscut com han volgut, sense uns hàbits, un ritme, sense un adult que els pauti. Quan vénen al centre la primera dificultat és aprendre a acceptar el règim disciplinari marcat. No poden tenir la Playstation a l‘habitació, ni contactar-se internet, ni tenir mòbil...\nTot això passa per la treballadora social. No tothom pot anar a visitar el jove, només els familiars, però s'ha de mirar bé. Es tracta que el procés sigui garantista, la idea no és que ningú ho passi malament, és una prova més per poder treballar les habilitats de la persona.\nTreballar amb gent que ha robat és diferent que treballar amb gent que ha comès un delicte sexual o una agressió imagino...\nA vegades m'han entrat pessigolles a la panxa en tractar amb algun intern i ràbia i impotència de preguntar-me per què ho ha fet, és clar. Però també t'he de dir que conforme treballes amb la persona acabes descobrint la persona, i ja no veus tant el delicte. Treballes amb la persona, els seus límits i les seves capacitats.\nDesprés, a partir dels 16 qui vol pot seguir estudiant, però hi ha tallers específics que són productius. Els nois acaben trobant un plaer en el fet de produir i d’aprendre. Normalment han estat etiquetats socialment: ‘no sirves para nada’ ‘eres un inútil’. Tenen una etiqueta molt gran. Hi ha molta pobresa interior, els primers que no creuen en ells són ells mateixos. L’únic que poden oferir és agressivitat, mal humor... Quan els ensenyes que poden ser vàlids acaben trobant plaer en coses quotidianes.\nSí, i quanta més estructura social i familiar tingui una persona, millor. Això és important. No és el mateix el cas d’un nano que té la seva família normalitzada, que sap que tindrà un sostre, tindrà menjar assegurat que el d’un nano que no té la família aquí, que té 18 anys, no té cap recurs legal on pugui anar, no té feina, no té títols acadèmics... El pronòstic de reinserció és totalment diferent.\nHi ha casos que sí, sobretot quan veus que socialment no tenen estructura, que potser la família està fora. I que serà una ànima sola enmig d’una gran ciutat, sense importar-li a ningú. Aquesta persona l’atropellen demà i ningú no plorarà la seva ànima... Alguns joves del centre són víctimes de la societat.\n6. 13 de setembre de 2016 | 20:34 h\n5 ) Andres Las Policias que tenin TOTES Tan Siguin Catalanes con siguin Españolas tenen impunitat igual quels politics corruptes FAN UN TRACTA I JA ESTAN LLIURES DE TOT ....Mira els Casos d...\n5 ) Andres Las Policias que tenin TOTES Tan Siguin Catalanes con siguin Españolas tenen impunitat igual quels politics corruptes FAN UN TRACTA I JA ESTAN LLIURES DE TOT ....Mira els Casos del MOSOS DE ESCUADRA Que pican a un detenido i sels va morir a lans mans a unaltra que ja estaba dintra la preso entre 5 liban donar una pallisa tots lliures.. NO Dic quels que picaben no se lo meresieran fueran delincuentes PERO LA Força empreada es desmasiada ..A ESPAÑA I A Catalunya els Detenidos tambe tenen DRETS Que san de respectar agradin o no ELS POLITICS CORRUPTES POCS ACABEN ALA PRESO O TORNEN LO ROBADO ... Els Maltractadors POCS acaben a la Preso ....LA PRESO ES UN HOTEL Per molts delincuentes es tracten molt millor ques mereixen Amb els tenen compació cuan els NO BAN TENIR COMPACIÓ NI PIETAT AMB LES SEVES VICTIMES .... Avui dia UN PRES Viu molt be en una Preso Espanyola o Catalana EN Altres Paisos si hu pasen molt malament a la preso no son pas tan BONES PRESONS Con les que tenin aqui he ....AL CARRER JA MOLTS Que tindrien que esta dintra a las PRESONS Per las moltes vegades que roben ho fan mal i no els tenquen NI TORNEN ALS SEUS PAISOS la LLei de Estrenjeria ..: DIU QUE UN Immigrant UN IL-LEGAL SENSE PAPERS , QUE ROBI , FAIXI MAL O MATI EN TERRITORI ESPANYOL SEL PODRA TORNAR AL SEU PAIS Tampoc es cumpleix es raro tornin algu al seu pais igual sigui un delincuente... .. JA Gent que viu molt millor Dintra a la preso quel carrer , fora no tenen res adintra tenen tot per viure menjar , dormir i anar net ....... LA PRESO No fa que pogui Canvia ningu per a millor si al sortir no li donen una feina i una vivenda .....\n5. 13 de setembre de 2016 | 09:01 h\n#4 Tens tota la raó en el teu diagnosi. Les presons estan concebudes per castigar a certes persones. Està dissenyat que ho passin malament. Precisament per això no comparteixo que ara es maquilli ...\n#4 Tens tota la raó en el teu diagnosi. Les presons estan concebudes per castigar a certes persones. Està dissenyat que ho passin malament. Precisament per això no comparteixo que ara es maquilli la presó amb educadores, funcionaries hippies, que parlen de rehabilitació QUAN ES UNA GRAN MENTIDA. la presó és una solució policial a un problema molts cops social.\nEl que no comparteixo, per desgràcia, és que no hi hagin tants abusos policials. Mentre els cossos policials tinguin (com ara) impunitat total, els abusos mai ACABaran.\n4. 13 de setembre de 2016 | 03:02 h\n2 ) ACR 13:43... Mira una cosa que dius mu poses Molt facil contestarta he DIUS ...: NO HI POT HAVER UNA PRESO .. BONA ... Mira tens tota la Raó amb aixo que dius No podra haber mai un...\n2 ) ACR 13:43... Mira una cosa que dius mu poses Molt facil contestarta he DIUS ...: NO HI POT HAVER UNA PRESO .. BONA ... Mira tens tota la Raó amb aixo que dius No podra haber mai una Bona Preso perque les persones que entren a elles SON PERSONES MOLT DOLENTES I CRIMINALS LA MAJORIA DE ELS ...Es imposible BONA Una Preso tinguen tans Ciminals , violadors , pederastres , asesinos , corruptes lladres LAS Presons san fet PER Treura dels carrers a gent que no poden viure amb la Societat per que son un perill per ella .. un violador DINTRA UNA Preso TE BONA CONDUCTA PERQUE NO TE DONES NI NOIES QUE VIOLAR PERO AL SORTIR AL CARRER AL MATEIX DIA NOMES PENSARA EN TORNAR ... Violar a una Dona O NOIA ..EL VIOLADOR LA PRESO NO EL CURA NI LI FA RES al sortir seguira amb lo seu Tornara a VIOLAR I AIXO hu saben tots els espesialistes policias ..ABUSOS POLICIAS no necesiten pas esta ala Preso per tenir Abusos policials en els pobles ja policias que Abusen de ser policias i jo tindria per escriure un llibre de abusos policias que baix viura i vivo en la meva vida SUICIDIS Parles a la PRESO Mentira JA MES SUICIDIS Fora de una preso que dintra de ella A LES ESCOLES JA SUICIDIS Per culpe moltes vegades de altres compañeros crueles .. SUICIDIS DE PERSONES EMFERMAS Mentales .... Avui dia NO JA Tans Abusos policias JA Que hasta dintra la Preso se poden denunciar si es poden demostrar CAP POLICIA ESTA PER AMENAÇAR A NINGU Esta per protejir ala gent hasta al delincuente EL NO ES NI JUEZ NI VERDUGO .. .......UN PEDERASTRA UN MILLOR ESTA ES DINTRA UNA PRESO IGUAL QUEL VIOLADOR ...ELS MALTRACTADORS DE DONES Tambe tindrien que esta molt de temps dintra la preso EL CONDUCTOR BORRATXO Tambe tindria que pasar un temps a la preso hasta ques cures del alcohol si tarda uns anys es cosa seva .....UNA PRESO NO ESTA FETA PER QUE I ENTRI BONA GENT Si no gent molt dolenta PER AIXO MAI SERA BONA CAP PRESO NI FA MIRACLES NO CURAN A NINGU Qui es delincuente u sara sempre qui es violador u sera sempre\n3. 7 de setembre de 2016 | 12:32 h\n2. 6 de setembre de 2016 | 13:43 h\ni no direu res d'abusos policials? si tot és tan guay dins de les presons, perquè es suicida la penya? perquè hi ha tantes persones que es queixen d'abusos, de maltractaments psicològics, de malt...\ni no direu res d'abusos policials?\nsi tot és tan guay dins de les presons, perquè es suicida la penya?\nperquè hi ha tantes persones que es queixen d'abusos, de maltractaments psicològics, de maltractaments físics...\nquè passa a la 6na galeria de la Model? o a cada punt negre de cada presó?\nEducadorxs, funcinoarixs o com us vulgueu dir. esteu sent la mà que executa la criminalització de la pobresa per part de l'estat. La mà que executa el racisme institucional.\nHo sento pero ara i per sempre: ABAJO LOS MUROS DE LAS PRISIONES! prou solucions policials a problemes socials.\nNo hi pot haver un sistema penitenciari avançat perquè: 1. no ho és. 2. No hi pot haver una presó "bona".


La lectora corrent: Com Mary Poppins, el Celedón de Gasteiz\nA Vitoria-Gasteiz tenen un personatge que, com Mary Poppins, baixa del cel amb l'ajut d'un paraigua. És el Celedón, popular personatge que obre les festes de la capital alabesa. Cada 4 d'agost, a les sis de la tarda, després que es llenci el txupinazo, el Celedón comença la seva baixada des de la torre de l'església de San Miguel fins a un balcó de la plaça de la Virgen Blanca, des d'on saluda la multitud i baixa a la plaça, que travessa per anar a fer un discurs, una mena de pregó de les festes.\nTot i que ja es considera un personatge tradicional, el Celedón és recent, del 1957 i està inspirat en una persona real: Celedonio Alzola, un pagès de Zalduondo, un petit poble de la llanada alabesa, que no es perdia mai les festes de Vitoria. Celedón va fer-se de seguida molt popular entre les persones grans i la mainada, i la seva baixada és un dels actes de les festes que és esperat amb més il·lusió. Quan les meves filles i el meu fill eren petits, alguna vegada havíem fet coincidir alguna visita a la família de Vitoria amb les festes. Un any fins i tot els vàrem comprar els vestits populars. L'Aitor, aquella mena de guardapolvo negre dels pagesos bascos, pantalons de mil rallas, el mocador de quadrets blaus al coll, la txapela --naturalment!--. Les nenes, amb el vestit de casera basca (les que van de color fosc), mocador al cap, enagos. I tots, amb uns mitjons gruixuts i les albarcas, aquell calçat de cuir que cobreix només la planta dels peus i es subjecta amb uns cordons també de pell.\nAra, a més del Celedón tradicional, hi ha la baixada del Celedón Txiki i la Neska Txiki per a la mainada. Pel vídeo veig que es fa la plaça de l'Ajuntament, que es on baixava abans el Celedón adult, fins que el 1970 es va decidir canviar de lloc perquè la gent ja no hi cabia. Una altra cosa de les festes de Vitoria que agrada molt a la mainada --tot i que hi ha nens i nenes que li tenen por-- és el Gargantua, aquell gegant que té un tobogan al seu interior: n'entren per la boca i en surten pel cul.\nEnguany m'ha cridat l'atenció el color taronja que predominava en la plaça. Era el color de milers de barrets amb què es cobrien el cap moltes persones, i em sembla que eren de publicitat. Potser Kas, que és una empresa gazteitarra? (Fan refrescos de taronja i el bitter sin, que també té un color ataronjat.)\nReportatge d'Euskla Telebista sobre la baixada del Celedón de les festes del 2009:\nFoto: J. van Vliet (llicència Creative Commons Attribution Sharealike 3.0))\nPublicat per Mercè Piqueras a 16:30


La mentida permanent | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nLa mentida permanent\nCarme Forcadell hauria hagut de dir que les víctimes són, en part, culpables\n30 OCT 2017 - 22:08\tCET\nArticles importants han assenyalat, en aquest mateix diari, l’enorme quantitat, i qualitat, de mentides escampades pels artífexs del sobiranisme des de fa una colla d’anys. L’article d’avui estarà dedicat a analitzar, uerbatim, el discurs que va fer la presidenta del Parlament arran de la posada en marxa de l’article 155 de la Constitució per part del Govern de l’Estat.\nLa presidenta, acompanyada només de la part còmplice de la mesa, va començar dient: “El passat 10 d’octubre, el president del Govern espanyol va rebre una oferta de diàleg, de mediació i de negociació”. És sabut que el nostre president, com ja va fer-ho Artur Mas, només estava disposat a negociar amb el govern de Madrid amb la condició que es contemplés, velis nolis, la possibilitat d’una DUI; cosa que no tenia cap versemblança després que el Tribunal Constitucional declarés il·legal aquest extrem. Després va dir: “La primera resposta a aquella mà estesa va ser l’empresonament de dues persones... únicament per les seves idees”. En primer lloc, no va ser una resposta del Govern espanyol, sinó una actuació del poder judicial, que és un poder autònom, aquí com a tota democràcia de patent; i la sentència cautelar no va ser per cap idea, sinó per uns fets d’alteració de l’ordre públic d’una certa gravetat. D’altra banda, els dos imputats no són polítics, són tan civils com la majoria de la gent del país.\nI ve llavors aquesta frase: “Avui, el senyor Rajoy, amb una enorme irresponsabilitat política, ha traspassat tots els límits”. Qui ha traspassat tots els límits imaginables han estat el Govern de la Generalitat i els seus fidels. Immediatament diu una cosa grossa: “Ha anunciat un cop d’Estat de facto”. Complir la Constitució no és fer cap cop d’Estat; ho és riure-se’n i no complir-la amb desobediència flagrant. Hi afegeix: “Un cop a la democràcia a l’Europa del segle XXI”. Mai no serà un cop d’Estat, sinó tot el contrari, acceptar les lleis comunes; ho és no acceptar-les i desobeir tota mena de requeriments. Quant a això del “segle XXI”, ja és cosa de riure i costum verbal massa estès: la Història no va canviar radicalment, ni mínimament, entre el 31 de desembre de 1999 i l’1 de gener de l’any 2000.\nVa parlar, encara, de “135 diputats que tenen tota la legitimitat per defensar els seus posicionaments”. No sembla que aquest fos el cas els dies 6 i 7 de setembre passats. I el següent: “La principal víctima d’aquesta acció sense precedents és la ciutadania de Catalunya”. Hauria hagut de dir que les víctimes són, en part, culpables, i l’altra part, majoritària, completament innocents. El que ara ve, encara va ser pitjor: “El senyor Rajoy pretén que el Parlament de Catalunya deixi de ser un parlament democràtic”. Dona! El parlament del nostre país va deixar de ser democràtic, de manera fefaent, els passats 6 i 7 de setembre.\nDesprés: “Ens comprometem a defensar la sobirania del Parlament de Catalunya..., a defensar-ne les seves plenes atribucions, a defensar els drets dels 135 diputats a exercir les seves funcions”. No cal més comentari que aquest: la presidenta hauria hagut de comprometre’s igualment a respectar tots els articles de la normativa parlamentària.\nMés endavant arriba la cançó ja instal·lada en la imaginació dels sobiranistes des de fa anys: “Els conflictes polítics es resolen políticament”. Resposta: els conflictes polítics es resolen políticament fins que atempten l’ordenament jurídic d’un Estat de dret. A partir d’aquest moment, es resolen per la via dels tribunals de justícia.\nPer fi: “La ciutadania d’aquest país ens va escollir com a legítims representants, i com a servidors públics ens devem a ella”. Sembla demostrat que aquests “legítims representats” —o només una part d’ells, que representa menys ciutadans que l’altra part— només es deuen als ciutadans representats pels diputats independentistes.\nLa suma de mentides és tan enorme, que la presidenta faria molt bé de renunciar a presidir mai més el nostre Parlament, encara que tornin a guanyar els seus. Mentrestant, fixant-me bé en les fotografies que es publiquen d’ella contínuament —perquè li agrada molt el protagonisme i fer bullit l’olla; tant, que potser li hauria agradat tornar a l’ANC i deixar el Parlament en aquests moments difícils, que demanen una finezza que ella no té ni per error—, mentrestant, dèiem, veient imatges seves estampades, m’ha semblat observar que el nas se li fa més llarg cada dia que passa. Vet aquí com una petita anàlisi lingüística desacredita absolutament l’autoritat de la nostra presidenta.


per Jordi Velert / Albert Vilanova, Barcelona, Catalunya | 17 de setembre de 2021 a les 16:38 |\nAquest divendres tornen a canviar les restriccions contra la Covid a Catalunya. El gran protagonista és l'oci nocturn, que obre amb la incorporació del passaport Covid i la possibilitat de ballar a la pista. Altres canvis com l'aforament a esdeveniments esportius i culturals o la presencialitat a les universitats queden congelades a l'espera de l'evolució de les dades epidemiològiques. Així, el llistat de normes queda així:\n- Locals d'oci nocturn: poden obrir fins a les 6 del matí al 70% d'aforament i amb passaport Covid. Es manté l’obligatorietat de la mascareta quan no es consumeixi, però ara es permet ballar.\n- Aforament de 70% en espais culturals, amb un màxim de 4.000 persones a l'aire lliure, 3.000 en espais interiors, complint les condicions de ventilació reforçada, control de flux de gent i accés reforçat. En la resta d'activitats es preveu un màxim de 1.000 persones.\n- Els recintes esportius amb capacitat superior a 10.000 persones poden omplir el 60% del seu aforament, repartits en sectors de 6.000 persones. En espais tancats, l'aforament permès és del 40%.\nSocietat, pandèmia, restriccions, toc de queda, coronavirus, salut, estat d'alarma, mesures, virus, Covid-19, Setmana Santa, Covid, Catalunya


Societat Catalana de Geografia : miscel·lània : Acte de donació d’un facsímil de l’Atles Català\nEl passat 12 de març es va celebrar l’acte públic de donació per part de Montserrat Galera i Monegal, sòcia honorària de la Societat Catalana de Geografia, d’un facsímil de l’Atles Català de 1375. Es tracta d’una còpia feta en pergamí i il·luminada a mà, de l’atles sorgit del taller mallorquí dels Cresques a finals del segle XIV, que es conserva a la Biblioteca Nacional de França. La donació, feta a la Societat Catalana de Geografia (SCG), ha estat dipositada i integrada al Fons d’Art de l’Institut d’Estudis Catalans (IEC), la institució que incardina l’esmentada societat filial.\nEl facsímil, realitzat a la dècada de 1950 i del qual no es coneixen pas més de 15 exemplars, ha quedat dipositat i exposat permanentment a la sala Puig i Cadafalch de la seu de l’Institut d’Estudis Catalans, en compliment de la voluntat expressa de la donant, per tal que pugui ser contemplat públicament.\nL’acte de recepció comptà amb la presència del president de l’Institut d’Estudis Catalans (IEC), Sr. Joandomènec Ros i del president de la SCG, Sr. Josep Oliveras. Inicià l’acte, el president de l’IEC, que agraí la donació i remarcà la importància de gestos d’aquesta mena per a una entitat com l’Institut. Seguidament el president de la SCG glossà la figura de Montserrat Galera. Oliveras recordà els seus inicis de bibliotecària a la Universitat de Barcelona –molts dels presents a la sala la conegueren en aquells anys- i de com ben aviat inicià una tasca d’investigadora en el camp de la bibliografia, amb reculls bibliogràfics com el de la ciutat de Barcelona o el de Pau Vila i que, més endavant, encarà cap a la història de la cartografia on ha esdevingut una gran especialista dels mapes de Catalunya dels segles XVII i XVIII. Esmentà algunes de les seves publicacions més rellevants com l’Atlas de Barcelona o l’estudi de les vistes de A. Wyngaerde, entre d’altres. Com va dir Josep Oliveras, juntament amb la seva destacada tasca com a Directora de la Cartoteca de Catalunya de l’Institut Cartogràfic de Catalunya, Montserrat Galera és un referent per a la història de la cartografia catalana.\nLa fotografia de capçalera és de C. Montaner (SCG)\nUn cop efectuades les signatures del contracte de donació, la donant dictà una molt ben documentada conferència sobre el contingut de l’atles i la història bibliogràfica del document al llarg dels més de sis-cents anys d’existència. Montserrat Galera inicià la seva exposició amb una detallada descripció de les sis taules que formen el document, destacà les influències jueva, musulmana i cristiana que recull, així com la riquesa del dibuix, de la toponímia i les llegendes. Remarcà que l’atles no porta ni data ni autors i que haurien de passar més de quatre-cents anys per a esbrinar-los.\nA partir d’aquí Montserrat Galera desgranà la història bibliogràfica del document. Després de l’entrada de l’atles a la Biblioteca Reial de França no se’n sentí a parlar mai més fins a finals del segle XVIII. El 1792, el document es restaurà i s’hi afegiren les inicials RF / NB que Galera identifica com a República Francesa / Napoleó Bonaparte, seguint els arguments dels historiadors Buchon i Tastu, que esdevindrien fonamentals per a la recuperació de l’obra. Efectivament, després d’algunes descripcions poc encertades que parlen d’una carta (mapa) en llengua castellana, els treballs de J.A. Buchon de 1838, però sobretot els treballs posteriors de 1838 i 1841 fets juntament amb J. Tastu, van ser les aportacions fonamentals. La col·laboració de Tastu, d’origen rossellonès, sembla que va ser decisiva a l’hora de fer les transcripcions de l’atles i també en la seva datació deduïda a partir del calendari astrològic. Un exemplar del treball d’ambdós, publicat el 1839, fou el donat per Montserrat Galera com a complement del facsímil. A partir d’aquí l’Atles Català deixà l’anonimat i passà a ser un document\nmundialment reconegut, sempre més amb aquest nom –Atles Català- que li atorgà Buchon.\nMontserrat Galera continuà resseguint la història bibliogràfica de l’atles ja al segle XX quan gràcies als treballs de G. Llabrés es pogué determinar l’autoria dels Cresques i les posteriors aportacions de Rubió i Lluch, Carreras Candi, Reparaz o Soldevila. També parlà de l’impuls que significà per a l’atles la celebració, el 1975, del 600 aniversari i acabà amb l’enumeració dels estudiosos actuals de l’obra com Riera, Rosselló i Pujades.\nSortosament, tota aquesta meravellosa història bibliogràfica del document cartogràfic català de més ressò mundial, es podrà llegir ben aviat a la revista Treballs de la Societat Catalana de Geografia i ens ajudarà a comprendre més bé com s’ha percebut en el context intel·lectual de diverses èpoques. I es podrà gaudir de la còpia del mapa a la seu de l’IEC.\nLa Societat Catalana de Geografia i l’Institut d’Estudis Catalans poden sentir-se molt agraïts d’aquesta donació pel fet de tractar-se d’un facsímil excepcional, però també perquè accions com aquesta, que no són molt habituals, ajuden a reforçar la tasca de difusió de la cartografia, la geografia i la cultura catalanes. [Carme Montaner]\nMontaner Garcia, Carme (2014): "Donació d’un facsímil de l’Atles Català a la SCG i IEC. Notícia de l'acte celebrat a l'Institut d'Estudis Catalans, IEC (12 de març de 2014)". Obrador Obert. El butlletí digital de la SCG, http://scg.iec.cat/Scg9/Scg92/S90821.htm


Apartments Soukenická Praga República Txeca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n"Decent size apartment, excellent location. Washing machine w..."\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartments Soukenická és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Praga. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Apartments Soukenická, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, nevera, caixa forta a l'habitació per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Apartments Soukenická.\nEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Apartments Soukenická de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. En arribar, cal abonar un dipòsit de 50 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.\nTots els tipus de viatgers (674) Parelles (242) Viatgers en solitari (34) Famílies amb infants petits (127) Famílies amb infants grans (72) Grups (196)


Josep Maria Bartomeu ja ha deixat ben clar que vol esgotar l’any que li queda de mandat. El president del Barça se sent amb forces per continuar al càrrec i la darrera crisi institucional, viscuda arran de la dimissió en bloc de sis directius, l’ha fet trontollar, però no ha caigut. El màxim dirigent culer i la seva junta necessitaven, segons els estatuts i després de les renúncies, un directiu més per arribar als 14 membres mínims. I aquest dimarts, en la reunió telemàtica que s’ha celebrat, l’han nomenat. La pròxima Assemblea de Socis Compromissaris ho haurà de ratificar.\n“A proposta del president Josep Maria Bartomeu, la junta directiva ha aprovat la incorporació de Jaume Carreter Felip com a nou membre de la junta. Assumirà la responsabilitat dels esports amateurs del club”, ha comunicat el Barça per anunciar el nou fitxatge del president, que ja formava part, des del 2015, de la comissió social del club blaugrana. Carreter, soci del des de l’any 2009, dirigeix una plataforma especialitzada en l’àmbit dels recursos humans i les finances amb diverses oficines a l’àrea del Vallès.\nJaume Carreter, nou membre de la Junta Directiva\n🔗 Tots els detalls: https://t.co/ldCFaKl3QW pic.twitter.com/17wGpwWuQX\n— FC Barcelona (des de 🏠) (@FCBarcelona_cat) April 21, 2020\nLa remodelació de la junta directiva culer, segons ha avançat Mundo Deportivo, encara no s’ha acabat i les pròximes setmanes hi haurà nous nomenaments. El d’aquest dimarts, però, permet a Bartomeu assegurar-se que torna a estar legitimat per dirigir el Barça i continuar-se envoltant de persones de la seva màxima confiança. La idea és clara: el president no vol al seu costat ningú que pensi en el futur. El present, segons el seu parer i tenint en compte que no es podrà presentar a les eleccions del 2021, ja és prou exigent.\nRamon Abril 21, 2020 | 16:27\nA aquesta directiva hi ha alguna indecència que encara li quedi per cometre?


Taverna Guilà: un oasi gastronòmic a Terrassa\nCuina catalana i de mercat amb una mirada actual\nGaudeix del temps compartit en família, amb amics i desconnecta mentre assaboreixes els millors productes del mercat en un entorn que marida a la perfecció amb els plats creats cada dia a la nostra cuina.\nNecessites quedar bé amb uns clients o un compromís laboral? Nosaltres t’ajudarem a deixar-los amb un bon regust.\nEl secret dels nostres plats?\nApostem per la màxima qualitat, amb passió i professionalitat.\nTant si ets un client habitual que repeteix per descobrir la pissarra del dia, com si ens visites per primer cop, t’animem a què ens deixis sorprendre’t amb la nostra cuina catalana i de mercat des d’un punt de vista modern i adaptat als temps actuals.\nDia i nit, la nostra cuina està oberta de 13h a 23:15h (excepte dissabtes que tanquem de 16h a 20h) en un local amb un ambient agradable perquè puguis gaudir dels nostres plats més tradicionals i dels nostres platets pensats per compartir.\nEls dinars a Taverna Guilà\nDinar al nostre restaurant de Terrassa és…\nAssaborir els plats del dia i les especialitats de la nostra pissarra.\nDesconnectar en un ambient relaxat mentre gaudeixes dels sabors de la cuina catalana i de mercat que desperten tots els teus sentits.\nRecordar èpoques passades amb els plats de cullera que guisem a diari.\nCompartir moments en família o aprofitar el moment en soledat del dia acompanyant-lo d’un àpat cuidat de principi a fi; dels entrants al cafè.\nTancar un acord comercial després d’un bon àpat en un ambient professional i elegant.\nEls sopars a Taverna Guilà\nAcaba el dia i la taverna s’adapta a les necessitats del teu grup d’amics perquè…\nCompartiu tapetes per picar; com les anxoves autèntiques del Cantàbric que amb el seu regust salat us transportaran directament a la vora del mar.\nRecordeu aquell viatge a Madrid amb el nostre “bocata” de calamars.\nUs acomiadeu a la porta del nostre restaurant de Terrassa amb un regust dolç després d’haver tastat les nostres postres (no us oblideu de demanar el Cardenal farcit de nata, típic de la nostra ciutat).\nCelebreu amb un bon sopar el nou rècord de vendes de la vostra empresa.\nEl menjar ens va agradar molt, calamars amb salsa, ous de reig i sonsos. Combina’t amb un bon vi del Priorat, va ser tot un encert!\nEndinsa’t als nostres fogons\nJa has triat el plat que vols tastar de la nostra carta?\nO esperaràs a veure què et tenim reserva’t a la nostra pissarra?\nTruca’ns al 937 892 579 i fes la teva reserva per venir a veure’ns al nostre restaurant de Terrassa, els productes que hi havia avui al mercat t’estan esperant!\nI si estàs massa cansat com per quedar-te, amb el servei Taverna-Go t’ho podem preparar tot perquè t’emportis el millor de casa nostra a casa teva.


Segons el setmanari alemany 'Der Spiegel', la cancellera creu que Washington ha escoltat el seu telèfon personal durant anys\nLa cancellera alemanya, Angela Merkel. EFE\nBarcelonaEl govern alemany té informacions que apunten que els Estats Units haurien espiat durant anys el mòbil personal de la cancellera alemanya, Angela Merkel, que ha exigit aquest dimecres personalment explicacions al president nord-americà, Barack Obama, segons el setmanari alemany 'Der Spiegel'.\nEl govern dels Estats Units ha negat aquestes informacions i ha dit que Obama ha parlat sobre el tema amb Merkel en una trucada telefònica. "Els Estats Units no estan monitoritzant ni monitoritzaran les seves comunicacions", ha afirmat el portaveu de la Casa Blanca, Jay Carney, durant la seva roda de premsa diària.\nTot i això, 'Der Spiegel', en la seva versió a internet, ha informat que l'executiu de Berlín es pren "molt seriosament" els indicis que apunten que els serveis d'espionatge nord-americans van espiar les converses de la cancellera.\nSegons el portaveu de Merkel, Steffen Seibert, la cancellera alemanya ha advertit a Obama que "aquestes pràctiques, si es comprova la veracitat de les informacions, són totalment condemnables i absolutament inacceptables". "Seria un greu abús de confiança. Aquestes pràctiques han de concloure immediatament", ha afegit el portaveu.\nAlemanya Estats Units espionatge Merkel NSA Snowden Barack Obama


Visita al Museu de la Institució Pública Antoni M. Alcover | card.cat\nVisita al Museu de la Institució Pública Antoni M. Alcover\nPublicat el 10 d'abril de 2015 per Tomàs Martínez\nVos fa ganes veure la llibreta on Antoni Maria Alcover apuntava les rondaies que li contaven?\nVoleu veure les calaixeres on es guardaven les fitxes del Diccionari Català-Valencià-Balear?\nVos agradaria contemplar la primera edició de les Rondaies Mallorquines?\nVoleu fer una foto a la impremta que empraven Alcover i Moll per fer el Diccionari?\nTot això i molt més ho podeu gaudir de la ma de la directora de la Institució Pública Antoni M. Alcover, Maria Magdalena Gelabert, que ens farà de guia . A les vuit del vespre del proper dia 14 d’abril a la seu de la Institució, Casal de ca’n Socorrat, carrer del Pare Andreu Fernández, 12 de Manacor.\nSi voleu partir de Sant Llorenç, a les 19,15 ens veurem al Pou Vell.\nOrganitza OCB de Sant Llorenç.\nAquest article s'ha catalogat com a Cultura, Llengua i s'ha etiquetat amb Alcover, museu, visita per Tomàs Martínez. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç.


Consell de Delegats. INS Frederic Martí Carreras: EN CAS DE VAGA D'ESTUDIANTS...\nLa Normativa de Convivència del centre, aprovada pel consell escolar, regula el procediment a seguir quan hi ha una convocatòria de vaga o manifestació d'alumnes. D’acord amb la normativa vigent, a partir del tercer curs de l’ESO, les decisions col·lectives adoptades per l’alumnat en relació amb la seva assistència a classe, en exercici del dret de reunió, no tindran la consideració de falta d’assistència injustificada, sempre que es respecti el procediment d’actuació descrit a continuació:\nEs reunirà el consell de delegats per posar en comú la informació disponible sobre la convocatòria i per valorar si està o no justificada dins de l’àmbit escolar i si consideren oportú proposar-la a les classes. Si no és possible una reunió formal, els delegats intercanviaran la informació per altres canals de comunicació (whatsapp, correu electrònic...)\nCada delegat/da donarà informació sobre la vaga a la seva classe (quins sindicats fan la convocatòria, què es reivindica, etc. ) i proposarà una votació, respectant sempre el dret individual de cada alumne/a a adherir-s’hi o no. S'aixecarà acta d'aquesta reunió. Els delegats escriuran el nom i cognoms i els NIF de tots els alumnes que s'hi volen adherir. [model d'acta de classe]\nEl consell de delegats es reunirà per votar la decisió de fer vaga o no. Cada delegat serà el portaveu del resultat de la votació de la seva classe, votarà en nom de tot el grup. S'aixecarà acta de la reunió. A l'acta hi ha de constar: primer la data de la reunió i el nom dels assistents (especificant de quina classe en són delegats). I a continuació, qui convoca la vaga, la data que es portarà a terme, els motius pels quals està convocada i el resultat la votació. [model d'acta de la reunió extraordinària del consell de delegats]\nIndependentment del resultat, es farà arribar l'acta a direcció.\nS'ha d'entregar aquest document a direcció com a molt tard 48 hores abans del dia de la convocatòria (per exemple, si la vaga està convocada per un dijous, l'escrit es podrà lliurar a direcció com a molt tard el dilluns a última hora).\nValorarà si el procediment s’ha seguit correctament, respectant els terminis establerts i si la convocatòria està justificada dins de l’àmbit escolar.\nRedactarà una carta adreçada als pares i mares dels alumnes en què comunicarà la intenció de l’alumnat d’adherir-se a la convocatòria de manifestació o de vaga.\nAquesta carta portarà adjunta una autorització que hauran de signar els pares dels alumnes menors d’edat perquè els seus fills puguin participar en la vaga o manifestació.\nSi hi ha més d'un dia de vaga, la directiva suggerirà als alumnes que només la secundin un dels dies, preferiblement el de les mobilitzacions.\nEls tutors i tutores\nLliuraran una còpia de la carta als alumnes que hagin manifestat per escrit a la direcció del centre, dintre del termini establert, la seva intenció de seguir la convocatòria.\nRecolliran els resguards amb les autoritzacions signades pels pares (alumnat menor d’edat).\nJustificaran les faltes d’assistència dels nois i noies que han portat la justificació del pare.\nSegons la normativa del Departament d’Ensenyament, l’alumnat de 1r i 2n d’ESO queda exclòs de participar en aquest tipus de convocatòries i sempre haurà d’assistir a classe amb normalitat.\nEn el cas de 3r i 4t d’ESO i batxillerat els alumnes menors d’edat que vulguin participar en la vaga o sortir del centre per assistir a una manifestació, hauran de lliurar al seu tutor/a l’autorització signada pels seus pares.\nEls alumnes majors d’edat rebran la carta elaborada per direcció però no caldrà que tornin al tutor/a l’autorització signada pels seus pares.\nEls alumnes que faltin a classe per participar en una vaga o manifestació hauran d’assumir no haver rebut els ensenyaments que s’hagin pogut impartir durant la seva absència. És a dir, si el professor ha avançat temari hauran de demanar els apunts, exercicis etc.\nEncara que la majoria hagi acordat secundar la vaga, si un alumne no en vol fer pot assitir a classe amb normalitat.\nEls pares i les mares\nHauran de signar l’autorització si volen donar permís perquè el seu fill/a menor d’edat participi en la vaga o manifestació.\nEn signar l’autorització els pares es fan responsables de la no assistència a l’institut del seu fill/a durant la jornada reivindicativa.\nSi no donen permís, poden comprovar a Ieducació si el seu fill ha assistit a classe o no.\nEls pares poden donar permís per fer tots els dies de vaga, tot i que la directiva n’hagi proposat només un.\nEl professorat, com és habitual, passarà llista cada hora de classe per registrar quins alumnes falten.\nSempre que sigui possible, es realitzaran les activitats lectives previstes, es farà classe amb normalitat. L’alumnat que hagi faltat amb motiu de la vaga assumirà no rebre els ensenyaments que s’hagin pogut impartir durant la seva absència.\nSi el dia de la vaga hi ha programada alguna activitat avaluable (examen, recuperació, lliurament de treballs, etc.), el professor pot decidir canviar la data d’aquesta activitat o no. En tot cas, el professor pot canviar-la si ho creu oportú, si s’ha respectat el procediment d’actuació previst i, per tant, les absències de l’alumnat es consideraran justificades.\nGuanyadors del concurs "Disfressa't el cap"\nReunió de delegats ESO i Batxillerat. Febrer 2018


Ordino clou l'estudi sobre la toponímia amb 3.842 mots que han permès conèixer històries i enigmes | BonDia Diari digital d'Andorra.\nLídia Rabassa i Vanessa Fenés han presentat el tercer volum de l'estudi de la toponímia de la vall d'Ordino.\nDl., 22/07/2019 - 15:50\nOrdino clou l'estudi sobre la toponímia amb 3.842 mots que han permès conèixer històries i enigmes\nLa consellera d'Educació, Joventut, Cultura i Benestar Social del comú d'Ordino, Vanessa Fenés, i la filòloga i coordinadora del projecte, Lídia Rabassa, han presentat aquest dilluns el darrer volum de l'estudi de la toponímia de la vall d'Ordino, un projecte que es va començar a gestar el 1996 amb el primer volum dedicat a la Cortinada, Arans i l'Ensegur, va continuar el 2016 amb un segon volum dedicat a Llorts i el Serrat, i s'ha tancat aquest 2019 amb Sornàs, Ansalonga, Segudet i Ordino. En total s'han treballat i recollit 3.842 topònims (uns 610 en el primer volum, uns 1.290 en el segon i 1.939 en el tercer), el que ha permès "salvar-los", ja que amb els anys corrien el perill de desaparèixer, ha defensat Rabassa. El treball històric, que "reflecteix la realitat lingüística" d'un territori, d'un poble i d'un temps (el darrer segle), són també "patrimoni cultural" d'un país. I han permès conèixer històries curioses, vivències no explicades i fins i tot enigmes que probablement mai es podran arribar a resoldre.\nPer reunir tot aquest nombre de topònims, i pel que fa al tercer volum concretament, s'ha comptat amb la participació dels anomenats informadors, gent d'Ordino de tota la vida entre 60 i 90 anys. Se'ls ha entrevistat i s'ha anat configurant una llista amb els mots –escrits i fonèticament transcrits–, així com la seva localització en el mapa de la parròquia. En tot moment "s'han respectat les particularitats del parlar andorrà" d'aquests informadors, ha explicat Rabassa, per sobre de l'ortografia i gramàtia actual. Per exemple, s'ha transcrit 'aubaga' en lloc d''obaga', 'anaie' en lloc d''anava', o s'ha mantingut el pronom 'lo'. La coordinadora del projecte ha defensat que els topònims "pertanyen al poble" i que els lingüistes ho han de tenir en compte a l'hora de fer-ne la transcripció.\nAlguns topònims que ha volgut destacar la filòloga són 'la terra dels Pèsols', 'la terra dels Tolls', 'la terra de ca n'Olivet' o 'les feixes de les Pepes', un mot i una zona a Ansaonga que, malgrat que s'ha intentat, no s'ha descobert per què té aquest nom. O els nombrosos 'hortons' que, encara que puguin semblar zones d'horts, són zones "inestables" o que han patit esllavissades.\nRabassa també ha esmentat 'la caça del Tamarro', amb una història curiosa darrere, així com d'altres relats (també recollits a aquest tercer volum) que fins i tot amaguen "acudits verds", que no ha volgut desvetllar però que es troben a l'estudi.\nAquest tercer volum, igual que el segon, es pot consultar només en format digital. És "una oportunitat de reconstruir el passat i la història de la vall", ha defensat Fenés.


Manley Wine Lodge Tulbagh Sud-Àfrica - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nManley Wine Lodge, Sud-Àfrica\nMain Winterhoek Road, Tulbagh, Tulbagh, Sud-Àfrica, 6820\nXalet amb vista sobre el jardí (Chalet Garden View)\nSobre Manley Wine Lodge\nAl visitar Tulbagh, vosté es sentirà com a casa a Manley Wine Lodge, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. A 1.00 Km de l'emoció de la ciutat, aquest hotel de 4-estrelles gaudeix d'una excelent situació i permet accès a les millors atraccions de la ciutat. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Manley Wine Lodge ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport. Entri en una de les 10 habitacions i escapi de l'estrès del dia amb una ampla gama de comoditats com sala d'estar separada, mirall, connexió sense fils a internet (cortesia), habitacions per a no fumadors, aire condicionat. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Manley Wine Lodge la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Tulbagh.\nTarifa d'ús d'internet/WiFi diària: ZAR


Grup de Recerca de la Pedra Seca C.E. Castellar: Pedracalçotada\nEl grup de la pedra seca té vincles molt estrets amb el pessebirtes de la població, de fet comparteixen membres que es dediquen tant a construir estructures en miniatura de pedra simulada, com a la més feixuga, però no intensa, tasca d'apilar pedres d'una mida més contundent.\nAprofitant aquesta avinentesa, tota la colla va decidir trobar-se en un contuberni pedra - gastronòmic per tal de posar en sincronia les seves idees i els seus projectes. I què més oportú que una calçotada cultural, en la que es barregen les delícies gastronòmiques del país amb unes bones converses en les que es posa de cap per baix tot l'establishment, i s'arriba a conclusions inversemblant que donarien resposta a tots el problemes de la societat actual, fins i tot a la qüestió inevitable del dret a decidir i la independència.\nEn plena feina\nEl calçot ha d'estar ben cuit, ni cremat ni cru. La botifarra, sigui blanca o negre, sense qüestions xenòfobes pel mig, ha de romandre sucosa, junt amb la cansalada que lubrica el conducte de la deglució per a donar pas a les seques suaus que volen fugir del joiós meteorisme (quina diversió d'allò més escatològica).\nEls membres del grup, immersos en la seva inveterada iconoclàstia i anarquia organitzativa, s'han convocat a una hora concreta a la seu dels pessebristes, que disposen d'unes instal·lacions que permeten muntar una bona fogata on cremar els calçots i una llar de foc on cuinar la carn (no confondre amb la dels pecats capitals). Aquesta combinació dóna uns resultats d'allò més confortables conjuntant el gaudi de l'esperit i la gula, plaers mundans que, combinats, multipliquen els seus efectes terapèutics de l'ànima.\nPer una banda, uns preparen el foc exterior per a coure les cebes que encara no han arribat. Uns altres encenen la llar de foc on es rostiran les botifarres multiracials i la cansalada, vitualles que encara estan viatjant. Altres participants paren taula per a la cerimònia i compten les cadires (cap cul sense seient) per tal de que les viandes trobin el seu lloc en accedir al cerimoniós acte de fe en la litúrgia de la pedra seca al pessebre.\n- On éreu? - Són rebuts els que porten la teca.\n- Home!! Havíem d'esperar que obrissin per comprar tot el fato - S'excusen els que venen carregats de borses plenes.\nUn cop són cuits els calçots i la carn, tota la tropa s'arrauleix al voltant de la taula nupcial, envoltada per les meravelloses obres dels pessebristes locals que atorguen un càlid ambient on es combina la creativitat manual amb la manual cordialitat que proporciona el gaudi de la camaraderia dels pedrasebristes (toma neologisme!!) que comparteixen àpat i entusiasme.\nCal fer esment de la salsa, la inqüestionable salsa de la Conxita, companya del Josep Llinares, que ha donat un punt d'èxtasi, un toc poètic a la prosaica ceba cuita, que es consumia com a suport per a traslladar tan deliciós elixir al paladar del comensal. Moltes gràcies Conxita!\nEl final és sempre el mateix: tots més contents i més amics que una estona abans; amb noves confidències i noves aliances per als projectes que es troben en l'horitzó proper.\nPublicat per Jesús a 15:02\nReunió de la Coordinadora d'Entitats de la Pedra S...\nTornant a la pedra seca\nLa Ruta Joan Arús\nLa perseverança dóna els seus fruits\nContinua la recerca ...


XXIXè Trofeu Ciutat d’Eivissa | Cambrils Club Natació\nXXIXè Trofeu Ciutat d’Eivissa\nHome » Inici » XXIXè Trofeu Ciutat d’Eivissa\nEl cap de setm ana de l’11 i 12 d’abril, 23 nedadors i nedadores del Cambrils CN van participar en el XXIXè Trofeu que organitza el Club de la ciutat illenca. La competició va reunir uns 400 participants d’equips de tots els Països Catalans: Sant Feliu, Castellfollit, Vallirana, Molins de Rei Eulàlia i Cambrils des de Catalunya; Alcúdia, Voltor, Eivissa, Muro i Palma provinents de les mateixes Illes; i el CN Xàtiva des del País Valencià. També hi va participar el CN Mejorada, de Madrid.\nL’entrenador del Club, Manel Zúñiga, els nedadors i els familiars que els van acompanyar en el desplaçament, van tornar molt satisfets dels resultats que van obtenir i així com també de les experiències socials i esportives que van poder viure. L’expedició cambrilenca abastava la major part de les categories dels equips de competició que té el Club, des dels benjamins, amb el més nedador més jove (9 anys), passant pels alevins, infantils, júniors i fins als absoluts, amb el nedador més veterà (21 anys).\nLes quatre noies de l’equip absolut (Clàudia Anglès, Patricia Prieto, Noelia Garcia i Bea Martinez), van obtenir una medalla d’or i una d’argent en les proves de 4 x 100 lliures i 4 x 100 estils, respectivament. I els nois (Miki Sarle, Ivan Nogales, Isaac Muras, Arnau Blanch, Pablo Gil i Sergio Sanchez) van endur-se una medalla d’or i una de bronze en les mateixes proves.\nA nivell individual, cal destacar les medalles obtingudes per Bruno Salas, benjamí, amb una de bronze i una d’argent, en les proves de 50 crol i 50 papallona; Miki Sarlé, absolut, amb una d’argent en 100 lliures; Yerai Agúndez, argent en 100 esquena; Isaac Muras, bronze en 100 papallona; Patricia Prieto, una d’or i Bea Martínez, bronze, en 100 lliures i Noelia Garcia, una d’argent en 100 papallona. A banda d’això, la majoria de nedadors van aconseguir millorar les seves marques personals.


La dolçor de la felanitxera Maria Hein arriba aquest cap de setmana a Manacor - CENT PER CENT\nMaria Hein (Felanitx, 2003) és una jove felanitxera que fa anys que es forma com a pianista, tocant la guitarra i, recentment, experimentant i creant les seves pròpies lletres i melodies. Parlam amb ella sobre el pròxim concert que es farà el 17 d’abril al claustre de Sant Vicenç Ferrer de Manacor dins els actes programats pel 8M.\nCom serà el format del concert i què podrà escoltar la gent que vengui?\nPresent un format senzill, bàsicament som jo amb la guitarra i podrem escoltar les noves cançons del primer disc, que sortirà a l’estiu.\nCom va la gestació d’aquest nou treball? En quin punt us trobau?\nHe començat a gravar a poc a poc perquè també estic cursant segon de Batxillerat i ara mateix tenc bastanta càrrega amb els estudis. El disc serà un primer tast: com un àlbum de presentació de diferents petites parts de jo. A més, està produït per Jordi Matas – El Petit de Ca l’Eril – i Ferran Palau. A poc a poc aniré traient singles i novetats, ben aviat tendrem algun avançament i segurament sortirà després de l’estiu.\nSempre has estat relacionada, d’una manera o una altra la música. Com comença tot plegat?\nVaig començar estudiant piano, de ben petita, amb quatre anys. Durant tota la vida he cantat i m’ha interessat la música i a poc a poc vaig començar a descobrir la guitarra, vaig començar a tocar de manera autodidacta i fa un any vaig començar a escriure cançons. A poc a poc vaig anar-les publicant i aquest estiu vaig treure les dues primeres.\nI has tengut molt d’èxit amb aquests primers temes. Com es viu aquest procés?\nEstic molt contenta perquè no m’hauria pensat mai que amb aquestes dues cançons que vaig treure de manera una mica casolana, arribaria tot això.\nI ara estàs a punt de treure un disc. Qui i de quina manera et contacta?\nTot va ser perquè un dia vaig penjar a les xarxes socials una versió d’una cançó de na Núria Graham i ella ho va comparitr. Na Carlota Flâneur ho va veure i ho va enviar a Hiddentrack Records i Pèrtiga, que són els dos segells discogràfics amb qui he començat a fer feina. Em van explicar com feien feina i ben aviat els vaig dir que sí,\nCom afrontes aquesta nova etapa amb molts concerts a la vista?\nTot va néixer amb el confinament, que va ser quan vaig començar a escriure cançons per jo. Vaig començar amb un concert organitzat per l’Ajuntament de Palma i Dinamo i després de signar amb Hiddentrack he començat més seriosament amb els concerts.: fa poc vaig actuar a una entrega de premis, a Maria de la Salut, ara a Manacor a l’estiu estaré al MoboFest… Tenc diversos concerts a la vista i em fa molta il·lusió.\nprevious post: I arriba un dia que la vida és un teatre… que es diu felicitat\nnext post: L’hipòdrom, nou punt de vacunació contra la COVID-19


Llogar o comprar? Aquesta és la qüestió\nClaus i factors que cal tenir en compte a l’hora de prendre decisions.\nEl mercat immobiliari espanyol no ha deixat de transformar-se per poder-nos donar resposta a l’eterna pregunta: llogar o comprar? En aquest article trobareu les claus i els elements principals que s’han de tenir en compte perquè us ajudin a prendre la decisió.\nCom hem de veure el sector immobiliari?\nAquesta transformació de què parlem no serà mai completa fins que no vegem el sector immobiliari com un sector estratègic. Un sector amb la missió de construir i gestionar els recursos que tenim, per incentivar el creixement i el desenvolupament d’un país.\nI és que, si aquest sector funciona i prospera, suposa una font de producció per a les indústries, les oficines i els locals comercials, i, per descomptat, assegura que la demanda d’habitatge d’un país estigui coberta. A més, els actius immobiliaris aporten valor, ja que faciliten la mobilitat de mercaderies, d’empreses i de la població.\nEl primer que hem de fer per aprofundir en la qüestió de l’habitatge és definir un parc competitiu d’habitatges de lloguer. Hauria d’oferir a tots els ciutadans la possibilitat de cobrir la necessitat de canviar d’habitatge en cada etapa de la vida, d’una manera realista i assequible, tenint en compte la renda personal i sent respectuosos amb l’entorn i el medi ambient.\nQuè hem de tenir en compte a l’hora de decidir?\nEn el moment que hi ha la necessitat de tenir un habitatge propi, se’ns presenten dues opcions: lloguer o compra.\nLa decisió de viure de lloguer no s’hauria de centrar només en si podem adquirir un habitatge ara o no. Hauríem de pensar en quin projecte de futur tenim i calcular a llarg termini quins són els recursos que necessitarem per dur-lo a terme.\nUn altre factor que cal tenir en compte a l’hora de prendre decisions és el risc. Amb la compra s’assumeixen riscos, però, com que és una inversió, esperem que l’habitatge es revalori. I en lloguer, només busquem la millor qualitat-preu, i l’únic risc que assumim és que el nostre arrendatari no compleixi el que hàgim pactat.\nUn punt important que cal tenir present, si finalment decidim llogar, és ser conscients que una part significativa dels nostres ingressos es destinaran a un habitatge que no genera cap mena de rendiment i que ens pot arribar a representar un 80% del patrimoni. I això, a priori, indica una gestió del risc deficient. Però si ho assumim com un cost estructural més, com pot ser l’alimentació, la roba, els subministraments i el transport, es converteix en un cost assumible.\nQuin és l’habitatge perfecte?\nUn mercat immobiliari competitiu és el que ofereix actius de qualitat i que té uns operadors adequats.\nEl mercat immobiliari espanyol residencial de lloguer es defineix per: habitatges amb una antiguitat superior a trenta anys, amb una inversió escassa en rehabilitació i gestionats directament o indirectament per petits inversors.\nDes de l’any 2015, s’han incorporat les bases per desenvolupar un nou mercat residencial de lloguer, a causa, principalment, de la concentració d’actius provinents de la reestructuració del sistema financer i de la incorporació de nous operadors incentivats pel desenvolupament de nous vehicles d’inversió amb més eficiència fiscal, com és el cas de les SOCIMIS, els Fons d’Actius Bancaris (FAB) i les Societats Gestores d’Actius (SGA), entre d’altres.\n“Amb la situació actual que estem vivint, és recomanable fer servir el cost d’habitabilitat davant de la renda mensual com a xifra principal per comparar dos habitatges”\nEl cost d’habitabilitat mensual representa el cost total real de llogar un habitatge. Inclou la renda del lloguer, els costos de subministraments, el manteniment, les despeses de la comunitat i l’impost de les escombraries, entre d’altres.\nTenir aquest càlcul present ens ajuda a ser conscients de la inversió que ha fet el propietari tant a la finca com a l’habitatge per tenir actualitzat l’actiu immobiliari.\nÉs a dir, un habitatge antic no rehabilitat sempre tindrà un cost energètic i unes despeses de manteniment superiors respecte a un altre habitatge amb més inversió en rehabilitació. Tot i que el primer tingui una renda de lloguer mensual inferior, és molt probable que el cost d’habitabilitat mensual sigui superior al de l’habitatge rehabilitat, sempre que tots dos tinguin una dimensió i una ubicació similars. Per això és important que el propietari tingui l’immoble actualitzat.\nFinalment, és important tenir en compte si s’haurà d’invertir una mica més en l’habitatge, per redecorar-lo o per fer-lo més còmode.\nAmb qui ens hem de comprometre?\nLa concentració d’actius en operadors especialitzats al mercat de lloguer facilitarà tant l’actualització com la incorporació al mercat de producte de lloguer competitiu per mitjà de noves marques i identitats comercials.\nAl llarg dels pròxims anys, el mercat immobiliari residencial farà un pas més en la transformació, incorporant a les prestacions dels habitatges múltiples serveis que permetin l’optimització energètica i funcional de l’habitatge i la integració en un entorn d’absoluta connectivitat. Aquests serveis els faran servir els grans operadors per diferenciar-se de la resta de competidors.\nTot plegat ens permetrà presenciar una transformació absoluta del mercat residencial de lloguer, en què la concentració d’actius, l’adaptació del producte a les necessitats de l’usuari i la incorporació de la tecnologia seran els eixos de l’aportació de valor a l’usuari final.


El fil d'Ariadna (II): 2013\nFeliç 2014, ben lletraferit!\nUs desitjo un any nou carregat de lectures. Només els llibres ens permeten viatjar, al·lucinar, riure, plorar, divertir-nos, aprendre i conèixer nous mons sense moure'ns del sofà.\nPer tant, llegiu, escriviu, penseu, emocioneu-vos i, per damunt de tot, recordeu sempre una cosa. Només la cultura ens salvarà,\nnomés la cultura ens farà lliures.\nQue sigueu molt feliços i gràcies per ser-hi sempre!\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, de desembre 31, 2013 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, literatura, llibres\nEl pot de llauna, un relat d'Anna Maria Villalonga\nAvui som 23 de desembre i vull felicitar-vos el Nadal, lletraferits. Us ofereixo un relat que vaig escriure l'any 2008, ja fa molt de temps, però que encara restava inèdit al meu calaix. No és, ni de bon tros, una típica història nadalenca. Tanmateix, ens parla d'una realitat que es produeix cada dia i que resulta molt més dura quan, enmig del fred, tothom està de festa, ben calentó a casa seva. Espero que us agradi. Amb els meus desitjos de millora per a tot els éssers del planeta en aquest Nadal i en l'any que és a punt de començar. Moltes gràcies.\nEl pot de llauna\nBarcelona era un retall de diari dins d’un pot de llauna.\nUn pot de llauna sota un matalàs groguenc.\nEl retall l’havia trobat en una cantonada fosca, on els papers enganxosos s’enlairaven des de les escombraries a causa del vent càlid procedent del sud. Una força desconeguda l’havia empès a aturar-s’hi i a collir-lo. Quan va veure la foto, no li va semblar estrany. Des de petit havia après a creure en el destí. I ara, que ja podia pensar com un home, no en tenia cap dubte.\nUns dies abans el seu veí li havia parlat de Barcelona. Ell només sabia que era una ciutat d’Europa amb un equip de futbol molt important. Però el veí afirmava que també era un lloc modern i pròsper que tenia alts edificis, parcs d’herba verda i un mar blau i tebi que enamorava.\nEl retall mostrava una construcció estranya, amb agulles altíssimes que tocaven el cel. Li va semblar una cosa insòlita, fora del món. Quina bellesa més sorprenent! El diari era estranger i ell no entenia les paraules. Només va reconèixer el nom de la ciutat perquè era igual que el de l’equip de futbol. Va estar mirant-se la foto una estona molt llarga. Va agafar dels fogons un pot de llauna rovellat, va plegar el retall amb delicadesa i el va desar dintre.\nDe nit, sovint el treia i el contemplava. Les agulles l’enlluernaven. Res de dolent no podia passar sota el seu aixopluc. La seva bellesa s’escapava dels límits humans i li envaïa l’esperit amb una descàrrega d’energia. Un dia van començar els somnis i, al cap de poc temps, ja no podia controlar-los. Els somnis eren sens dubte un senyal del destí. Sabia molt bé què havia de fer. La decisió va ser ràpida. Va parlar amb el seu veí i tot d’una les coses van anar molt de pressa.\nS’acomiadà dels pares amb dolor. “No pateixis mare, que ja sóc un home. Tinc disset anys. Tot anirà bé”. Es va guardar el pot dins la butxaca de la jaqueta i ell i el seu veí van començar el camí quasi sense res, però amb el cor i la ment curulls d’esperances. Reien com uns babaus per qualsevol cosa mentre s’acostaven al vaixell que els havia de dur a un altre continent, a una altra vida. Barcelona. Aquella ciutat d’agulles lluminoses que pujaven amunt, amunt, més que els ocells, cap a la lluna.\nUn dia el veí es va fer mal en una cama. S’havia trencat un os i no podia continuar. Ell ho va sentir molt, li dolia deixar-lo, però la seva determinació era massa ferma. El destí el guiava. No li van importar les calamitats, els perills, les inclemències del temps. El mareig i la set en una embarcació que era com una closca de coco repleta de gent. Va perdre el farcell de la roba i els pocs diners que li quedaven. Tenia les sabates destrossades i els peus inflats i ferits. Es va posar malalt i va tossir molt, però va arribar a Europa. Les agulles eren a tocar, cada dia més pròximes.\nAl gener, la gespa dels jardins de la Sagrada Família és dura i gelada. El gebre de la matinada la converteix en un mantell de cristalls punxants que traspassen la roba i fereixen la pell. Un noi de disset anys, un home d’un altre color i d’un país llunyà, jeu arraulit, els cos glaçat, al peu de les agulles imponents.\nAl seu costat, uns metres més enllà, un retall de diari dins d’un pot de llauna.\n(relat escrit el novembre de 2008)\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, de desembre 23, 2013 18 comentaris:\nPresentació de "La decisió de Manperel" de Jordi de Manuel a Sarrià\nEl passat dijous dia 12 va tenir lloc la presentació del darrer llibre de Jordi de Manuel, La decisió de Manperel, a la Llibreria Odessa de Barcelona, un espai confortable i càlid on ens van rebre molt bé. L’esdeveniment anava a càrrec de l’amiga Victòria Cardona, professora i escriptora especialitzada en temes d’orientació familiar.\nSense que l’assistència fos desmesurada (a Barcelona hi coincidien tres presentacions a aquella mateixa hora), un bon nombre de persones ens vam reunir per veure què ens havien d’explicar la Victòria i en Jordi de la novel·la guanyadora del Premi Ciutat de Tarragona Pin i Soler 2013 de narrativa. Personalment, m’havia de treure l’espineta de no haver pogut assistir a la primera presentació per motius de feina acadèmica.\nL’acte va ser entranyable, original, divertit i alegre. Fins i tot diria que va estar carregat de tendresa, perquè aquesta és una de les qualitats de l’estimada presentadora. La Victòria ens va acostar al contingut de La decisió de Manperel tot fent-nos cinc cèntims de les sensacions que li havia generat. Va parlar dels personatges, del paisatge, de la descripció de la natura, del clima tan fred en què el llibre es desenvolupa. En un moment concret no hi va mancar, tampoc, la necessària reivindicació a favor de la literatura de ciencia-ficció.\nQuina no va ser la meva sorpresa quan va començar a escampar damunt la taula tot un seguit de ninots i ninotets per il·lustrar tot allò que anava explicant. Em va semblar deliciós. M’ho vaig passar la mar de bé i tinc claríssim que la resta d’assistents també. La tarda va resultar extremadament íntima, plena de màgia.\nNo cal dir que Jordi de Manuel, amb la seva suavitat, intel·ligència i sensibilitat habituals, ens va explicar moltes coses de la gènesi del llibre, del procés de documentació, de la seva intenció en escriure’l, d’allò que volia transmetre. Una lliçó de paciència en la confecció d’una obra, que ens aboca a la tasca ben feta d'un autor convençut d’allò que vol escriure.\nEn resum: una vetllada per a no oblidar. Us deixo amb algunes fotos que ho demostren. Si les observeu, veureu com n’estàvem de contents.\nFeliç diumenge, lletraferits.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, de desembre 15, 2013 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ciència-ficció, crònica, Jordi de Manuel, presentació llibre, Victòria Cardona\nCamins incerts, de Jordi Canals: presentació i ressenya\nAhir a la tarda va tenir lloc, a la Llibreria La Impossible de Barcelona, la presentació del darrer llibre de Jordi Canals, Camins incerts.\nL'amic Emili Gil i jo mateixa vam ser els encarregats d'acompanyar l'autor en un esdeveniment tan bonic, que resultà càlid, agradable, carregat de complicitat i ben farcit de familiars i amics. Vam parlar de la novel·la, de literatura, del passat, de la vida. Vam riure i ens vam emocionar.\nHe pensat de compartir amb vosaltres el text que vaig preparar per a la presentació, que també compleix la funció de ressenya del llibre.\nEspero que en Jordi quedés content. Jo el vaig escriure amb tot l'afecte i la sinceritat que m'uneixen a una persona tan especial com ell.\nCamins incerts, de Jordi Canals\nParticipar avui en la presentació de la darrera novel·la de Jordi Canals representa per a mi un enorme motiu d’il·lusió. La nostra amistat és la demostració vivent del bon ús que hom pot fer d’aquest estrany invent que, de cop i volta, ha passat a dominar les nostres vides. Em refereixo, evidentment, a Internet i les xarxes socials. En Jordi i jo ens vàrem conèixer així, ara ja fa un bon grapat d’anys. Des del primer dia, mai no hem deixat de mantenir el contacte. Hem compartir jornades grises i estones alegres, idees, pensaments, preocupacions, esperances, opinions, paraules, fotografies i poemes. Com sap tothom que el coneix, en Jordi és un home de tracte exquisit, educat i culte, al qual he d’agrair la seva fidelitat a prova de bomba i els seus comentaris a tots els meus blocs, a tots els meus escrits. No exagero si dic que, enmig del món desgavellat en el qual vivim, enmig de l’embolic globalitzat, la penúria i la crisi, de vegades trobes persones que t’il·luminen el camí com un far en la tempesta. En Jordi, per a mi, és una d’aquestes persones. Una veu amable, un brot de comprensió, unes ratlles lúcides i atentes en una pantalla lluent. Algú amb qui sempre, sempre, pots comptar.\nEn enfrontar-me a la lectura de Camins incerts, he descobert que potser el conegut psiquiatre i psicòleg Carl Gustav Jung no anava tan errat en les seva teoria sobre las coincidències. Per a ell, les “coincidències” no estan governades tan sols per l’atzar, que faria que la seva probabilitat de succeir fos tan poca que podrien considerar-se estadísticament significatives, sinó que responen a una dinàmica més profunda. Broten d’una font comuna, relacionada amb la sincronicitat en el temps i amb l’inconscient col·lectiu. Poca broma.\nI ara us esteu preguntant, en el vostre interior, i no m’enganyeu... Per què ens turmenta aquesta dona, en plena presentació del llibre, amb unes anacròniques i estranyes referències a un metge del cervell bastant passat de moda? Doncs és molt fàcil. Perquè quasi la totalitat dels escenaris en què té lloc la novel·la són també escenaris de la meva vida. Perquè mai no havia llegit un llibre on pogués resseguir amb una fidelitat més detallada el món referencial que conec. Perquè mai no m’havia trobat, en la lectura d’un llibre, amb tantes coincidències juntes.\nEls indrets i pobles de l’Empordà (Palafrugell, Calella, Monells, Corçà, Begur, Tamariu, Llafranc) són pobles que jo transito, on jo visc a temporades. Conec perfectament el restaurant del bacallà (L’Hort del Rector de Monells), les platges, els camins, el Far de Sant Sebastià. Són el meu paisatge, són meus. Però també és meu el lloc on em vaig criar: el barri de La Torrassa, a l’Hospitalet, a la vora del metro de Santa Eulàlia. El mateix barri del protagonista de la ficció d’en Jordi. Com us podeu imaginar, amb tot aquest bagatge comú (i molt més que no enumero per no cansar-vos), havia de viure la lectura de la novel·la d’una manera molt especial.\nCamins incerts és un text amb una clara dualitat. D’una banda, es tracta d’una història humana i intimista, de clara trama iniciàtica i de tons costumistes, que recrea el despertar a la vida dels tres personatges principals. La vida, sí. Aquella circumstància indefugible que primer et somriu per després mostrar-te, sense pietat ni previ avís, de què va, en realitat, la història. Evidentment, no revelaré res de l’argument, que haureu de llegir, però l’obra, pel que fa a aquest pla narratiu, és una novel·la de personatges, de gran intensitat psicològica, que recull unes vivències personals molt ben dibuixades.\nD’una altra banda, en el seu segon pla narratiu, Camins incerts esdevé directament una crònica. Una crònica social, històrica, cultural, política, ideològica. Jordi Canals fa un recorregut per gran part del temps de la seva pròpia vida i, en aquest sentit, la veu del narrador es transforma. Ja no és la d’un omniscient que ens relata uns fets en tercera persona i des de l’exterior, sinó la d’un narrador intern, absolutament implicat. Es tracta de la veu del mateix Jordi, que remembra tot allò que va conèixer, tot allò que va presenciar amb els propis ulls. Camins incerts esdevé el reflex de la manera de viure, per bé i per mal, en una Catalunya que ja no existeix. Podem dir-ho d’una altra manera. Podem dir que la novel·la adopta el rol d’un document. Camins incerts és un gran document on l’autor fa memòria i aboca sense embuts, sense pudor, però també sense falsa nostàlgia, els clarobscurs i les contradiccions de la societat on vivim. Els protagonistes adquireixen, per aquest motiu, una funció instrumental. Deixen de ser importants com a protagonistes d’una història de ficció més o menys colpidora i, tal vegada sense que l’autor en sigui de tot conscient, es converteixen en arquetipus. Arquetipus que ens mostren com es vivia en el passat l’homosexualitat, l’estigma social, la sida, la recerca de la pròpia identitat a tots els nivells, la promiscuïtat sexual, les relacions familiars i professionals. Tota i cada una de les circumstàncies que afecten els personatges serveixen per il·lustrar-nos sobre la societat del moment. Tot plegat amarat de detalls, de dates, de fets històrics, d’anàlisis ideològiques, de referències artístiques i culturals. Fins i tot amb l’aparició estel·lar d’una figura tan important de la nostra cultura com és Josep Pla.\nLa novel·la comença sense que Jordi Canals ens digui en quin any ens trobem. Només ho intuïm, però no n’estem segurs. Al cap de poc, però, es desvetlla el misteri. És el dia que l’home trepitja la lluna. Fins i tot aquí he de reconèixer una coincidència personal, perquè aquell dia, tot i que jo era una nena, va marcar un punt d’inflexió en la meva manera de veure el món.\nCamins incerts. Un llibre de relacions humanes, de sofriment, d’amor, de records del passat, de mort. Però, per damunt de tot, un cant enorme i sense escletxes a un dels sentiments que més ens honoren com a espècie: l’amistat. L’amistat entre tots els personatges, però sobretot entre l’Adrià i en Joan. Una amistat que sobrepassa tots els tabús i totes les fronteres. Com ha de ser.\nEnhorabona, Jordi. I gràcies a tots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimecres, de desembre 11, 2013 11 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Anna Maria Villalonga, article, Emili GIl, Jordi Canals, presentació llibre, ressenya\n"La llàgrima", relat guardonat amb el Premi Arts i Lletres de Narrativa a la Memòria de Valerià Pujol\nDes de l'agraïment per totes les felicitacions i mostres d'alegria i amistat que m'heu fet arribar, em complau compartir amb vosaltres el meu relat La llàgrima, guanyador del Premi Arts i Lletres de Narrativa a la Memòria de Valerià Pujol 2013. Ahir vaig recollir el guardó en un acte molt agradable a Premià de Dalt, de la mà de la mateixa mare de Valerià Pujol, molt emocionada.\nLa llàgrima és per a mi un relat molt especial. El vaig escriure ja fa tres o quatre anys, però l'havia mostrat a molt poques persones, tot i que amb la Lurdes Estruch en vam fer una lectura antològica, a dues veus, en el si de les trobades de "Poesia viva". Però, tret d'això, he de confessar que em sabia greu desprendre'm, no em pregunteu la raó. El sentia (i el sento) molt meu i d'alguna manera estranya intuïa que estava destinat a alguna cosa especial. Mentre anava publicant en diversos llocs (digitals i en paper) altres històries, La llàgrima sempre continuava al calaix, esperant amb paciència el seu moment. Vaig tenir idees i propostes per a ell, però no vaig acabar de decidir-me. La llàgrima no marxava del meu costat. Em feia companyia.\nPer fi, ara sí que sembla que ha trobat allò que l'atzar (o qui sap qui) li tenia reservat.\nSé que molts pensareu que és un relat, estilísticament i formalment, molt blanc. I potser ho és. No he volgut renunciar a la prosa poètica ni tampoc a usar la nostra llengua en un correcte registre. Estic tipa de veure com ens entestem a rebaixar-la. També és un relat volgudament adreçat a tots els públics, perquè crec que el seu contingut pot resultar molt interessant per als infants i el jovent. Tanmateix, no us deixeu enganyar. El rerefons el considero molt dur, esfereïdor. La humanització de la bèstia i l'animalització de l'ésser humà per demostrar, sense estalviar sofriment, quines brutalitats som capaços de dur a terme.\nUn al·legat explícit en contra de la superstició i de la crueltat humanes. Un text que vol ser la veu d'aquells que no poden defensar-se tot sols.\nMoltes gràcies, amics, i espero que us agradi.\nLa lloba jeia exhausta al fons de la cova, la respiració encara agitada i els ulls mig clucs. Els cossos càlids dels quatre cadells bategaven al seu costat com quatre miracles. També semblaven cansats. Venir al món era un exercici veritablement dur. De moment no es movien gaire, però el pare sabia que ben aviat començarien a fer-se la guitza per arribar als mugrons i a la dolça llet. Va mirar la llopada amb tendresa. Tots quatre tenien les potes ben formades. Estava segur que es convertirien en uns llops sans i forts. Li va semblar, enmig del garbuix de morros i pèl, que només hi havia un mascle. Les altres tres eren femelles. Tres filletes seves! El gran llop gris no podia amagar l’emoció. Va fer una ullada a la valenta mare. Ni una queixa de dolor havia sortit de la seva boca mentre treia del ventre aquelles quatre criatures desmenjades i molles. El llop la va contemplar amb orgull. La seva família.\nVa sortir de la cova. La majestuosa figura es retallà, colpejada per la frescor del vent de primavera, contra la claror de la lluna plena. Una bola rodona, lluenta, que guarnia la immensitat d’un cel curull d’estrelles. Ferm sobre la roca dura, el gran llop gris udolà amb energia. El seu crit de felicitat retrunyí en el silenci nocturn i s’estengué, multiplicat per onades sonores, a través de les cingleres i les valls de la serralada.\nAdolf Garcia es va llevar molt d’hora. Havia programat l’alarma del despertador a les sis en punt, però una estona abans ja s’havia dutxat i s’estava preparant una tassa de cafè. Els nervis l’havien mantingut despert quasi tota la nit. Era curiós. Malgrat la seva experiència, sempre que sortia no podia evitar la mateixa sensació d’urgència. L’espera se li feia interminable. La seva dona va aparèixer a la porta de la cuina. Coneixia els seus costums. Ja ho portes tot? Ell, amb la tassa a la mà, va respondre amb el cap. Tots dos sabien que era una pregunta supèrflua.\nEl vespre abans havia netejat l’escopeta pulcrament. Havia comptat els cartutxos, omplert la motxilla i desat damunt del respatller de la cadira la roba i la resta de l’equip que necessitava. Era molt meticulós. Mai no deixava res a l’atzar. Abans de ficar-se al llit, havia consultat a Internet la previsió del temps. El servei de meteorologia anunciava boira i temperatures baixes per a l’època de l’any, però no hi havia indicis de pluja. Perfecte! La calor no era bona companya en aquell esport.\nEstava molt excitat. Volia aprofitar bé la jornada, una de les últimes. La temporada estava a punt de concloure. Només faltaven dues setmanes. El maleït Departament de Medi Ambient tan sols permetia la cacera de la cabra mascle entre el primer diumenge de març i el darrer dissabte de maig. Un període ridícul. Adolf Garcia els considerava uns esnobs tocats del bolet. Tota aquella història de preservar la fauna. De cabres salvatges en sobraven. Ell ho sabia molt bé. Però els buròcrates de despatx no en tenien ni idea i l’únic que feien era deixar-se entabanar per aquella colla de brètols que s’entestaven a equiparar l’ésser humà amb les bèsties. Per culpa seva, ell s’hauria d’esperar tot un any. És clar que a la tardor i al començament de l’hivern hi havia altres possibilitats, com el porc senglar i les nombroses espècies considerades de caça menor, però ell preferia l’aventura de perseguir les cabres salvatges, en especial els àgils mascles, a través dels perillosos cingles.\nEl gran llop gris va tornar a la cova intentant no fer soroll. Els cadells ja s’havien arrapat als pits de la mare i xuclaven amb força, els uns damunt dels altres. La lloba, quieta, els contemplava amorosament tot intentant ignorar el dolor dels mugrons. Se sentia exultant. Va creuar una mirada orgullosa amb el mascle i, sense emetre ni un gruny, tots dos es van entendre. Ara tenien quatre vides per protegir, quatre petites vides noves i indefenses. Semblava impossible. La lloba va treure la llengua i va començar a llepar el cadell que tenia més a prop. N’hi havia un de gris fosc, com el pare. Una femella. Els altres, tot i que encara semblaven una bola de pèl sense forma, eren rossos.\nLa bandada havia estat més nombrosa temps enrere, però en aquelles contrades la vida cada cop es feia més difícil. De mica en mica, els companys havien desaparegut. Un va caure en una trampa i va quedar atrapat; un altre va morir inesperadament: potser estava malalt; un tercer, simplement, va sortir a buscar menjar i no va tornar mai més. Ara estaven sols. Tots sis. Però tot aniria bé. Formarien una nova bandada. La bandada seria la família. El gran llop gris, esgotat per la intensa nit, va jeure al costat de la lloba, però l’excitació no el va deixar dormir.\nEl seu amic Albert va arribar puntual. Adolf Garcia va agafar els estris i va sortir al carrer. L’Albert l’esperava amb el motor engegat. Es van saludar i, sense perdre temps, van enfilar a bona velocitat cap a l’autopista. El trajecte, com de costum, es convertí en una continuada remembrança d’aventures antigues. Feia molts anys que anaven de cacera junts. Els dos homes, tan contents de les seves fites com criatures amb una joguina, reien sorollosament i es delectaven amb el record de les anècdotes passades, dels perills viscuts, de les millors peces aconseguides.\nEl dia tot just obria els ulls quan van aturar el cotxe davant de l’hostal de sempre. La serralada, imponent rere la boirina blava, semblava esperar-los. Els dos homes gairebé no podien suportar la impaciència, però l’esmorzar de forquilla formava part d’un ritual absolutament imprescindible: botifarres, pa amb tomàquet, un porró de vi negre. El cafè ben carregat amb un rajolí de conyac suficientment generós. Adolf Garcia no s’hi posava sucre. Van encendre un cigarret i es van mirar complaguts, sospirant amb satisfacció. L’Albert va riure, fent una picada d’ullet a la jove cambrera. Adolf Garcia es va fregar les mans. Tot anava de meravella.\nEl gran llop gris havia fet una becaina. De sobte, es despertà. De seguida va girar la vista cap a la mare i les cries. Tots els cadells descansaven tranquils. Se’ls veia respirar pausadament, amb un moviment rítmic del seu pelatge de cotó. La mare, en canvi, no dormia. Tenia els ulls mig oberts i badallava. Se sentia cansada i adolorida. Els petits no havien parat de xuclar de valent fins un moment abans. Té gana, va pensar el gran llop. Necessita alimentar-se bé. Haig de sortir a buscar menjar.\nEls dos homes es posaren en camí. Van penjar-se l’escopeta a l’espatlla i van sortir de l’hostal. La boirina no havia desaparegut, però un sol tímid pugnava per escolar-se a través d’algunes escletxes que començaven a obrir-se. Quan escampi la boira farà un bon dia, comentà l’Albert. Adolf Garcia assentí amb el cap. L’ambient era fresc, però els homes se sentien pletòrics. L’escalfor del conyac els confortava l’estómac i els feia pujar l’eufòria. Plens d’energia, iniciaren a bon pas l’ascensió a la muntanya.\nSabia que havia de fer-ho, però no en tenia ganes. Li dolia separar-se’n, sobretot ara que els cadells havien obert els ulls i assajaven per primer cop unes divertides maniobres d’estirament els uns damunt dels altres. El petit mascle ros va aixecar el musell i va ensumar al seu voltant. Els pares es miraren, còmplices. Fixa’t tu, tan petit. Serà un bon element, aquest. La mare el llepà. El cadell va arraulir-se contra ella i va buscar un mugró.\nUn vent fresquet els colpejava el rostre mentre avançaven entre els arbres. La part inferior de la serralada estava formada per bosc frondós, que calia deixar enrere abans d’arribar als penyals de vegetació escassa on trepaven les cabres. La boira s’esvaïa lentament i la temperatura era tèbia. Feia un dia magnífic per a la cacera. La brisa serviria de contrapunt a l’escalfor solar, encara incipient. Els homes caminaven en silenci, immersos en les sensacions que els produïa aquell esport de valents que coneixien tan bé.\nLa seva responsabilitat estava clara. Ara era el cap de la nova bandada, el cap de la família. Havia de sortir sense perdre temps a buscar aliment. La lloba feia cara de famèlica i, en honor a la veritat, ell també tenia gana. El gran llop gris es va acostar als seus fills i els va observar llargament. Continuaven mamant. Realment eren uns golafres. S’hi va allargar una estona, amb l’esguard entendrit. Després, amb gestos lents, va refregar el seu cap enorme contra el cap de la lloba. De seguida torno. Ella tragué la llengua, com en un somriure.\nOn els camins es bifurcaven, Adolf Garcia i el seu company es van separar. Portaven armilles reflectants per poder-se reconèixer enmig de la boira. Una altra idea lluminosa de la normativa moderna. Com si fos tan fàcil disparar a un altre home! Ells ja tenien massa experiència per a una cosa així. Però no pagava la pena arriscar-se. Si els enganxaven, els posarien una bona multa. Es colpejaren l’esquena per desitjar-se bona sort i cadascú va agafar la seva ruta.\nEl gran llop gris va sortir del refugi. Va mirar el cel. El sol estava més alt que no es pensava. Com que no volia perdre massa temps, va decidir que de moment ja faria amb un animaló petit. Potser una mostela o una llebre. N’hi hauria prou per a un àpat. Després, la lloba podria sortir a beure aigua i a estirar les potes mentre ell es quedava una estona a càrrec dels petits.\nAdolf Garcia s’internà en l’espessa vegetació. Encara hauria de caminar un bon tros abans de divisar l’escarpada cinglera on s’amagaven les cabres. Les seves passes trepitjaven la fullaraca i ressonaven en el silenci, només trencat pel cant dels ocells i el so dels insectes: veus que es complementaven en un ritme únic, la música del bosc boirós i verge. Adolf Garcia, però, no sentia la música.\nVa flairar alguna aroma agradable. Un conill, potser. Va pensar que si tenia sort no s’hauria d’estar massa temps allunyat de la família. Només feia uns minuts que els havia deixat i ja desitjava tornar-hi. Amb molta cura per no fer soroll, el gran llop gris avançà envers l’olor.\nAdolf Garcia estava posseït pel desig d’aconseguir una bona peça. Darrerament només caçava ocellons insignificants i ridícules llebres. Tenia el pressentiment que avui seria un bon dia. Va arrancar una petita branca i la va masegar entre les dents. Taral·lejà en to inaudible una cançó antiga que li ensenyà el seu pare.\nDes de lluny entrellucà l’entrada del cau del conill. Amb sort, seria molt a prop. S’hi apropà a passes lentes, ensumant l’aire. La ginesta ja començava a florir i omplia de groc els voltants de les pedres. La seva intensa fragància debilitava el rastre del conill, que el gran llop gris no distingia enlloc.\nAdolf Garcia duia l’escopeta a l’espatlla i suava una mica. Començava a pujar lleument la temperatura i aquella maleïda armilla de plàstic el molestava terriblement. Però no es desanimava. Al contrari. Aquell esport que només els forts podien practicar l’omplia d’energia.\nEs mantingué quiet i callat, mirant al davant. On era el conill? L’havia olorat i esperava trobar-lo a prop del cau, però no el veia. Els conills eren molt àgils. Petits i esmunyedissos. Potser havia intuït la seva presència i s’havia amagat a córrer cuita. El gran llop gris no podia controlar els nervis. Tenia moltes ganes de tornar a la cova. Inquiet, es remogué entre les branques d’un arbust punxant.\nAdolf Garcia va sentir una fressa inesperada. Allò no era el so d’un animaló petit, ni d’un rosegador ni d’un ocell. Es quedà parat un moment i va tornar a escoltar. El so es repetí, com un fort rascar d’herbes seques.\nEl gran llop gris estava enredat en una branca curulla de punxes. No se n’havia adonat. No podia ser. Anava massa distret, pensant només en la lloba i les cries. El fort pelatge gris s’havia enganxat a l’arbust i ara li constava desfer-se’n.\nAdolf Garcia el va veure de sobte. Un exemplar esplèndid de llop autòcton. Tenia els ulls groguencs i pugnava per deslliurar-se d’un enorme arbust, un garric ple d’espines.\nEn el mateix moment en què es va dependre de les punxes de l’arbust, el gran llop gris el va descobrir. Era un home, una d’aquelles figures terribles i cruels que tothom temia.\nEl pensament va creuar en uns segons el cervell d’Adolf Garcia. Quina meravella! Quina sort! Això sí que no s’ho podia esperar. És clar que li semblava que el llop era una d’aquelles bèsties protegides. Però, i què?\nVa ensenyar les dents amb fúria, després d’haver fet una ullada al voltant. Estava arraconat entre barrancs i era impossible fugir pel darrere. No tenia altre remei que enfrontar-se a l’home. Tanmateix, no era el millor moment. Se sentia cansat, amb fam i set. Ell tan sols pretenia trobar un simple conill i tornar cap a casa.\nEls ullals del llop eren impressionants. Bordava amb ràbia i els seus ulls grocs relluïen com el foc. Però Adolf Garcia, caçador expert, no tenia por. En certa manera, l’animal estava acorralat per la mala sort, amb un enorme penya-segat a l’esquena que li impedia fugir.\nEl millor era treure les forces. Espantar aquell ésser desagradable de mirada cruel. Va bordar amb tota la seva veu, mentre sentia que els pulmons estaven a punt d’esclatar-li dins del pit.\nNo es bellugava del lloc. Era un llop poc ferotge. Adolf Garcia sabia molt bé què havia de fer. Després d’aquell dia, seria l’admiració de tots els caçadors de l’associació.\nEl maleït home no marxava. Com era possible? No hi feia res allà. No pertanyia al bosc. El gran llop gris va tenir por. Va bordar més fort i va ensenyar les dents en to d’amenaça.\nAdolf Garcia no s’immutà. Sense trencar el contacte visual, va plantar fermament els peus a terra amb les cames una mica separades.\nNo hi havia res a fer. L’havia d’atacar, encara que estigués cansat. Aquell home no marxava.\nDespenjà l’escopeta de l’espatlla amb un gest lent, calculat. La mirada sempre endavant.\nVa agafar embranzida amb les potes del darrere. Quasi va volar enmig de l’aire tebi.\nEl sec impacte retrunyí entre els cims de les muntanyes. L’havia sorprès en ple atac, al molt babau. Mai no hauria imaginat que fóra tan senzill matar un llop. Adolf Garcia se sentia invencible, una mena de déu que ningú no podia destruir. S’acostà a la presa ajaguda a terra, sorprès de la fugacitat del moment. Tremolà de plaer. Un instant sublim. S’aturà al costat del llop enmig de la polseguera aixecada pel tret, amb l’escopeta penjada del braç. Començava a fer calor. Com s’enduria la bèstia? Devia pesar moltíssim. L’examinà amb atenció mentre ideava la manera. Semblava un exemplar jove. Se sentia increïblement satisfet. Havia estat tan fàcil! Adolf Garcia era l’heroi que havia matat un llop perillós i enorme en un clar matí de primavera.\nEl gran llop gris aixecà la mirada. Va captar les cames de l’home, el color groc de l’armilla. Udolà suaument, sense força. La vida s’escolava de pressa. Una glopada de sang li pujà a la boca des de la gola resseca. Enmig de la boira dels seus ulls, va veure la llopada recent nascuda, el garbuix de pèls bategant sobre els pits de la mare. La mare llepant els nadons. L’escalfor de la cova i de la vida. Després, abans de la foscor, un gemec profund li retorçà l’ànima.\nAdolf Garcia va decidir que no se l’enduria. En realitat, per què? Faria unes quantes fotos per immortalitzar la fita i marxaria en recerca de les cabres. Si s’enduia el llop, la jornada de cacera ja s’hauria acabat.\nUna hora més tard va aparèixer el guarda forestal de la zona. Recorria el bosc per avaluar el nivell d’humitat de la vegetació. Feia molt que no plovia i s’havien de decidir els dispositius antiincendis d’aquell estiu. De seguida ve veure l’animal. S’hi acostà, sobtadament disgustat. Es tractava d’un exemplar fort i magnífic. Desolat, el guarda va seure en una pedra.\nEl cap del gran llop gris reposava de costat als seus peus, enmig d’un toll de sang. Un tímid raig de sol li queia al damunt. Tenia un ull obert, opac, vidriós. El guarda sospirà i l’observà amb respecte. De cop, es va posar dempeus, corprès.\nSuspesa de la parpella, com una diminuta gota d’aigua cristal·lina, tremolava, encara càlida i humida, una petita llàgrima.\nEl relat també ha aparegut publicat a la revista RESPOSTES\nEl relat també ha aparegut publicat a Tribuna Maresme\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, de novembre 24, 2013 25 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Anna Maria Villalonga, premis literaris, relats, text original\nEl pot de llauna, un relat d'Anna Maria Villalonga...\nPresentació de "La decisió de Manperel" de Jordi d...\nCamins incerts, de Jordi Canals: presentació i res...\n"La llàgrima", relat guardonat amb el Premi Arts i...


La crisi aguditza els abusos en el treball migrant al Líban - directa.cat\nManifestació a Beirut organitzada pel moviment antiracista / Arxiu\nCristina Cabasés criscabases\nL’ambaixada de les Filipines al Líban bull d’activitat. És un calorós dijous de principis de desembre i centenars de dones hi fan cua. El govern de les Filipines ofereix bitllets d’avió gratis a totes les treballadores nacionals que vulguin ser repatriades. Més d’un miler s’hi han acollit, pressionades per la profunda crisi econòmica que pateix el país, que ha encarit molt el cost de la vida mentre destrueix llocs de treball. La majoria de les dones que fan cua treballa en l’àmbit domèstic. Es tracta d’un sector que dona feina a més de 250.000 persones estrangeres al Líban, però ho fa en unes condiciones d’extrema vulnerabilitat, gairebé de semiesclavitud. Plou, doncs, sobre mullat per a les treballadores domèstiques al Líban.\nEs tracta d’un sector que dona feina a més de 250.000 persones estrangeres al Líban, en condicions d’extrema vulnerabilitat\n“Vaig començar a pensar en el suïcidi perquè em tenien tot el dia tancada a casa”. Així narra una dona de Costa d’Ivori la seva experiència com a treballadora domèstica al Líban; un abús que ve possibilitat per l’anomenat sistema Kafala, que regeix la contractació de persones estrangeres al país. Segons aquest modus operandi, la persona contractada ve esponsoritzada pel patró o la patrona, qui n’esdevé responsable. Aplicat a l’espai privat-familiar, completament opac al Líban, propicia tot tipus d’abusos i maltractaments.\nNo és per falta d’informació. El Ministeri de Treball publicava el 2012 una guia on es detallaven els suposats drets que ostenten les treballadores immigrades. S’hi afirma que han de rebre la paga a final de cada mes, tenir un lloc privat on dormir, i gaudir del menjar i l’assistència en salut assegurats. També parla del dret a dimissió, del dret a tornar al propi país i del dret a gaudir d’un dia de festa a la setmana i sis de vacances a l’any. La realitat, però, és molt diferent.\nUn informe constata la greu situació\nL’abril de 2019, l’Organització Internacional del Treball (OIT) i Amnistia Internacional van publicar un informe, després d’entrevistar-se amb 32 treballadores domèstiques, en el qual recollien nombrosos casos d’abusos. Més de la meitat de les enquestades havien patit agressions verbals, físiques o sexuals. “Si obria la finestra i saludava altres treballadores filipines, la patrona de la casa m’estirava els cabells i em pegava”, explica una de les entrevistades per l’OIT. La meitat de les treballadores reconeixen jornades de més de deu hores i manifesten que no tenen accés a serveis de salut i medicaments. Un 35% no té un lloc segur on dormir (dorm a la terrassa, a la cuina o a la sala d’estar) ni suficient menjar. Tampoc té descans setmanal. A més, moltes de les treballadores testifiquen que se’ls va retenir el salari durant els tres primers mesos de feina per cobrir les despeses de contractació, una pràctica il·legal. D’altres segueixen sense rebre el sou fins i tot després. “És una mesura de coacció per evitar que m’escapi”, raonava una treballadora etíop.\nUn 35% no té un lloc segur on dormir (dorm a la terrassa, a la cuina o a la sala d’estar) ni suficient menjar\nLa seva salut física i sobretot mental està en perill: a un terç de les enquestades no les deixen sortir de casa i les tanquen quan la família marxa. Fa quatre anys, cada setmana se suïcidava una treballadora domèstica al Líban. Actualment, la xifra de defuncions s’ha duplicat. El Centre Comunitari de Migrants (MCC, per les sigles en anglès) ha documentat de mitjana dues morts de treballadores domèstiques cada setmana, bé per suïcidi, bé intentant escapar.\nL’MCC va ser creat per l’organització Moviment Antiracista (ARM, per les sigles en anglès) l’any 2011, amb l’objectiu d’oferir un espai segur per a les treballadores immigrades on poder organitzar-se, rebre formació i accedir a serveis legals i de salut. “El sistema Kafala s’ha d’abolir del tot. Després, caldrà crear unes lleis laborals que protegeixin els treballadors immigrants”, diu Rahaf Dandash, membre de l’ARM i que treballa a l’MCC, mentre mira la porta. Està esperant que siguin les tres de la tarda perquè arribi tothom i comenci l’assemblea. L’abolició del sistema, però, no resoldria la necessitat econòmica que porta les treballadores a emigrar.\nEn aquest sentit, la difícil situació econòmica i financera al país afecta especialment les capes socials més vulnerables, entre elles les treballadores domèstiques. Moltes libaneses han perdut la feina els darrers mesos, les remeses de les familiars expatriades han deixat d’arribar i els bancs estan aplicant restriccions a la retirada de diners en efectiu degut a la manca de liquiditat en dòlars –divisa clau per a l’economia diària. Com a conseqüència, gairebé la meitat de les treballadores domèstiques, segons l’ONG KAFA (enough) Violence & Exploitation, no està rebent el sou i, les que el reben, són pagades en lliures libaneses. El valor de la moneda local respecte del dòlar al mercat de canvi no oficial –el que és realment representatiu, ja que és on canvien els diners– s’ha rebaixat en un terç. D’aquesta manera, les treballadores han arribat a perdre un 40% del sou –si hi sumem les comissions– quan canvien els diners a dòlars per enviar-los a les seves famílies.\nAl 94,3% li requisen el passaport en arribar al país i sovint les famílies contractants no accepten retornar-lo\nDonada aquesta situació, moltes volen retornar als països d’origen; però no és fàcil, especialment per les que no estan regularitzades administrativament perquè han escapat dels seus llocs de treball o perquè no els han renovat els papers. A més, al 94,3% de les treballadores, segons l’OIT, els requisen el passaport en arribar al país i sovint les famílies contractants no accepten retornar-lo. “Molts cops els fan xantatge o els demanen diners a canvi”, explica Dandash.\n“Moltes organitzacions estem intentant ajudar les treballadores que volen tornar als seus països”, relata Zeina Ammar, companya de Dandash a l’ARM. “Però moltes treballadores tenen multes pendents pel fet de tenir els documents de residència caducats o no tenen diners per a un bitllet d’avió”, afegeix. La llei diu que hauria d’assumir la despesa la persona contractant, però molts cops no és així.\nAnar a la 'mani' amb la cuidadora\nLes protestes que està vivint el Líban són una esmena a la totalitat del sistema polític que governa el país, però, de moment, no totes les lluites hi estan trobant el seu lloc. “La revolució està obrint una porta”, explica Rahaf Dandash, membre del Moviment Antiracista (ARM, per les sigles en anglès). L’organització vetlla pels drets de les persones migrades: fan xerrades al carrer en què es parla del sistema Kafala, creen crits sobre els drets les treballadores migrants i convoquen contramanifestacions quan es troben amb una concentració racista a Beirut. També s’han pogut veure alguns cartells a favor dels drets d’aquest col·lectiu a la manifestació pels drets laborals que va tenir lloc recentment.\nLes ONG es queixen que entre les manifestants libaneses no hi ha gaire conscienciació sobre el problema. Des de KAFA expliquen que hi ha famílies que participen de les protestes i que tenen una treballadora a casa però que no relacionen la demanda dels seus propis drets amb els drets de les treballadores que tenen a casa. “Estan pendents dels seus problemes i no hi pensen”, ens explica Ghina Al Andary. “Algunes fins i tot porten la treballadora a la manifestació perquè porti el nadó en braços”, es lamenten des d’ARM.\nNo es preveu una solució ràpida per a les condicions de les treballadores de la llar. “La situació econòmica no millorarà en molt de temps”, preveu Zeina Ammar. Són conscients d’invertir-hi els pocs recursos que tenen encara que el context del país sigui greu. “Seguirem treballant, però tot això trigarà anys”, conclou Dandash.\nesclavitud Líban migracions treballadores de les llars i les cures\n« La nena caucàsica i la quotidianitat del racisme\nDones que lluiten a Chiapas »