de dijous en dijous: de maig 2011\nLa veu. La seva veu. La potència de la seva veu que l’acaba de trair. I encara bo que era al camerino perquè només de pensar que li passa allà al mig, amb l’escenari sencer per al seu monòleg i els ulls de tants companys i amics, de tantes celebritats i autoritats escoltant-lo, només a ell... El primer cop que li passa. Cinquanta anys de professió i mai abans, mai, no li havia fallat el seu instrument màgic. Al contrari.\nAssegut, el cos li pesa, però li pesa encara molt més la sola idea d’haver d’avisar el director. Tot just el dia de l’estrena. No troba les paraules. D’altra banda aquesta maleïda afonia tampoc no el permetria d’articular excuses, si més no orals. De sobte, es ruboritza. Imagina els altres pensant que li ha arribat l’hora, pensant que finalment el paper se li ha fet gran i el terror l’oprimeix. Ell, que va abandonar la por el primer dia. Que ha pujat a escena amb febre o borratxo i, fins i tot, sense dormir. Ell, que va actuar l’endemà que li diagnostiquessin aquell tumor dolent a la gola. Quina por ha de tenir ell, que als vint anys ja donava rèplica a les més consagrades dives? Quina por ha de tenir ell, si s’ha fet gran entre bambolines i no coneix altra llum que la dels focus que il·luminen el seu rostre fort, el seu bigoti d’home valent i poderós, de l’home que no té por (i que, collons, tampoc no té veu)?\nS’escura la gola i empassa litres d’aigua. S’acaricia la gargamella en un gest que va aprendre del mestre. I ho prova. Prova d’emetre un so. Per petit que sigui. Res. Silenci total. Pitjor que això. Una mena d’esgarip ridícul es perd per la boca, com una ventositat mal dissimulada. I el rubor torna. Pensa si pot ser que hagi perdut el tren sense ni adonar-se’n. Pensa en el crit que li ha deixat anar aquest matí a aquell paio del pàrquing, quan ha clavat el cotxe al mig del camí, com si allò fos seu. Paciència. Déu meu! Quin mal li feia perdre mig minut aquest matí si ara hi hagués guanyat una vida? Encara que, i si aquell crit no hi ha tingut res a veure? I si és que el càncer ha tornat? O que, de fet, no se’n va anar mai, que aquell metge ximple i caduc no va fer la seva feina com cal i en comptes d’arrencar tot el que havia d’arrencar s’hi va oblidar un bocí d’aquesta bèstia que ara no el deixa dir res? No, res no, el seu monòleg!\nFaria cridar l’Anna Maria, però es diu ràpid. Com s’avisa algú si no es pot parlar? I a més, la pobra es pensaria que és una broma pesada i ja no estan per bromes, amb tot el que ha passat. S’aixeca i treu el cap pel passadís a veure si hi ha algú però la gent corre amunt i avall perquè tot és a punt de caramel. El dia d’estrena, el món s’accelera i neguiteja i ningú toca vores fins que el teló no torna a caure. Veu en Pau. Tan jove! Tan ple de vida ara que crida de l’altra punta estant amb aquella seva veu: un terratrèmol sencer que surt projectat gola enllà, cada cop que parla. I ell no té veu. No li pensa dir res. Ningú no en sabrà res. La veu vindrà. I el jove intèrpret l’ha vist i li envia un somriure còmplice i ell gesticula amb el cap ara que el té per tota arma de comunicació. I se’n torna al camerino. El gran camerino d’actor principal que, com tots els altres, no és res més que quatre parets gastades plenes de les imatges d’altres dinosaures els quals, com ell, ensumant la immortalitat, els va consumir la glòria eterna. Perquè, què és aquest camerino sinó una presó lletja i petita només per a ell, feta a mida només per a ell, sobretot per a ell que ja no en pensa sortir, si no és cridant i cagant-se amb la mare que va parir l’Assumpta que li ha cosit un vestit amb les mides de fa vint anys. I pensa: «què cony!» i es descorda la camisa i es mira el pit al mirall i veu el pit d’un home gran, que mira d’aguantar, que interpreta el galant madur, que ja ni recorda que un dia ho fou. Un pit ple del pèl que ja no té al cap. «Si n’ets de ridícul! Què faràs ara? Oblida la ràdio, oblida el doblatge, oblida la tele, oblida-ho tot. I quina altra cosa saps fer, tu?»\nL’Anna Maria fa temps que diu que hauria de dir prou, dosificar-se, si més no. Ell, en canvi, volia demostrar a tothom que ni que el serial durés més que la guerra dels cent anys, ell seguiria allà com un jonc que es gronxa al vent i que es bressola amb el pas del temps —com li agrada comparar-se amb el jonc. I, quan els premis van anar caient, ell inflava aquest mateix pit i feia callar les veus incrèdules de la nena i la seva dona. Ara se’n fa creus de qui tenia la raó. Ja no té edat per aprendre’s cada dia aquest munt de línies. Ni ho imaginen, és clar, però cada dia quan li arriba el sobre amb els nous guions de la setmana, la suor comença a regalimar cor endins. I una merda que no té edat! Prova de tornar a cridar algun improperi però el mirall ple de bombetes li retorna la imatge d’un mudet, d’un mim de poble, d’un xitxarel·lo. I plora. Feu el favor de no anar-ho esbombant, però plora.\nPotser sí que ha arribat l’hora que faci una altra cosa. Els del taller de dijous li riuen les gràcies i en Ramon no sembla pas condescendent, quan ell llegeix fragments (especialment adaptats per a l’exercici en concret) de les memòries que fa vora mitja dècada va començar a redactar. No cal dir que els altres li admiren més la veu del recitat que no pas allò que els llegeix, però tampoc fan cares ni esbufeguen com quan en Dani llegeix els seus poemes de núvols i suïcides. I ell les percep aquestes coses. Després d’anys davant per davant, a tocar del públic, amb tantes cares i gesticulacions, un aprèn a desxifrar els avorriments i les mandres, les admiracions i la gelosia. Un aprèn a trobar les mirades entre els milers d’ulls que et guaiten. Per això sap que no, que no deu escriure tan malament com això. Òbviament, s’absté de revelar els passatges més explícits i sucosos de les memòries als companys setmanals. Se’ls guarda perquè sap que, si els delatés, aleshores ni la veu (que ja no té) el salvaria.\nMenys de mitja hora i la platea frisarà per veure el seu cos aparèixer a mesura que el vellut vermell s’enlairi cap als llums. Menys de mitja hora i serà la riota de tothom. Demà, tots els diaris del país en parlaran i on s’amagarà llavors, ell? Que parlin de tu, encara que sigui malament. I una merda! Que parlin bé, o que es fotin les crítiques al cul. Menys de mitja hora i el treball de tots aquests anys no haurà servit per a res. I si no pot parlar mai més? I si veritablement s’ha acabat? Totes les hores de ràdio i les trenta-vuit pel·lícules, de les quals com a mínim deu rodades a l’estranger, els cent quinze espectacles estrenats —que es diu aviat— i els anuncis i el nombre incomptable de veus posades a disposició d’infinits personatges que, des d’avui mateix, deixaran de parlar per sempre més. Ni dirigir, no podrà, com fan tots els fòssils reciclats. Com és possible fer de director si no ets capaç d’engegar un bon grapat de renecs des de la fosca última fila de butaques? Déu dels cels, vint minuts.\nI reprèn els exercicis, tossudament. Beu. S’escalfa una infusió amb llimona i torna a beure. Els massatges al coll. S’aixeca. S’asseu. Es torna a aixecar. Passeja per l’habitació. Un pas endavant. Dos enrere. Es bressola d’una banda a l’altra. Sent les veus rere la porta com s’enjogassen pel corredor. Com, el to d’excitació, va apressant-se igual que el de les criatures quan l’hora del pati és a prop. Ell també fou una criatura. Ell també va cridar al pati d’una escola. El món era molt diferent. O potser no tant. Un quart d’hora i la veu no torna. En absolut. Ni tan sols l’esgarip d’abans no és capaç d’aconseguir ara. I el seu cap torna als versos clàssics. Sent la seva veu que li recita poesia orelles endins. I s’escolta. Merda! Ara sí que veu clar que no anirem enlloc. Si en comptes de repassar el text, dedica el poc temps que queda a conjurar els romàntics és que tot està perdut. Ben perdut.\nPerò la poesia i la veu van néixer al mateix temps. Perquè fins que no recità aquells versos d’amor a l’Anna Maria no existien ni una cosa ni l’altra. Potser hi havia els autors i potser hi havia les veus. Però la Poesia i la Veu van comparèixer indestriables el segon dia que va veure l’Anna Maria i va recitar, maldestrament, patètica i ridícula: «...Y entramos por el beso que me abres, y pensamos en ti, los dos, yo solo...». Havia acabat de llegir-ho casualment en un llibre que va trobar obert a cals oncles i li va semblar que li parlava i li va semblar que li recordava la dolça noia que havia vist sortint de missa, feia encara no dos dies, el record de la qual no l’havia deixat dormir. La va aturar, li va preguntar el nom i li va deixar anar Salinas, com qui escup una por que té molt endins. I ella obrí aquells ulls, com pous que encara té, i se n’anà corrents. Després, esbrinà que la noieta cantava a la coral i —mira com són les coses— féu de manera d’aportar els seus greus a aquella olla de grills. I, encara més endavant, algú li va contar que preparaven uns pastorets on ella feia —ves— de Verge Maria i, sí, miraculosament, una llarga i fosca barba postissa com la seva innocència, el convertí en el Sant Josep li recorden sovint (encara avui en dia) molts coetanis seus. Fins que, al final, la veu l’emmetzinà i la pobra no se’n pogué estar de rebre els seus afalacs lírics. Es va acostumar a aquella veu que era només seva i que, tan sols de pronunciar-li el nom, alguna mena de música li feia ballar l’ànima.\nDeu minuts. Deu minuts pelats el separen de l’exili. Com quan aquell atac li posà la vida i la carrera en pausa. D’aleshores ençà, no ha tornat a fumar. Ni fumarà. Per bé que ara mateix una bona cigarreta el faria un home nou. Acceptat: amb la gola més cascada però feliç, a la fi. Com s’explica un atac de cor a algú que no n’ha patit mai cap? Deixeu-vos de collonades que la vida no se’t passa pel davant. No hi ha pas temps. Fa mal. El pit explota i l’aire no arriba. El coll pensa que alguna cosa no rutlla i el fet és que no rutlla perquè el braç comença a adormir-se i no vol jugar i, tot seguit, el cos sencer comença a ser una llosa feixuga i tant se val perquè el forat que se t’obre al pit et fa oblidar la resta. Si tinguessis esma, pensaries que et mors o que voldries viure, però el cert és que no pots perquè el pit es plega o bé s’eixampla fins a fer-se delicadament insuportable. Però sortosament entra l’Anna Maria que ho veu i li agafa la mà, i pren el telèfon, i truca, i el fa seure, i li acarona el clatell, i li torna a donar la vida —encara amb els dits abraçats sobre uns llençols impecables i desconeguts d’hospital—, i encara somriu perquè no és fins que tot s’ha acabat, i tornen a casa, i després de sopar ell s’asseu a la butaca i allarga el braç buscant el tabac, que el buit li explica que no li cal un sol retret, que no li cal ni una paraula més alta que l’altra per fer-li saber que no tornarà a respirar mai més el fum de la seva nicotina.\nCinc minuts. Un pas endavant. Cal fer alguna cosa. S’han acabat els plors i els planys. Decideix que no hi ha veu però hi ha vida. Decideix que cal donar la cara com l’ha donada sempre que ha calgut. Que ho entendran. Que ho han d’entendre i, si no ho entenen, doncs pitjor per ells. L’Anna Maria ho mereix després de tots aquests anys. Ell va acabar anant a aquella prova a la capital i ella el va seguir. Contra tot pronòstic. Fou ella qui l’envià a mostrar aquella veu a la resta del món perquè sabia que no la podia fermar a casa, que no era just que en mantingués l’exclusiva. Acabà anant a aquella prova i ella el seguí. Contra tothom. No tenien edat però tampoc no tenien cap por. S’estimaven. I els altres, és clar, han hagut d’acceptar-ho, al cap i a la fi. Que potser feien res de dolent? Que potser no han passat junts cada minut, des d’aleshores? No, no es van equivocar. El paper fou per a ell i, darrere d’aquell, n’hagueren de venir molts més. La ràdio i la televisió i el teatre i el cinema. El món sencer s’adonà que hi ha veus que no necessiten altaveus, que hi ha veus que parlen fins i tot sense paraules. I l’Anna Maria no s’ha perdut ni una sola funció, ni un sol dels seus programes, ni un de sol. De fet, quan es va posar de part de la nena, la féu esperar fins que el pare sortí a saludar i aleshores sí, aleshores un camerino infinitament més llòbrec que aquest d’ara li oferí la primera alenada entre els bravos dels actors i els crits dels tècnics.\nVinga. Que sigui el que Déu vulgui!. Es corda la camisa, obre la porta i surt. «Molta merda!». Una passa. Una altra. «Menja-te’ls!». Encara una altra. «Maestro, Maestro!» Ja és entre bambolines. S’abraça amb en Pau i la Carmen que repassen text. Envia un petó a la Cristina que entrarà per donar-li la primera rèplica i es posa rere el teló. A la marca.\nAixeca el cap. Infla el pit i deixa anar lentament l’aire per la boca compassant aquest teló que tira amunt mentre una explosió de cares aplaudint omple el teatre per darrer cop. Després d’avui, la veu —que ja ha tornat— serà altra volta i per sempre més, només de l’Anna Maria.\nPublicat per Daniel Recasens a 23:12 2 comentaris:\nEn Sebastià és funcionari. Interí, vaja. En realitat, és personal contractat i de fet, fa cosa d’un any, se li va acabar el contracte, per bé que ningú va badar boca; així que farà vora dotze mesos que està renovat tàcitament. En fi. Tornem-hi. En Sebastià és funcionari. Això de ser funcionari és una cosa que ja li ve de petit. Va trigar dos anys i mig a decidir-se a caminar. No són coses de riure, deia l’àvia. O potser sí. El cas és que treballa al Departament de Joventut d’un Ajuntament relativament important amb una feina relativament poc estressant. Per entendre’ns, ell i el seu ordinador tenen una relació força estreta. Ell, l’ordinador i una paperera de mida estàndard —situada estratègicament cinc metres enllà de la seva taula, entre la fotocopiadora i el dispensador d’aigua— que tan útil resulta en els llançaments a mitja distància.\nFeliçment casat amb una artista plàstica, practica sempre que pot de pare de família amb dues filles encantadores que l’adoren i una tortuga lletjota que passeja amb solemnitat pel terra hidràulic del seu pis al centre. Enamorat del jazz però amb un gust musical eclèctic i sense complexes que igual li permet reconèixer les tonades poca-soltes que li ballen les nenes al llit matrimonial, saltant pels volts de les vuit del matí, cada dissabte i cada diumenge del món, com les velles cintes de casset amb grans èxits del heavy tou, que tant fan trempar la seva dona.\nEn Sebastià és un home llegit, i entreté les estones mortes escrivint capítols apassionants d’una novel·la històrica que acabarà just quan la novel·la històrica hagi passat a la història. Així i tot, el vigoritza i l’omple d’orgull cada cop que la mostra a en Llort —un amic de dèries semblants que ensenya biologia al mateix institut on la dona fa classes de tant en tant. Generalment el primer dimarts de cada mes, queden per dinar i, a l’hora del cafè, s’ensenyen l’un a l’altre les darreres línies de llur personatges de ficció. Els fa gràcia que, de vegades, coincideixen en un recurs narratiu similar o amb l’ús d’un determinat punt de connexió temporal i riuen com criatures i demanen un conyac. I què coi, un dia és un dia.\nEn Sebastià és molt apreciat entre la gent del departament. El seu humor, més aviat negrot, ajuda a passar la feixuga jornada laboral que travessen els pobres funcionaris. Sempre té un gest amable i mai un no per resposta. Des que en Llurba es va jubilar, és ell que organitza sopars i comiats, així com qualsevol festa que s’escaigui. Per Sant Jordi, regala una rosa a totes les noies de la planta, inclosa la regidora que mai no està per bromes. No oblida un aniversari. Sap el nom de pila de tothom que treballa a l’Ajuntament i el saluden cordialment polítics de tots els colors.\nPer això l’ha estranyat que en Raimon —el seu cap directe— el cridés de bon matí d’aquella manera al seu despatx. De primer, ha pensat que no s’hagués deixat el capítol trenta-tres a la fotocopiadora, però de seguida s’ha visualitzat quan sortia de l’edifici consistorial amb les còpies al maletí. De fet, sempre pensa que el conserge per força ho ha de notar que aquell maletí entra buit i surt ple, cada dia.\nEl cap el fa seure i ell posa aquella cara que va aprendre a fer quan devia tenir, què sé jo, un any i mig i els seus pares —que mig havien començat a perdre la paciència— se’l miraven emprenyats perquè el Tianet passava olímpicament de fer ni que fos un trist passet. Una cara que va perfeccionar quan aquells mateixos pares, molts anys després i ja resignats, li van trobar una bosseta d’herbes sospitoses a la butxaca dels texans. Una cara com una esquena que excel·lí en emprar-la davant les recriminacions de la seva primera xicota així que aquella el va trobar enllitat amb la seva germana adoptiva, una noieta molt bufona d’origen vietnamita i gustos igual d’exòtics.\nI tanmateix, el seu cap no engega cap retret ni cap queixa. L’ha cridat per explicar-li que la regidora en persona vol parlar amb ell en el decurs d’aquest mateix matí. Segons es veu, es tracta d’un assumpte d’extrema confidencialitat, del qual el propi Raimon en desconeix els detalls. «Estigues preparat i deixa tot el que tinguis sobre la taula», li diu abans d’acompanyar-lo a la porta. «I sobretot, d’això ni mu als altres. Ja saps com van per aquí aquestes coses».\nEn Sebastià s’asseu al seu lloc. Evita qualsevol mirada o cella interrogant que se li dirigeixi i atura la feina al mateix lloc on fins ara l’angoixava. Vull dir que apaga les finestretes de l’ordinador que deixen una partida a mitges del solitari i les fotos del cap de setmana a Núria per girar. Surt del facebook després d’un darrer post simpàtic i sospira. Rellegeix unes notes que ha començat pel capítol trenta-quatre i somriu. Pensa que fou un encert fer cas de la seva germana i apuntar-se a aquest taller dels dijous al vespre. Es coneix que ha millorat força la força del relat des que van engegar aquestes trobades setmanals a l’Ateneu. I torna a somriure i guarda les notes al maletí. Truca a la seva dona per comentar la reunió tan estrambòtica que acaba de tenir i l’altra se’n fot i diu que tanta rosa d’abril no pot ser bona de cap manera. Ell penja i es neguiteja. Avisa els companys que surt un moment a fer unes gestions i els altres ja entenen que va a fer el cafè —perquè ja se sap que, en la comunicació, tan important resulta el receptor com el codi i el context.\nNomés veure’l entrar, el bo d’en Roig ja riu i s’apressa a servir-li el cafè amb llet descafeïnat de sobre, amb la llet natural i tres sobrets de sucre. Tampoc no oblida la mateixa gràcia de sempre: «què tal per la casa gran?». En Sebastià li segueix el fil, li riu els acudits i s’interessa per la seva família. Per això ara, l’amo del bar li explica mig moix que la seva gran, la ballarina, es va trencar la cama esquiant i ara s’haurà d’estar per força una bona temporada lluny dels escenaris. Ell l’escolta i hi fica cullerada quan convé i li passa el braç per l’espatlla abans de deixar l’euro amb quinze sobre la barra lluent. Se’n recorda, «autèntic marbre italià que en Roig avi va embarcar personalment a Carrara». Abans de tornar a l’Ajuntament, compra el número dels cecs que la Montse ja li guarda. El reconeix per la veu i el to amable i li recorda que la sort només somriu a aquells que la saben buscar. Ell riu sorollosament perquè ella s’adoni que entén la gràcia. Se n’acomiada i entra a l’edifici a seure i esperar. Treu, del calaix de baix, el diccionari de sinònims que li van regalar pel dia del pare i subratlla un parell de paraules que li criden força l’atenció. Es diu que haurà de recordar-se de fer-les servir així que en tingui l’oportunitat.\nAra el telèfon l’avisa que ha arribat l’hora. La secretària de la regidora li ha indicat —educadament— que pugi cagant llets. Es posa la camisa per dins. El règim ja no pot esperar més. Puja a l’ascensor. Es torna a treure la camisa per fora els pantalons i, segur que no el veu ningú, fa aquell gest com de coveta amb la mà per tal d’assegurar-se que l’alè no li farà la guitza. Put del cigarro que no ha fumat i del cafè que li ha escaldat la llengua —perquè en Roig no entendrà mai el concepte “llet natural” i ell prou s’estarà de dir-li’n res. A darrera hora, es torna a ficar els faldons de la camisa dins dels texans i mastega un d’aquells xiclets de menta que tants cops abans li han salvat la vida. Es mira al mirall (massa blanc per ser d’aquest món) i truca dèbilment a la porta.\nLa Roser el rep i el fa seure en una d’aquelles cadires de disseny pensades expressament per allargar poc les esperes. Per fer-se passar els nervis, enceta una conversa frugal sobre les arracades de la secretària. I és que en Sebastià hi entén força d’arracades. Si fa deu anys que ell i la seva dona són casats, doncs podríem dir tranquil·lament, sense por d’equivocar-nos, que li’n deu haver regalat vint-i-cinc. No feu números. Les patologies no s’expliquen bé amb les matemàtiques. I mira que la seva dona és moderna i encara no s’ha tret mai les arracades de la primera comunió. En fi. Reconeix que les figuretes que la Roser duu clavades a les orelles han de ser per força de la Vall de la Mort. «Efectivament, xato. No se te n’escapa ni una» —diu aquella. «Calla, ja surt la sergent».\nLa regidora fa passar en Sebastià al despatx amb un somriure de banda ampla força dubtós —tot i que això de la susceptibilitat no ha estat mai un dels forts del nostre home. En seure, li ofereix bombons de la caixa vermella. Ell, d’entrada, es fa l’interessant però no és fins al tercer, en sentir-se desembolicar sorollosament i enutjosa la xocolatina i encara sense haver intercanviat ni un sol mot, que no es diu prou. Veu com la dona se’l mira amb posat polític. Vostè dirà. L’he fet cridar. Per això, per això. I li fa la proposta. Ell encara sua ara i s’excusa, i es vexa, i no diu que sí, però ja sabem que tampoc diu que no, i abans que passi un mes ja estrena despatx de cap de departament. En Raimon, lluny de sentir-se violentat o rancuniós, el posa al dia d’allò que li cal saber i li assegura que el té —«no ho dubtis ni per un moment»— a la seva disposició. «Pel que convingui».\nNomés la seva dona coneix l’encàrrec que li va fer la regidora i encara riu ara. Li sap greu sobretot pel Llort, i pensa si, tal vegada, li ho hauria d’explicar. D’altra banda, se sent còmode en aquell nou lloc de —diguem-ne— treball. El seu contracte continua sent tan virtual com abans però el cert és que el Departament, un trimestre després de tenir-lo a ell al capdavant, se situa en el segon lloc en el rànquing dels més eficients —segons estudis externalitzats a preu d’or, de contrastada solvència i palmària neutralitat. Això sí, d’allò de l’encàrrec, res de res. Ja no sap on amagar-se quan veu passar la regidora o només de saber que ronda pels corredors ara que el termini és a punt de vèncer.\nPotser empès per aquesta darrera circumstància, en Sebastià posa el pilot automàtic i enllesteix la seva novel·la històrica en un febril novembre sense hores de son. Li acaba de caure el poc pèl que li quedava i decideix tornar a fumar encara que sigui temporalment i com qui no vol la cosa. Amb la gramàtica i l’ortografia a punt, es presenta al despatx de la mestressa amb el notable volum revisat i relligat sota el braç i el pen drive a la butxaca dels pantalons de pinça. No ho hagués dit mai que era tan còmode allò dels pantalons de vestir i els mocassins italians. Aquest cop, la Roser no el fa esperar i ell entra directament sense trucar a la porta. Seu davant per davant de la regidora i un silenci absurd fa recordar, a la persona amb càrrec electe, de treure aquells bombons que va comprar especialment per quan tornés a tenir en Sebastià assegut davant. El mateix que ara somriu, tria aquell que té una ametlla dins i deixa les paraules embolicades damunt del cirerer en forma de taula d’aquell espaiós despatx. Ella que se’l mira i en llegeix algun fragment a l’atzar. Ho fa en veu alta fent retronar les frases i envermellir l’autor que, al mateix temps, s’emociona amb la idea d’algú —diferent d’ell— llegint-li els paràgrafs. Segellen el tracte final amb una encaixada. Conscients, un i altra, que mai ningú n’ha de saber res.\nEn Sebastià surt de la trobada amb la consciència d’haver entrat blanc i sortit negre, un d’aquells negres literaris de qui tothom parla, vull dir, però que mai no abandonen l’esclavatge. Per descomptat, sent també com si li acabessin d’arravatar una part d’ell mateix. Com l’amo que deixa el gos a la carretera, així se sent, amb la seva criatura de din-a-quatres dolosament desterrada en aquell despatx. Però no té massa temps perquè abans del cap de setmana té programades diverses reunions amb dos regidors més. L’un de dretes i l’altre d’esquerres. I no em refereixo a cap on carreguen. La seva feina al capdavant del departament no ha passat desapercebuda i acaba l’any amb despatx nou i un esglaó més en l’organigrama del consistori. Ja no para de dinars i sopars. Sort n’ha tingut de la Roser que va demanar el trasllat i ara li porta l’agenda i li fa de memòria externa. Les nenes expliquen a l’escola, quan ell les va a buscar, que la corbata és de seda i que és el seu pare, tot sol, el responsable que no sé quin coi de marrec hagi accedit a cantar per la festa major.\nL’endemà de Reis no —que se’l passa jugant amb la canalla a la consola nova—, però sí l’endemà mateix, el secretari general del partit amb qui més simpatitza i la tercera força a la ciutat es presenta amb cos de camisa al seu despatx i li prega que els permeti d’incloure’l a la llista en les municipals que són a tocar. És coneguda la tasca que està duent a terme. Se’l responsabilitza del rentat de cara de l’ala est de la casa del poble i d’haver aixecat el sostre cultural de la localitat, que comença a situar-se als mapes estatals en àmbits que mai abans hagués somniat. «Total» —pensa ell—, «quatre cosetes i un parell de retocs». I li plau la idea de fer-se un photoshop per empaperar els carrers amb la seva cara bonica. I tria de posar-se en tercer lloc i com a independent. Si no té el carnet del Barça no el tindrà de cap altre club!\nEl dia de reflexió, porta les nenes al parc d’atraccions. El de les eleccions, el passa tancat a casa de la vergonya que li fa que parlin d’ell. Però els resultats són aclaparadors i el partit passa a ser el segon més votat. En realitat, pràcticament ha doblat el nombre de regidors i per això no li queda més remei que passar la vesprada a la seu i sentir els crits dels militants que fan anar el seu nom com si del d’un jugador de futbol es tractés. La dona plora i les nenes apuren les ampolles de cava que surten de tot arreu. Els homes suen les camises i les dones ofereixen escots i el cap de llista que l’abraona i salten i boten abraçats com si els hagués tocat la primitiva. En Sebastià demana una excedència i els papers no arriben, però el seu despatx és el més gran després del de l’alcalde i la Roser s’ha encarregat de les plantes i el color de les parets i la finestra —abocada a la Plaça Major— el fa notar uns deliris de grandesa que mai no hagués ni pensat que tenia amagats sota la pell.\nEn Roig, quan el veu entrar, li posa el cafè i li parla de vostè. Ell, que no parlaria de vostè ni que entrés Nostre-senyor. Quan en Sebastià li demana, li explica que li han fitxat la Montse per un programa nou que han d’estrenar a la televisió, ara que la dansa s’ha posat tan de moda. Ell paga i marxa ràpid perquè això de la representativitat me’l fa estar molt tens, perquè pensa en la gent que l’ha votat i no pot parar quiet. Compra el número dels cecs i es deixa fer la broma per la noia i ell li regala quatre amanyacs al gos que jeu als seus peus, «quin quisso tan maco!». El conserge li aixeca la mà quasi com una salutació marcial i ell li torna. Seu rere columnes de papers que farien avergonyir Babel i fa trucades i passa conferències i emet dictàmens i es reuneix a tort i a dret, però s’atura un moment per baixar a dinar amb en Llort, que és primer dimarts de mes. L’amic li comenta que la d’això, la regidora aquella per qui treballava abans, doncs, que acaben d’anunciar a la ràdio que s’ha endut el Premi Literari més reconegut i més ben pagat del país i tot just amb una novel·la històrica com les seves. Ell s’ennuega i pensa que, efectivament «la molt malparida se l’ha endut, el premi; sí, i amb una novel·la històrica, com “les seves”». Demanen un altre conyac i surten a fumar. Sí, en Llort també hi ha tornat. La dona li ha dit que van per la segona criatura.\nAbans d’acabar la quarta legislatura i quatre o cinc quilos més de pes —pel cap baix—, en Sebastià veu com l’executiva del partit fa mans i mànigues per comunicar-li que serà ell i només ell qui encapçalarà les llistes en els nous comicis. Li van permetre de fer-se fonedís per les generals però aquest cop el necessiten més que mai. Ell parla amb la seva dona. La convida a sopar i, a les postres, li regala unes altres arracades. Li explica que hi ha molts números per arribar a la cadira del batlle i que li han pregat i que es deu a la gent i que màxim vuit anys més i que la gran ja anirà a la universitat i a la petita poc li faltarà i que ja tindran temps de tornar a la vida d’abans i que sí i que no, que no regalarà mai més roses a ningú que no sigui la seva nineta dolça. Un cop que ja són a casa, fan l’amor a la manera dels que saben que s’estimen de fa temps i espera’t.\nI no res; això, que en Sebastià torna a ser a la seu del partit. Tancat tot sol amb la seva dona al despatxet de darrere, amb la tele oberta, escolten escrutinis, resultats. I malgrat que els sondejos el fan alcalde, cal esperar al final. Els analistes locals ja parlen d’un canvi de cicle i fan travesses amb el seu nom per portar el partit i el país sencer a una nova era. Ell es frega els ulls, encén una cigarreta furtiva i pensa com n’és de fotuda la vida just al moment que s’adona que el nombre de vots que és a punt d’aconseguir és pràcticament el mateix número amb què tota la vida ha jugat als cecs, un número que no és altre que el dia que va fer dos anys i mig. Aleshores, entra la gran cridant com una esperitada amb un paper en una mà i el diari a l’altra: «Hem guanyat, papa, hem guanyat!». En Sebastià aixeca el cap fitant la pantalla que encara treu sumes i restes i formatgets de colors i torna a mirar la nena com dient, i la criatura que continua cridant: «Hem guanyat, papa, hem guanyat! Una milionada». I ensenya el diari rebregat que publica el guanyador dels cecs. El seu número: 170370.\nPublicat per Daniel Recasens a 22:57 4 comentaris:


Els comuns defensen la llibertat dels presos en un espot amb Asens, Lluch, Colau i Iglesias\nPublicat 31/10/2019 12:40:54CET\nEls comuns defensen que "el diàleg requereix la llibertat dels líders polítics i socials" en el seu espot de campanya, en el qual apareixen el candidat al Congrés per Barcelona, Jaume Asens; la del Senat, Rosa Lluch; la dirigent dels comuns i alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, i el candidat a la presidència d'Unides Podem, Pablo Iglesias.\nÉs Asens qui defensa la llibertat i també qui fa una última intervenció en la qual demana "acabar amb la injustícia i tornar a la política", i Colau tanca l'espot amb el lema de campanya dels comuns per a les eleccions del 10 de novembre: 'Si vols solucions, vota solucions'.\nIglesias obre el vídeo parlant en català i assegura que hi ha "una Espanya que admira i vol escoltar Catalunya", i després la filla de la víctima d'ETA Ernest Lluch ressalta que hi ha una Catalunya que vol ser respectada i escoltada.\nColau remarca que és el moment d'escoltar i entendre qui pensa diferent i d'impulsar polítiques que millorin la vida dels ciutadans: "De tenir sous i pensions dignes" i de combatre l'emergència climàtica, diu Iglesias, a la qual cosa Colau afegeix l'objectiu de regular els preus de lloguer.\nEls comuns obriran la campanya electoral la tarda d'aquest dijous amb una castanyada familiar a Barcelona, i s'erigeixen com la candidatura que proposa solucions davant d'una situació que veuen bloquejada.


15/06/2020\t/ Posted by: sayitloud\n24, 25 I 26 DE JULIOL · PATI DE LA SEU DEL DISTRICTE DE NOU BARRIS · CONCERTS I ESPECTACLES GRATUÏTS · RESERVA LA TEVA ENTRADA!\nEl proper cap de setmana 24, 25 i 26 de juliol, el Say It Loud s’instal·la al Pati de la Seu del Districte de Nou Barris, dins del cicle de “L’Estiu, al Pati”. La summer edition del Say It Loud s’adapta a la ‘nova normalitat’ sense renunciar a una programació de qualitat, gratuïta, per a tots els públics i en un entorn immillorable! Degut a les diverses mesures sanitàries vigents l’aforament serà limitat, caldrà reservar l’entrada i el públic haurà de seure en cadires. Podeu reservar la vostra entrada aquí. No badeu!\nDIVENDRES 24 DE JULIOL A LES 20H\nMeritxell Neddermann experimenta amb loops, pedals varis i vocòder, a part del piano i de la veu, confeccionant un so propi que s’alimenta de diversos paisatges musicals, des de la música clàssica, el jazz o la música indie. El març del 2020 es publica el seu àlbum debut, ‘In the Backyard of the Castle’, que es proclama com una de les propostes més originals i interessants del panorama actual. Neddermann es presenta sobre l’escenari amb una banda conformada per músics que han tocat amb artistes com Jorge Drexler, oferint un espectacle que no us deixarà indiferents.\nTarquim, és un projecte musical liderat pel saxofonista, flautista, compositor i productor Pau Vidal, membre de The Gramophone All Stars Big Band. Tarquim és la cerca de noves cançons a partir de l’estudi de diferents tradicions musicals folklòriques i populars. El seu segon disc ‘A Cuba’, que veurà la llum aquest setembre, aprofundeix en gèneres com la descarga, el danzón, el txa-txa-txa, el guaguancó, la columbia i el bolero.\nDISSABTE 25 DE JULIOL A LES 20H\nThe Bop Collective és un octet influenciat pel Jazz. Els vuit músics que el formen tenen una forta relació amb la tradició jazzística i tots han crescut musicalment de la mà dels standards de Broadway, el Swing i el Hard-bop. Amb aquest conjunt mostren una nova visió d’aquesta música basada en la combinació d’aquestes influències i en afegir nous ritmes i modulacions. El repertori està format per música original i arranjaments amb melodies molt properes al cant.\nQueralt Lahoz fusiona el flamenc i els sons urbans (hip hop, dancehall…) desafiant qualsevol convencionalisme i amb una energia i presència a l’escenari aclaparadora. A ‘1917’, el seu primer Ep en solitari, Queralt Lahoz es recolza en la genealogia de les dones de la seva vida, com a dona de classe obrera i de l’extraradi, traçant un pont entre passat, present i futur i canalitzant influències que van des de la Mala Rodríguez i Gata Cattana fins a artistes internacionals de referència com Erykah Badu o Jorja Smith.\nDIUMENGE 26 DE JULIOL A LES 19H\n“RICKY, EL PROFESSOR DE TENNIS” (espectacle familiar)\nRicky és un professor de tennis molt particular, que ofereix classes magistrals de tennis allà on el públic li vulgui prestar una mica d’atenció, que intentarà captar costi el que costi utilitzant el seu gran sentit de l’humor i diferents tècniques de circ com els malabars i equilibris. Però sobretot Ricky és un artista del directe i amant del seu públic, fet que no para de demostrar a cada un dels seus espectacles.\n“BACK 2 CLASSICS” (espectacle familiar)\nBack 2 Classics proposa un espectacle de llit elàstic fresc, proper i íntim per a tota la família on el circ més clàssic es fusiona amb cultures urbanes a través del ball, la música i l’art del Turntablism (scratch amb vinils). Una proposta on el llit elàstic pren vida pròpia entre les bogeries i acrobàcies del seu protagonista. Un viatge al passat que més ens enamora, ple d’humor, poesia, ritme i caramboles que canviaran el concepte que tenim del llit elàstic.


Agencia Sírius: 06 d’agost 2011\nVídeo: Més de 6 milions d'espanyols col.laboren amb el 15M, un 76% el recolza!\nEntre 6 i 8,5 milions d'espanyols asseguren haver participat d'alguna manera en el Moviment 15M visitant les acampades, assistint a les assemblees o acudint a les manifestacions convocades des del passat 15 de maig. Entre 0,8 i 1,5 milions d'espanyols han participat intensament en les iniciatives dels "indignats", sobretot visitant als acampats. El 78% dels ciutadans (uns 30 milions de persones) coneix el Moviment 15M i el 76% considera que les seves reivindicacions són més que raonables i tenen el dret democràtic a lluitar per elles, mentre que només un 7% es mostra en contra d'aquestes protestes, indica l'estudi.\nEl 15M com a partit polític\nGairebé un 40% dels enquestats considera que la via adequada perquè el Moviment 15M aconsegueixi les seves reivindicacions seria anar a les eleccions com a partit polític i no pressionar amb manifestacions i altres accions als carrers, mentre que un 30% és contrari a això. Així es desprèn d'un estudi d'Ipsos Public Affairs sobre "Quantitat i qualitat de suports al Moviment 15M".\nD'altra banda, només un 20%-menys que els votants del PP-dels enquestats que coneix el 15M creu que els "indignats" alteren l'ordre democràtic i no se'ls hauria de permetre ni acampades ni altres actes no autoritzats, enfront del 57 % dels espanyols que dóna suport a aquestes actuacions.\nFinalment, l'enquesta assenyala que un 15% dels ciutadans afirma que el 15M és l'assumpte que més importància tindrà a curt termini, només superat per la reforma laboral (36%).\nEtiquetes de comentaris: 15-M, Espanya, Indignats\nVídeo: La vaca Teresa va fugir del sacrifici per terra i mar\nLa commovedora història d'una vaca que no vol ser sacrificada s'ha convertit avui a Itàlia en símbol de la lluita pels drets dels animals.\nEl succés va tenir lloc a Itàlia, on una vaca va aconseguir fugir nedant lluny de l'escorxador. L'animal va aconseguir escapar del seu corral i va cobrir una distància considerable, traslladant-se des de la regió de Castiglione di Sicilia fins al poble Santa Teresa di Riva, a la província de Messina. Quan es va topar amb el mar, va saltar a l'aigua i va prosseguir la seva fugida nedant. La gent va decidir sobrenomenar l'animal 'Teresa' pel nom del poble.\nLa vaca es va esforçar tant com va poder per nedar el més ràpid i lluny possible de la mort, cap a les costes de Calàbria. No obstant això, la guàrdia costanera, que solen patrullar la zona, va capturar a Teresa i la van tornar als seus amos.\nMilers de persones a les quals la impactant història de la vaca Teresa no va deixar indiferents, es van reunir per evitar la seva mort a l'escorxador. Els periodistes d'un diari local i usuaris de les populars xarxes socials divulgar aquesta història commovedora, de tal manera que fins i tot ja hi ha persones disposades a adoptar a Teresa, la vaca que tant desitja viure.\nEl brau galleg, Tame, refugiat polític a Catalunya\nNo és el primer cas. Un altre protagonista de lluita per la supervivència va ser el toro Tame que es va voler escapar del corredor de la mort de l’escorxador. Quan estava a punt de ser sacrificat en un escorxador d’O Porriño (Pontevedra), el passat 28 de desembre 2010, va saltar una tanca metàl·lica d’1,5 metres i va fugir. Aquest brau mestís de 3 anys va deixar en aquell moment de ser un toro anònim per convertir-se en Tame el brau. Tame el brau va esquivar durant 26 hores els que el volien caçar.\nLa mobilització ciutadana, que es va fer extensiva fins i tot entre les xarxes socials, el va salvar.\nDesprés de quatre mesos de gestions entre Xunta de Galícia i Generalitat, el brau arribà a Catalunya i s’instal·là en una explotació de Manlleu, la millor opció per una bèstia a la que el moviment animalista ja veu com alguna cosa més: “És la demostració que els animals són capaços de percebre les coses. No va marxar per fam. Va fugir perquè tenia por”, expliquen des de la Fundació Altarriba, que va engegar una campanya d’apadrinament del brau per un euro cada setmana.\nCuriosament, quan va passar l'escapada Sírius es va fer ressó, i varem dir -en broma- que estava refugiat a casa i cercavem una família d'adopció. Hi ha desitjos que es compleixen gràcies a la solidaritat humana i a la gosadia bovina!\nEtiquetes de comentaris: Animals, Europa, Itàlia\nVídeo: La Terra afectada ahir per la tempesta magnètica més poderosa dels últims dos anys\nAquest divendres la Terra ha estat afectada per la tempesta magnètica més poderosa dels últims dos anys. La van arribar partícules dels centelleigs de classe M9 i M3 que s'havien produït en el Sol a principis d'aquesta setmana.\nSegons comenten els científics, aquest tipus d'activitat és normal per l'astre rei. No obstant això, el mal temps espacial pot tenir unes conseqüències força greus per al nostre planeta. Les erupcions solars, per exemple, solen interferir en els senyals de diferents dispositius electrònics. El 1989 una forta tempesta geomagnètica va deixar a la província canadenca de Quebec sense electricitat durant més de vuit hores.\nEls experts comenten que l'incident d'avui no representa riscos directes per a la salut humana i tampoc pot fer un important dany a xarxes de connexió o subministrament elèctric. Vladímir Rogachiov, especialista en assumptes còsmics, va comentar a RT: "Els científics solen fer broma: a veure què passa quan el Sol s'apagui. Si el Sol mateix esclata, destruirà els planetes fins a Mart i ens abrasarà a tots".\nPerò després 'consola': "Mentre això no passi, les explosions en la seva superfície i les tempestes magnètiques com a màxim poden interferir en el treball dels satèl.lits orbitals. Això implica certes complicacions meteorològiques, militars o de telecomunicacions. Però la nostra vida a la Terra està protegida per la fina capa d'ozó".\nEls centelleigs solars es classifiquen en cinc classes segons la intensitat dels seus raigs X en l'òrbita de la Terra. Els nivells es denominen amb les lletres llatines A, B, C, M i X. El nivell mínim és A0.0. L'anterior fulguració d'una intensitat semblant va ser М8.3. i va tenir lloc fa 1,5 anys, el 12 de febrer de 2010.\nICV-EUiA: 'És indecent que el Govern privi l'accés als ajuts'\nLa portaveu d'ICV-EUiA al Parlament, Dolors Camats, ha titllat avui "d'indecent" que el Govern modifiqui en ple agost les condicions perquè els beneficiaris de la Renda Mínima d'Inversió (RMI) -aquells que no tenen altres ingressos- accedeixin a l'ajut. En roda de premsa, ha sostingut que el fet que l'Executiu que lidera Artur Mas variï les condicions per accedir al també popularment conegut com Pirmi sense avisar abans als ajuntaments i en un moment en què hi ha menys treballadors en els serveis socials: "És una resposta indecent i insensible des del punt de vista del patiment de la gent", ha lamentat.\nEl Govern va modificar a través de la llei de mesures fiscals i financeres - també coneguda com a llei d'acompanyament dels pressupostos - els requisits per accedir a la prestació amb el pretext de combatre el frau d'aquelles persones que cobraven l'ajuda sense estar vivint a Catalunya.\nD'aquesta manera, a partir d'agost, els beneficiaris d'aquesta prestació deixaran de cobrar a través d'un ingrés bancari els prop de 400 euros que rebien i ho faran a través d'un xec nominatiu que hauran de cobrar en el termini de 15 dies.\nA més, el canvi estableix que per cobrar la renda mínima d'inserció és necessari acreditar la residència a Catalunya, estipula en dos anys el temps mínim d'empadronament per accedir a l'ajuda quan fins ara estava en un, i situa en cinc anys el període màxim durant el qual es pot obtenir la prestació.\nCamats ha considerat "l'última ocurrència del Govern en matèria d'insensibilitat social" la reforma, i ha criticat que l'Executiu es plantegi mesures, segons ell, tan dràstiques, i al mateix temps renunciï a pujar els impostos a les rendes més altes.\nPer això, els ecosocialistes ja treballen per portar aquest debat al Parlament quan al setembre s'obri el nou període de sessions, de manera que ja han registrat a la Cambra una petició de compareixença dels consellers d'Empresa i Ocupació i de Benestar Social i Família , Francesc Xavier Mena i Josep Lluís Cleries.\nA més, Camats ha avançat que ICV intentarà que aquesta reforma torni a debatre al Parlament, de manera que podrien impulsar alguna proposició de llei o moció que tractés de rectificar la modificació de les condicions d'accés al Pirmi.\nBalanç del curs\nLa portaveu ecosocialista al Parlament ha fet també balanç del primer curs del nou Govern de CiU, i ha lamentat el "clar gir a la dreta" que ha portat a terme la federació i que, segons ell, ha atorgat una centralitat al PP de la qual fins ara no havia gaudit a Catalunya.\nCamats ha censurat també el paper que en alguns debats han jugat els seus antics socis al Govern - PSC i ERC -, i ha criticat que, "l'actitud condescendent" de socialistes i republicans davant algunes propostes de CiU ha contribuït a avalar els acords de la federació amb el PP.\n"Som molt conscients que probablement ens hem quedat sols al Parlament defensant l'Estat del Benestar", ha prosseguit Camats, que, però, ha sostingut que no tenen por a exercir aquest paper perquè compten amb l'alè de tots aquells ciutadans que combaten al carrer les retallades que porta a terme el Govern.\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Dolors Camats, ICV-EUiA, Retallades\nRoyal Dutch Shell responsable per l'ONU de la greu contaminació a Nigèria\nAmnistia Internacional i l'organització ecologista holandesa Milieudefensie proposen que el consorci petrolier monàrquic britànic-holandès, Royal Dutch Shell, comenci a les operacions de neteja causada pels seus abocaments de cru a Nigèria. En el seu llargament esperat informe, Nacions Unides denuncia que les conseqüències són encara molt més greus del que es temia. El Delta del Níger, una regió rica en petroli al sud de Nigèria, ha patit durant 50 anys una greu contaminació com a conseqüència directa de l'extracció de cru. Segons Nacions Unides l'empresa Royal Dutch Shell i l'Estat nigerià són responsables que la contaminació s'hagi prolongat per tant de temps.\nEs tracta de l'operació de neteja de major envergadura en la història, i portarà anys en completar-se, segons Nacions Unides. Des de fa anys, el grup ecologista holandès Milieudefensie ve advertint sobre la catastròfica situació al Delta del Níger. Malgrat això, el seu director, Hans Berkhuizen, es declara sorprès per les conclusions de l'informe.\n"Sabíem que el cas era greu", reconeix, "però desconeixíem que arribaria a aquest extrem. L'informe de Nacions Unides demostra que la contaminació és enorme i que les mesures adoptades per Shell són inadequades. És innegable que les tasques de neteja no han estat efectives".\nPer la seva banda, Royal Dutch Shell lega que la majoria dels abocaments de cru a Nigèria són conseqüència d'accions de sabotatge i furt. La població local provoca explosions en els oleoductes i utilitza el cru per al seu propi consum, de manera que contribueix a la contaminació. A part que això no pot ser la causa de tot el contaminat, l'argument és d'un cinisme molt considerable. Com posar una hamburgueseria a Somàlia i queixar-se que li roben la salsa quetxup...\nSi bé confirma els fets, Marleen van Ruijven, portaveu d'Amnistia Internacional, opina que això no eximeix Royal Dutch Shell de les seves obligacions.\n"En cas de sabotatge", explica la portaveu, "l'empresa no està obligada a indemnitzar a la població local. Però, quan passa un abocament de gran dimensió, la llei nigeriana determina que la signatura és responsable de l'eliminació de residus en tots els casos, el que, en general, no passa".\nLes conseqüències per Ogoniland, una regió d'uns 1000 quilòmetres quadrats al sud-est de Nigèria, revesteixen molta gravetat, adverteix en el seu document Nacions Unides. L'aigua potable està altament contaminada i, en conseqüència, la pesca ja ha deixat de ser base de suport per als pescadors. En molts llocs, la contaminació del sòl arriba a diversos metres de profunditat. Una gran part de la població pateix permanents danys causats per la contaminació.\nAmb la publicació de l'informe de l'ONU, Royal Dutch Shell ja no pot seguir esperant més per assumir la seva responsabilitat, opinen tant Milieudefensie com Amnistia Internacional. Segons el parer de Hans Berkhuizen, de Milieudefensie, això significa que s'ha de reunir, com més aviat, un fons amb recursos de l'Estat nigerià, però sobretot amb aportació de Shell, i posar mans a l'obra: "S'han de donar instruccions precises a les organitzacions que s'ocupen de les tasques de neteja, per començar fa a la contaminació del sòl, i després continuar amb les aigües superficials i les subterrànies", puntualitza Berkhuizen.\nEtiquetes de comentaris: Internacional, Medi Ambient, Nigèria, Royal Dutch Shell\nHongria: Un criminal de guerra nazi absolt per un tribunal hongarès\nAquests últims dies, davant la indiferència més absoluta de les autoritats i òrgans de premsa dels països de la Unió Europea, un tribunal de Budapest ha absolt el nazi hongarès Sandor Kepiro (foto) de l'acusació de complicitat en els crims de guerra comesos el 1942 per les tropes d'ocupació alemanyes i els col.laboradors locals. Almenys 1.200 civils, jueus i serbis, van morir a conseqüència d'aquesta matança. Kepiro, incriminat el 2006, havia ordenat personalment l'execució sumària de 36 persones. A Eslovaquia el govern ultradretà ha aprovat una esmena a les lleis existents que inclou: “Aquell que públicament negui, qüestioni, s'expressi d'acord o tracti d'excusar els crims del règim basat en la ideologia comunista serà castigat amb presó de sis mesos a tres anys”.\nA causa de el que acaba de ser recordat i perquè, als seus 97 anys, és un dels últims criminals de guerra nazis encara vius, el procurador havia demanat la cadena perpètua per la matança de gener de 1942, a Novi Sad, territori serbi, ciutat annexionada per Hongria, llavors aliada de l'Alemanya de Hitler.\nEl 1944, Sandor Kepiro, va ser condemnat a deu anys de presó per un tribunal militar, però la sentència va ser anul.lada. El 1946, el criminal de guerra nazi va rebre a Hongria una nova condemna de 14 anys de presó, que va aconseguir evitar gràcies a escapolir-se a l'Argentina, on va romandre més de mig segle fins a la seva tornada a Budapest el 1996.\nNou pas anticomunista a Europa: Ara Eslovàquia\nLa Federació Mundial de la Joventut Democràtica (FMJD) denúncia que es desenvolupa una nova escalada en l'atac contra forces comunistes, aquesta vegada a Eslovàquia. El govern d'aquest país ha aprovat una esmena a les lleis existents que inclouen la següent oració: “Aquell que públicament negui, qüestioni, s'expressi d'acord o tracti d'excusar (…) els crims del règim basat en la ideologia comunista (…) serà castigat amb presó de sis mesos a tres anys”.\nAquesta decisió i la nova llei que ara és creada són un nou pas en l'atac generalitzat contra els Partits Comunistes i les organitzacions juvenils que ha estat succeint a tot el món, però particularment a Europa.\nConscients que l'actual sistema és incapaç proveir al poble eslovac del “benestar, la justícia i la democràcia” que van ser promesos durant el principi de la dècada dels noranta, les classes dominants necessiten perseguir i eliminar totes les forces que, de manera organitzada, lluiten contra la destrucció dels drets socials, polítics i democràtics que la restauració capitalista ha intentat.\nMés encara, la idea de “crims comunistes” és part d'una linia ideològica més amplia que tracta d'equivaler al feixisme i al comunisme (els dos “règims dictatorials” que són “igual de dolents”) i, d'aquesta manera, no solament netejar la cara dels criminals feixistes ("no eren tan dolents") sinó també, i particularment, atrapar als pobles i a la joventut en el pensament que no existeix cap alternativa a l'actual ordre internacional i les seves injustícies i desigualtats.\nAquest intent de reescriure la història és fins i tot més clar en un país que, com Eslovàquia (en aquest llavors parteix de Txecoslovàquia), va estar sota el setge i la dominació de les forces Nazis i que van comptar amb el gran suport de l'Exèrcit Soviètic per alliberar-se de la fosca nit de la dominació feixista.\nEn aquesta ocasió, expressem la nostra solidaritat amb totes les formacions democràtiques a Eslovàquia, particularment amb els nostres camarades de la Joventut Socialista d'Eslovaquia (SZM), i els encoratgem al fet que continuïn la seva lluita per un país veritablement democràtic i just, on el poble i la joventut siguin capaces de prendre a les seves mans el destí del seu futur.\nEtiquetes de comentaris: Anticomunisme, Eslovàquia, Europa, Hongria, Nazisme\nRomania: Cada 2 dies una església nova, però 6 escoles menys, des del cop feixista\nLa nova catedral, que està sent construïda al centre de Bucarest, costarà més de 600 milions d'euros. L'alt cost de l'edifici no seria tan indignant si almenys el pagués només l'església ortodoxa, però resulta que, malgrat el període de retallades de salaris i despesa pública imposat pels organismes financers internacionals, el govern romanès qui paga el projecte, a la vegada que tanca escoles, hospitals i justifica els seus constants ajustos als treballadors al.legant la suposada falta de fons en les arques de l'estat.\nAquesta és la denúncia que fa el reportatge realitzat per la televisió alemanya Deutsche Welle, sobre el nou macroedifici que, curiosament, es construirà al costat de la Casa Popurului (Casa del Poble) construïda per l'assassinat Nicolai Ceausescu, i que tantes crítiques va rebre en occident per les seves dimensions "desproporcionades" (encara que el Pentàgon ho sigui més i no rebi cap critica sobre això).\nCom denuncia el documental, l'edifici religiós tindrà 125 metres d'altura, i eclipsarà l'edifici que avui alberga el Govern i Senat romanesos, a més de diversos museus, i que va ser construït llavors, recordem, amb materials i eines de producció romanesa.\nL'església i el govern conservador pagaran junts (per descomptat amb els diners dels fidels i els votants) els 600 milions d'euros que cosarà, en principi, la gegantina catedral. L'estat ha donat ja el terreny per a la construcció de l'edifici, el valor és d'uns 200 milions d'euros, al costat de la Casa del Poble construïda en els anys 80. I això malgrat les protestes dels ciutadans, que ja es van mobilitzar quan el 2004 es va intentar construir la catedral al Parc Carol (antic Parc de la Llibertat), on es troba el que va ser el Mausoleu als Heroes Socialistes (construït el 1963).\nSegons Deutsche Welle, "l'església Ortodoxa romanesa, el major grup religiós del país, presumeix de tenir molta popularitat. El creixement de la pobresa, sota la responsabilitat dels polítics, ha fet que molts es dirigeixin cap a l'església", com per altra banda ha passat sempre. De fet aquesta és una de les principals funcions de les esglésies: esmorteir l'efecte social de les injustícies del sistema, indiferentment d'aquest, ja que recordem que l'església ortodoxa va tenir molt bones relacions amb els governs comunistes, tot i que aquests van fomentar un estat laic.\nNo obstant això, els periodistes de Deutsche Welle esmenten que en els últims 20 anys s'han construït més de 4000 esglésies a Romania, la majoria amb el suport econòmic dels diferents governs. Així, les estadístiques mostren que cada dos dies una nova església ha estat acabada des del cop d'estat de desembre de 1989. Al contrari, tres escoles han estat tancades cada dia, i el mateix succeeix amb els hospitals.\nEl reportatge de la televisió alemanya acaba afirmant que el projecte de construcció de la Catedral de la Salvació del Poble (Catedralei Mantuirii Neamului) probablement complirà els terminis d'acabar-se en tres anys, ja que "grans sumes de diners han estat destinades a la Patriarquia Romanesa tot i la crisi financera del país", de manera que "sembla que el Palau del Parlament (la Casa del Poble) tindrà aviat un germà més gran".\nEl documental de Deutsche Welle, que tant ha molestat a l'església ortodoxa romanesa (veritas odium Parit: "La veritat genera odi", com diu el vell axioma llatí), es pot veure (en anglès) a continuació:\nXina demana als bancs donar suport a projectes d'habitatges assequibles\nLa Comissió Reguladora de la Banca de la Xina va instar ahir divendres a les entitats bancàries a donar suport als projectes d'habitatges per a persones de baixos ingressos, per tal d'alleujar les pressions financeres que enfronten. Els bancs hauran de concedir directament els préstecs als projectes d'habitatge assequible que comptin amb inversió del govern i amb la deguda solvència, afirma la institució en un comunicat divulgat a la seva pàgina web.\nPel que fa a les taxes d'interès dels crèdits, el text assenyala que les entitats podran oferir un descompte màxim de 10%.\nA més, la Comissió va animar els bancs a atorgar préstecs sindicats i a concedir crèdits a les plataformes de finançament dels governs locals.\nXina té com a objectiu edificar 36 milions d'unitats d'habitatges assequibles abans del 2015 per estabilitzar el desaforat augment dels preus dels immobles, amb un objectiu de 10 milions d'unitats per a 2011.\nEtiquetes de comentaris: Internacional, Vivenda, Xina\nPolítics reconvertits en assessors tècnics a la Diputació de Barcelona\nL'exportaveu del PP a l'Ajuntament de Reus serà assessor del PP a la Diputació de Barcelona. L'exdelegat del Govern al Pirineu i l'Aran i alcalde socialista de Tremp, Víctor Orrit, i l'exdelegat del Govern a les Terres de l'Ebre i dirigent d'ERC, Lluís Salvadó, també faran de tècnics durant aquest mandat. On? A la Diputació de Barcelona, encara que siguin de fora de la demarcació. Foto: La seu de la Diputació de Barcelona, a la rambla Catalunya.\nPer veure els sous dels polítics a la Diputació clicar:\nEn altres casos, i procedents de tots els partits, els dirigents orgànics reconvertits com a assessors de la diputació sí que són, almenys, de la província de Barcelona. És el cas del dirigent comarcal del Maresme d'UDC, Guillem Aresté; del coordinador polític del PSC, Paco Aranda o del secretari d'acció política i moviments socials d'ICV David Cid. Tots ells cobraran una retribució de 3.500 euros bruts mensuals.\nLa distribució de càrrecs i els sous de la Diputació s'han fet públics, com és obligat, al Butlletí Oficial de la Província (BOP). El president de la corporació, Salvador Esteve (CiU), cobrarà 8.265,98 euros bruts al mes. Una xifra elevada però un 10% inferior al que cobrava l'anterior president del PSC, Antoni Fogué, que ja s'havia reduït el salari un 15% després del pla d'ajust aprovat pel Govern al maig del 2010.\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Diputacions, Sous\nTribunal de Kíev arresta l'exprimera ministra ucraïnesa Iúlia Timoixenko\nEl tribunal del districte Pecherski de Kíev va disposar avui arrestar l'exprimera ministra d'Ucraïna, Iúlia Timoixenko, acusada d'abusar del poder en signar un contracte de subministrament de gas amb Rússia. Els partidaris de Timoixenko van rebre la notícia amb els crits "Vergonya! Vergonya! ". Uns 30 policies van entrar a la sala per posar sota custòdia a l'arrestada. Abans de ser llegit la decisió del tribunal, fora es van formar policies i diverses desenes d'efectius del destacament de missions especials "Bérkut" de l'Interior d'Ucraïna. També va estar aparcat un acte especial per al transport de detinguts.\nLa fiscal Lilia Frolov demanar substituir l'obligació de no sortir de la ciutat per arrest després que Timoixenko va començar a denunciar actes de corrupció perpetrats, segons ella, pel primer ministre ucraïnès en exercici Mikola Azarov durant el seu acompliment com a cap d'una administració tributària.\nAnteriorment, la part de càrrec ja havia presentat la sol.licitud d'arrest, però el jutjat la va declinar.\nEl tribunal del districte Pecherski de Kíev està investigant des de finals de juny passat el "expedient de gas" obert contra Timoixenko, en què la fiscalia l'acusa d'haver abusat del poder en signar amb Rússia un contracte de subministrament de gas el 2009.\nYulia Timoshenko acusada de malversación de fondos públicos:\nEtiquetes de comentaris: Corrupció, Europa, Iúlia Timoixenko, Ucraïna\n▼ 06 d’ag. (10)\nVídeo: Més de 6 milions d'espanyols col.laboren am...\nVídeo: La vaca Teresa va fugir del sacrifici per t...\nVídeo: La Terra afectada ahir per la tempesta magn...\nICV-EUiA: 'És indecent que el Govern privi l'accés...\nRoyal Dutch Shell responsable per l'ONU de la greu...\nHongria: Un criminal de guerra nazi absolt per un ...\nRomania: Cada 2 dies una església nova, però 6 esc...\nXina demana als bancs donar suport a projectes d'h...\nPolítics reconvertits en assessors tècnics a la Di...\nTribunal de Kíev arresta l'exprimera ministra ucra...


SAGA10W-arrenca-la-campanya-oceanografica-a-lAtlantic-Sud - Universitat de Barcelona\nSAGA10W, arrenca la campanya oceanogràfica a l’Atlàntic Sud.\nNotícies | 25-03-2021\nDilluns 8 de març, i després d’haver passat tres setmanes de confinament preventiu a Punta Arenas Xile, començà la campanya SAGA10W. És la primera campanya oceanogràfica espanyola d’aquestes característiques que es pot realitzar després que s’iniciés la pandèmia del Covid-19, i hi participen un total de 16 científics i científiques que s’embarcaran al B/O Sarmiento de Gamboa del CSIC. Des de la secció d’Ecologia del departament de Biologia Evolutiva, Ecologia i Ciències Ambientals (BEECA) hi participa Pol Rojas, estudiant de la Facultat de Biologia que col·labora amb el Grup de Recerca d’Oceanografia (GROc) d’aquesta secció.\nLa campanya està emmarcada dins el projecte SAGA (The South Atlantic Gateway in the global conveyor belt), que ajudarà a caracteritzar una de les components de la cinta transportadora oceànica global que està a l’Atlàntic Sud i la seva contribució a la variació climàtica global. És un projecte en el que col·laboren el Instituto de Oceanografía y Cambio Global – IOCAG (-ULPGC), l’Institut de Ciències del Mar - ICM (CSIC), El Instituto Español de Oceanografía – IEO, el Centro de Investigación Científica y Educación Superior de Ensenada – CICESE (México), la Universitat de Girona (UdG) i la Universitat de Barcelona (UB). La participació de la Universitat de Barcelona recau en el Grup de Recerca d’Oceanografia, integrat pels professors del Departament de Biologia Evolutiva, Ecologia i Ciències Ambientals Carles Guallar i Montserrat Vidal i amb el que col·labora en Joan Gomà, professor del mateix Departament. Pol Rojas, participant de la campanya SAGA10W, farà el seu Treball Final de Màster en el marc del projecte.\nA la campanya SAGA10W també col·laboren investigadors de l’Institut Pierre Simon Laplace (IPSL) de París i de l’Institut de Ciència i Tecnologia Ambientals (ICTA-UAB).\nL’objectiu de la campanya és estudiar els fluxos de propietats a diferents escales a l’Atlàntic Sud. Per això a més a més de les mesures que es faran durant la campanya, en un transsecte seguint el meridià 10ºW, es fondejaran diversos instruments i es llençaran boies de deriva que permetran un monitoratge continuat de les característiques de les aigües i els corrents. El Grup de Recerca d’Oceanografia de la UB es fa càrrec de les mesures de biogeoquímica. En particular té per objectiu quantificar el transport de nutrients orgànics en els corrents de retorn de la circulació global i caracteritzar l’empremta biogeoquímica en nutrients i carboni orgànic dissolt de les masses d’aigua de l’Atlàntic Sud. Addicionalment es faran mesures en continu de la fugacitat de CO2 de l’aigua superficial que contribuiran a la base de dades de la regió.\nLes dades recollides a la campanya ajudaran a caracteritzar una de les components més desconegudes de la cinta transportadora global. L’Atlàntic Sud no és només una conca de pas per a l’oceà sud; més aviat és un oceà on les masses d’aigua es transformen en gran mesura, regulant el transport de calor, nutrients i carboni entre l’equador i les altes latituds. L’oceà Atlàntic té un paper important en el clima, així que les variacions en algun component de la circulació poden tenir repercussions a escala global.\nLa campanya d’un mes i mig de duració finalitzarà a Gran Canària, on hi esperen arribar a finals de la setmana del 12 d’abril.\nPer tal de fer ressò de la campanya l’equip científic anirà publicant notícies en un blog a mode de diari bitàcola, així com realitzarà algunes connexions en directe com el projecte de divulgació científica per a infants d’11 anys Petits Oceanògrafs de l’ICM.\nEs pot seguir la posició en directe de l’embarcació Sarmiento de Gamboa a través d’aquest enllaç:\nMapa de variació de l’alçada de la superfície del mar i connectivitat a profunditat entre 1000 i 3500m, Font: Reproducció a partir de van Sebille et al (2012).\nEsquema de les corrents de la cinta transportadora global a l’Atlàntic sud. Font: IOCG - ULPGC.\nEmissió en directe de l’embarcació Sarmiento de Gamboa


Ximo Puig contraposa el “diàleg” del seu Consell de coalició al “monòleg del PP”\nEl president de la Generalitat advoca per “un projecte d’Espanya com a identitat d’identitats”\n09/11/2015 - 20:29h\nEl president de la Generalitat, Ximo Puig, amb els mitjans de comunicació\nHo ha recordat en iniciar la conferència. Fa dos anys, com a líder dels socialistes valencians, va comparéixer en el mateix fòrum per plantejar el que va denominar “la decisió valenciana”. Aquest dilluns, en el Club de Trobada Manuel Broseta, amb una representació de càrrecs públics completament renovada (hi eren la vicepresidenta, Mónica Oltra, i el president de les Corts, Enric Morera, a més de l'alcalde de València, Joan Ribó), el president de la Generalitat, Ximo Puig, ha constatat que, en efecte, els valencians van decidir en les eleccions posar fi a les majories absolutes, la qual cosa implica “un canvi profund en les polítiques”. I el nou cap del Consell ha afegit que el seu govern “està aplicant-se la decisió que van prendre els ciutadans i que està plasmada en el Pacte del Botànic”.\n“Tots els actors saben que, després de contar-se per enèsima vegada, només queda la via del diàleg”, ha indicat Puig, que ha contraposat aquesta característica del seu govern de coalició amb Compromís (a qui no ha esmentat expressament), amb el suport parlamentari de Podem (a qui tampoc ha esmentat explícitament), a l’anterior “monòleg del PP”.\n“Estarem presents en tots els debats”, ha anunciat el president de la Generalitat, que s’ha felicitat perquè, després d’anys d’escàndols i corrupció, “a poc a poc la normalitat democràtica ha tornat a la Generalitat i a les nostres institucions”.\nLa transició cap a un nou model productiu; la constatació d’indicadors “esperançadors” per a l’economia valenciana, com ara el descens de la desocupació, el creixement per damunt de la mitjana o el repunt en la producció industrial; l’aposta per impulsar “una segona generació de política industrial inicialitzant la xarxa d’instituts tecnològics amb la creació de l’Agència d’Innovació”; la refundació de l’Institut Valencià de Finances i la recerca de fons de la Unió Europea han servit a Puig per a perfilar la seua aposta econòmica.\nDesprés de comprometre’s amb una política d’“equitat i eficiència” que s’ha plasmat en uns pressupostos per al 2016 que ha qualificat com “els de la inversió social”, el cap del Consell ha considerat “difícil d’entendre” la decisió del Govern de Mariano Rajoy de recórrer la decisió de la Generalitat de recuperar la sanitat universal per a estendre-la també als immigrants sense papers.\nPuig ha dedicat una bona part de la seua intervenció a reflexionar sobre les tensions territorials per a apostar “per un projecte d’Espanya com a identitat d’identitats, enriquit tant per les nostres afinitats com per les nostres diferències”. El president de la Generalitat ha considerat l’estat de les autonomies “una història d’èxit que ja fa temps que està esgotada” i ha propugnat “la solució federal”. Sobre el conflicte independentista a Catalunya, ha reflexionat: “els problemes no desapareixen simplement ignorant-ne la presència”. I ha invocat la política: “Cal eixir a l’encontre de Catalunya, amb iniciativa, amb agenda i amb mesures concretes”.\nCom era d’esperar –en una jornada en què ha tancat files en aquesta reivindicació amb la presidenta de Balears, Francina Armengol, que ha visitat València aquest mateix dilluns, i la vespra d’acudir a Madrid a entrevistar-se amb el ministre d’Hisenda, Cristóbal Montoro–, Puig ha reclamat una reforma del sistema de finançament autonòmic. “El repte territorial no és només una qüestió referida a Catalunya”, ha advertit. “N’hi ha un altre d’una gran magnitud. Probablement més gran. I és el problema de la desigualtat dels espanyols en aquests moments per raó, fonamentalment, del finançament autonòmic”.\nPer a recolzar la seua afirmació ha desgranat les dades de l’injust finançament valencià i del dèficit inversor en el que ha qualificat com “la pitjor legislatura de la història quant a percentatge d’inversions a la Comunitat Valenciana” i ha reiterat la proposta de nou model que defensa la Generalitat. Una proposta que espera que siga “valorada i discutida”. Puig ha acabat apel·lant a la unitat aconseguida en aquesta exigència pels partits, les organitzacions empresarials i sindicals, les universitats i altres entitats valencianes.\n“Que de les meues paraules no s’entenga en absolut ni el més lleu bri de victimisme”, ha advertit. “Sabem que no cal plorar sobre el plat trencat sinó aprendre la lliçó per no repetir els errors en el futur”.\nL'imputat Jorge Rodríguez parla de col·locar alts càrrecs en missatges intervinguts per la Udef: "Aquests són els 6... No eren 6, eren 4, això és una barbaritat"\nViure per a treballar o treballar per a viure? El Parlament valencià estudia els "usos racionals" dels horaris\nL'Ajuntament de València condecora Gonzalo Tejero, cap de policia afusellat pels franquistes


Política de privacitat | opticarodrigo.com\nOpticaudi Anoia S.L., com a Responsable de l’Tractament, li informa que, segons el que disposa el Reglament (UE) 2016/679, de 27 d’abril, (RGPD) ia la L.O. 3/2018, de 5 de desembre, de protecció de dades i garantia dels drets digitals (LOPDGDD), tractarem les seves dades tal com reflectim en la present Política de Privacitat.\nDenominació social: Opticaudi Anoia S.L.\nNom comercial: Òptica Rodrigo\nCIF / NIF: B60930606\nDomicili: Rbla. General Vives, 15 · 08700 Igualada\nCorreu electrònic: optica@opticarodrigo.com\nEns hagi donat el seu consentiment a l’efecte d’el tractament. Per descomptat podrà retirar el seu consentiment en qualsevol moment.\nSigui un requeriment legal.\nPugui existir un interès legítim que no es vegi menyscabat pels seus drets de privacitat, com ara l’enviament d’informació comercial ben per subscripció a la nostra newsletter o per la seva condició de client.\nSigui necessària per a la prestació d’algun dels nostres serveis mitjançant relació contractual entre vostè i nosaltres.\nLes dades poden ser comunicades a empreses relacionades amb Opticaudi Anoia S.L. per a la prestació dels diversos serveis en qualitat de Encarregats de Tractament. L’empresa no realitzarà cap cessió, llevat per obligació legal.\nRectificar les seves dades personals que siguin errònies o estiguin incompletes d’acord amb l’Article 16 de l’RGPD.\nPot exercir aquests drets enviant comunicació, motivada i acreditada, a optica@opticarodrigo.com


El ple de Gelida acorda fer una consulta per decidir l’entrada del municipi a l’AMI . Ajuntament de Gelida\nEl ple de Gelida va acordar la passada setmana fer una consulta per decidir l’entrada del municipi a l’AM.I El darrer ple va aprovar una moció de l'equip de govern per la celebració d’una consulta sobre si l’Ajuntament de Gelida ha d’entrar a l’AMI, que es va aprovar amb els vots favorables dels quatre regidors d’ERC, la regidora de Gelida per la República-Primàries Catalunya, la regidora de Gelida en Comú i el regidor de la CUP i l’abstenció dels sis del PSC.\nLa moció aprovava la declaració institucional perquè els gelidencs i les gelidenques expressin mitjançant consulta popular no referendària, la seva posició respecte a l’adhesió del municipi de Gelida a l’Associació Catalana de Municipis per la independència, garantint un procés democràtic i amb respecte a totes les opinions. La consulta s’haurà de fer en el termini màxim de 90 dies i de conformitat de l’article de consultes populars no referendaries i formes de participació ciutadana.\nPer altra banda, també es va portar l’acord d’acceptació de la renúncia a la seva condició de regidora de l’Anna Enjuanes Martí. La fins ara regidora de Medi Ambient, Festes i Participació Ciutadana i tercera Tinenta d'Alcaldessa del consistori, Anna Enjuanes (GeC), va donar compte de la seva renúncia per motius personals i professionals, que segons explicava "li impedeixen dedicar el temps necessari a l'Ajuntament". La ja exregidora es va mostrar agraïda al seu grup municipal i a l'equip de govern per la confiança dipositada en ella, als treballadors municipals amb qui ha treballat durant aquests temps, i a la ciutadania. En el mateix acord, es va donar coneixement que la nova regidora de Gelida En Comú a l’Ajuntament serà Anna Vadillo.\nEl ple també va aprovar, per unanimitat, una moció Dia Internacional per a l’eliminació de la violència envers les dones. El text recorda que malauradament les “violències contra les dones persisteixen any rere any, en una societat patriarcal que es resisteix a perdre un statu quo que situa les dones en una posició de desigualtat”. El manifest destaca que “les dones hem trencat el silenci i no farem ni un pas enrere”.\nPer això es fa una crida a “seguir treballant conjuntament i coordinadament amb la implicació de totes les administracions i agents socials per l'eradicació de totes les violències masclistes i la reparació de totes les supervivents”.\nTambé es destaca la lluita constant i incansable dels moviments feministes, i reconeix la força, el coratge i la valentia de les dones que es troben en una situació de violència masclista, les que l’han superada o les que han estat assassinades. El manifest acaba amb el lema “si en toquen a una, ens toquen a totes!”.\nAquest manifest ha estat consensuat per la Generalitat de Catalunya, les diputacions de Barcelona, Girona, Lleida i Tarragona, l’Ajuntament de Barcelona, la Federació de Municipis de Catalunya i l’Associació Catalana de Municipis. El ple va finalitzar amb la part de la sessió de control al Govern.


Mas: “No caben ambigüitats en la rescissió de la concessió sanitària de Torrevella” – Compromís\nLa portaveu adjunta de Compromís a les Corts, Aitana Mas, recorda que la finalització de la concessió publicoprivada de l’àrea de salut de Torrevella està inclosa en el pacte d’investidura de govern del Botànic.\nMas ha mostrat la seua sorpresa després de les confuses declaracions de president Ximo Puig que han posat una ombra de dubte sobre el full de ruta pactat pel govern autonòmic de coalició: “No entenem perquè diu alguna cosa diferent al que ja va confirmar recentment a les Corts la consellera Barceló a la pregunta nostra sobre els plans del Botànic “.\nLa diputada ha considerat que “no es pot deixar en l’aire el que està pactat en el full de ruta del teu propi govern. No hi caben ni matisos ni ambigüitats. Octubre està a la volta de la cantonada i el que toca és parlar de com es va a efectuar la rescissió de contracte “.


Catalans sense vot > Miquel Pueyo i París\nCatalans sense vot\nPublished by Miquel Pueyo París on 26 de novembre de 2012\nDes que es va restablir el Parlament de Catalunya l’any 1980, han passat 32 anys sense que les institucions i els partits polítics catalans hagin estat capaços d’aprovar una llei electoral catalana. En conseqüència, convocatòria rere convocatòria les eleccions catalanes es regeixen supletòriament per la legislació electoral de l’Estat i n’arrosseguen tots els anacronismes.\nNo sé si el més greu, però almenys el més escandalós d’aquests anacronismes és el fet que avui no puguin votar per correu més de 150.000 catalans i catalanes que viuen a l’estranger, i que només uns 16.000 hagin aconseguit superar la cursa d’obstacles que fa del sistema electoral a l’exterior un autèntic forat negre. Els efectes combinats d’una burocràcia que utilitza procediments del segle XIX i el posa-m’ho-aquí-que-no-tinc-butxaques d’ambaixades i consolats els han privat, una vegada més, de l’exercici d’un dret tan bàsic com el de vot.\nLa situació resulta encara més xocant quan pensem en les capacitats tecnològiques que tenim i que justifiquen que precisament hagi estat una empresa catalana (Scytl) la que va fer possible, per encàrrec del govern americà, que en les darreres eleccions presidencials, els americans residents a l’estranger o que es trobaven fora del seu estat votessin còmodament i amb totes les garanties, a través d’Internet.\nPer molt diverses raons, és innegable que la convocatòria electoral d’avui no és una més, sinó la primera d’una etapa històrica en què la societat catalana assumirà un protagonisme nou en la definició del seu futur. A Catalunya i fora de Catalunya, avui s’esperaran els resultats electorals amb una expectació superlativa i resulta injustificable que la majoria dels nostres emigrants s’ho hagin de mirar com a simples espectadors. Moltes coses han de canviar en els propers anys i la legislació electoral hauria de ser de les primeres a posar-se al dia.\nPublicat a SEGRE el 25 de novembre de 2012\nCatalonia Goes Own Way From President Artur Mas (nytimes.com)\nPrevious Post Eriçó o guineu?\nNext Post Reconcentració tardoral


L´Ajuntament de Castellolí rebrà importants subvencions de la Generalitat de Catalunya i la Diputació de Barcelona – Ajuntament de Castellolí\nPUOSC 2013-2013 (Generalitat de Catalunya)\nL´Ajuntament de Castellolí va demanar el 27 de febrer de 2013, les subvencions del programa del POUSC , pel termini 2013-2016, on es va demanar una subvenció destinada a manteniment, per un import total de 81.554,75 €, repartit pels propers 4 anys. A més de demanar per a Inversió, la rehabilitació del Centre com a centre gastronòmic i alberg, i de les antigues escoles i espais annexos, com a Oficina de Turisme (obligats per a poder desenvolupar el Pla Viure el Poble). En total en Inversió s’han demanat 141.652,00€.\nLes subvencions de manteniment estan garantides i les de inversió s’hauran de guanyar en un concurs públic.\nXARXA 2012-2015 (Diputació de Barcelona)\nL´Ajuntament de Castellolí rebrà de la Diputació de Barcelona, subvencions per un import aproximat de 120.000€, per a destinar al pagament parcial del Projecte de Redacció del POUM de Castellolí, i per realitzar la Connexió del Nucli Urbà amb la Urbanització dels Pinyerets i amb Ca n’Alzina (Pla Viure el Poble).\nBy:asunlarriba 1 comment\n08th març 2013 Entra per respondre\nPerdoneu, 120.000€ per pagar un projecte de redacció ho trobo massa o és que està mal especificat, oi?


22 Bordeaux Bordeus França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n22 Rue Georges Mandel, Burdeus Centre, Bordeus, França, 33000 - Veure al mapa\n"Delicious breakfast served in very pleasant surroundings."\nExcel·lent 8,8 (288 comentaris)\nNotable 7,3 (1991 comentaris)\nBarri Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre Burdeus Centre\nSituat a Burdeus Centre, 22 Bordeaux és el lloc perfecte per gaudir de Bordeus i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Basílica Saint-Seurin, Museu de les Arts Decoratives, Museu d'Història Natural a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització.\n22 Bordeaux ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nL'ambient de 22 Bordeaux es reflexa en cada habitació. calefacció, insonorització, llits extrallargs (> 2 metres), ventilador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen piscina exterior, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, 22 Bordeaux no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (288) Parelles (195) Viatgers en solitari (37) Famílies amb infants petits (18) Famílies amb infants grans (8) Grups (30)\nGreat B&B lovelly service and location location\nBon accueil, excellent petit déjeuner, cadre magnifique et l'hôte cuit des cannelés d'une qualité exceptionnelle...


Obre La Insòlita, la primera llibreria feminista de terror i ciència ficció de Barcelona\nFoto: Ricard Martín La Insòlita\nAl cor de Poblenou, combina allò generalista i de gènere amb la vocació de barri\nQue en els darrers anys hi ha hagut un petit i refrescant boom del gènere fantàstic en català no és cap misteri: la tasca d'editorials 'indies' com Males Herbes i les recents Obscura Editorial i Mai Més han permès que patums del gènere –no sempre preses seriosament pels editors 'cultes'– com Ursula K. Le Guin o Stephen King tinguessin bones edicions dels seus llibres en català. I també que descobrim obra d'autors interessantíssims d'aquí i d'allà, com P. Djèlí Clark o Elena Bartomeu.\nI aquesta conjuntura ha afavorit l'obertura de la primera llibreria de ciència-ficció i terror de Barcelona que dona visibilitat preferent a les autores femenines: La Insòlita (Ciutat de Granada, 76, Dl. de 17h-20h / Dm a Ds. 10h-14h i 17h-20h / Dg. 10h-14h), al cor de Poblenou, acaba d'obrir. La Carlota Gelonch és la llibrera i propietària, i defineix el seu comerç com a "una llibreria generalista, però també amb una forta vocació de barri; volem contribuir, des de la nostra mirada, a què el 22@ sigui més barri".\nFoto: Ricard MartínLa Insòlita\nGelonch explica que la seva línia editorial rau en "la intersecció de temes de gènere amb la narrativa fantàstica". Literatura de gènere combinada amb visió de gènere, si em permeteu. Entres i et rep la prestatgeria principal, que combina novetats de literatura –amb autores com Mariana Enríquez o Guadalupe Nettel– amb assajos on les polítiques de gènere i la dona són protagonistes (Això no vol dir, esclar, que no hi sigui presents supervendes de qualitat com Neil Gaiman. Però testosterona d'espasa i bruixeria ortodoxa, poca cosa).\nMés al fons, hi ha una ala de literatura realista i just davant seu, una prestatgeria de ficció de misteri i terror, al costat d'una part d'assaig que és una delícia: folklore i mitologia, bruixes i ocultisme, amb llibres d'editorials selectes i carregades d'ideologia –feminista, 'bizarre' i d'esquerres– com Orciny Press o La Felguera-, on el satànic Crowley frega el llom amb Santa Teresa de Jesús (fa molta gràcia que els nens hagin de passar-hi per davant per arribar a la zona infantil). És un local polit i ple de llum, que convida a entrar, res a veure amb la tristament tancada Cor Obscur, que agafava la cosa fantàstica amb interiorisme gòtic i satànic, amb canelobres i creus invertides, que també tenia el seu què. (A l'exbisbe Novell segur que li hi hauria agradat).\nDel 17 al 19 de setembre faran la presentació de la llibreria, amb xerrades, conferències i presentacions literàries, que tindran continuïtat en un bonic espai amb un petit pati interior. "Avui, esclar, una llibreria no és només una llibreria, i el que m'interessa fer a La Insòlita és rellegir els codis dels gèneres fantàstics, però sense oblidar el vessant popular i la vida veïnal". Gelonch, amb estudis d'Història de l’Art i Literatura Comparada, ve del treball social en entitats contra la violència de gènere. "Sempre havia tingut el somni d'obrir una llibreria", diu. Potser aquesta afirmació és molt tòpica, però la forma en què l'ha feta realitat no ho és en absolut. Aneu-hi.\nLlegeix el número de setembre amb entrevistes, reportatges i les millors recomanacions d'oci i cultura de la ciutat


Un partit històric amb un rival titànic per al BAXI Manresa | BAXI Manresa\nEl Real Madrid visita el Nou Congost amb Tavares com a gran baluard, mentre que pel BAXI Manresa no hi seran Pérez, Jou ni Tabu.\nDivendres 26 de Març de 2021 a les 17:09\nEl partit 1500 a la primera categoria estatal del Bàsquet Manresa serà davant del Real Madrid. Un altre històric de la lliga que es presenta després de guanyar a domicili a l'Eurolliga. Toca competir i intentar sorprendre el líder.\nEls locals no podran comptar, com era de preveure, amb el base Dani Pérez, que es va fer una lesió greu en el darrer partit, ni amb Jonathan Tabu. Guillem Jou encara es recupera de la seva lesió. L'equip vol competir amb un equip que teòricament és superior.\nEls blancs arriben al Nou Congost aquest dissabte sent els líders de la competició, i havent perdut només un partit. Les baixes d'homes com Rudy o Llull, han fet que d'altres com Abalde o Laprovittola emergíssin en els darrers partits. El tòtem de l'equip segueix sent el gegant Tavares, que lidera les estadístiques dels madrilenys amb 11,1 punts, 8,3 rebots i 2,3 taps de mitjana.\nPedro Martínez deia aquest divendres en la compareixença prèvia que «la lesió del Dani és una molt mala notícia, sobretot per al jugador, però el que hem de pensar és que tots els equips tenen dificultats, i l'important és la resposta que dónes davant les dificultats; condiciona tenir al davant un jugador com Tavares, però condiciona a tot Europa; ens hem d'adaptar a un jugador que condiciona».\nEl BAXI Manresa fa sentir orgullosa la seva gent en el partit 1.500 a l'elit estatal\nLa crònica27 Març 2021


L'11 de setembre de 1978, l'enginyer químic búlgar Georgi Markov (49 anys) va ser assassinat a Londres amb la intervenció del KGB, un crim de pel·lícula. Era escriptor, periodista i molestava per promoure la democràcia al seu país.\nDotze anys abans va escriure 'Retrato de mi doble' (Siruela), on el relator (un periodista) considera que el joc és més perfecte que la vida i que mai cal jugar "amb més d'un jugador desconegut davant espectadors". Desgranava aquí les seves experiències a la taula de pòquer i deia: hi ha jugadors repugnants, enganxosos, "el més fastigós són els seus dits" (més destres que àgils). Atenia als intercanvis de mirades, que altres jugadors intercepten.\nEl narrador posa sobre la taula les seves obsessions o els seus vicis, explica que durant a el menys dues hores no podrà veure més que cartes i es sumirà en una letargia, sense interès per res que s'aparti d'un intens sentiment fatalista. Sorprèn aquest apunt: "el més terrible en el pòquer és l'ambició. Si et tornes ambiciós, estàs acabat". I d'un adversari dirà que "les seves partides constituïen anàlisis psicològiques magistrals. En els primers minuts, ja havia desentranyat el caràcter de cada jugador desconegut, i vint minuts més tard ja era capaç d'escriure les seves biografies. A partir d'aquí s'adaptava a ells tot el seu joc".\nRememora el temps en què lluitava per la veritat i contra els que manaven. Ara, exclama, es rendeix 'amb massa facilitat' i es comporta com un ploramiques que es refugia en el melodrama i en un idealisme absurd. Aplicant-se en un mimetisme descarat, encerta a enxampar l'ona dominant i es converteix en un doble, un calc que repeteix en fals el que queda bé. De manera que aposta per adular el cap i assetjar a un company: "el vaig convertir en el nostre principal enemic", i l'odiava amb fanatisme, sense motiu, canalitzant un rancor sempre adreçat als més capacitats que ell.\nLa vida vista com una cadena interminable de maquinacions de tots contra tots. A partir d'aquesta idea, desembolica els seus trucs i maldats; especialment, l'interès d'acabar prenent la mentida per veritat. En aquest remolí corrosiu, "l'única mesura vàlida de l'amor que encara ens queda és la por que sentim pel que pugui passar-li a l'ésser estimat". El cas és que es tracta de l'única manera de recuperar-se de l'alienació fatal.


HackerSpace Base42 ← Ready to take-off! ← Page 2\nVisita al Museu Escubedo\nEl dijous 17 de desembre els socis del Tecnoateneu visitem el Museu Escubedo. Es tracta d’una espectacular, impressionant, increïble, no hi ha adjectius per descriure-la, col·lecció privada d’objectes tecnològics recollits per l’Antoni Escubedo durant molts anys. Molt ben cuidada i documentada, la col·lecció evindencia el profund amor del seu propietari per la ciència i la tecnologia. Moltes gràcies Antoni per l’estona que ens has fet ...\nImpressió 3D en família\nPrimer taller d’impressió 3D en família impartit per en Lluís Vilarrúbies del Tecnoateneu i obert al poble de Vilablareix. Hi assisteixen una dotzena de persones i els assistens queden amb ganes de més. Farem segona part més pràctica d’impressió 3D. Gràcies Lluís !!!\nQueda inaugurat el Tecnoateneu de Vilablareix\nDia 13 de novembre de 2015 a les 18:30, Vilablareix, Local F del Rusc, Avinguda Lluís Companys 61, un centenar de persones es concentren per assistir a l’esdeveniment. Inaugurem oficialment el Tecnoateneu de Vilablareix i convidem a totes les persones interessades en la ciència i la tecnologia a conèixer-nos i fer-vos socis de la nostra associació. Què ens motiva ? Doncs obrir el coneixament ...\nGran inauguració del Tecnoateneu\nEl dia 13 de novembre inaugurem l’espai. Us esperem a les 18:30 al local F del Rusc de Vilablareix per explicar-vos qui som i quines activitats realitzarem en aquest espai. Arreu del món conceptes com la robòtica educativa, la filosofia maker i els moviments opensource estan cristal·litzant en locals que podem anomenar hackerspaces, hacklabs o bé catalanitzats com a ateneus de tecnologia. Es tracta de ...\nEl circolab visita Vilablareix\nEls dies 2 i 3 de novembre ens visitarà el circolab. El circolab és un laboratori tecnològic itinerant que té per objectiu apropar la tecnologia a tothom. És una iniciativa de l’empresa bq, fabricant de mòbils i impulsor de productes punters en impressió 3D i robòtica educativa. Programa de la visita: Dilluns 2 de novembre: Taller demostració pels alumnes de l’Institut de Vilablareix Dilluns 2 ...\nXerrada de programació en Go sobre Raspberry PI\nEl dijous 8 de gener de 2015 es va organitzar una xerrada sobre la programació en Go en Raspberry Pi. La xerrada anava a càrrec d’Esteve Farrés, membre del nostre hackespace Base 42. Amb la col·laboració d’Ubikwa i el Parc Tecnològic de la Universitat de Girona es va dur a terme a la Sala de Juntes de l’esmentat Parc. En resum es tractava d’una ...\nParticipem al TICdate de Navàs\nEl passat dissabte 3 de Maig vàrem participar a la primera edició del TICdate de Navàs en una xerrada a càrrec del nostre company Lluís de Giroair Imatges i l’Andreu de Lleida Drone. Mentre ells dos duien a terme l’exposició, dos de nosaltres vàrem muntar un quadcòpter des de zero. En acabar la xerrada, vàrem fer una petita demostració de funcionament, fent proves amb els ...\nDoncs ja hem acabat la construcció del nostre Quadcòpter. Vàrem haver d’esperar molt a que ens arribessin les peces, però realment un cop les vàrem tenir aquí, la construcció i la posada a punt va ser molt ràpida. Ja hem arribat a penjar-li una càmera i realment ens ha sorprès l’estabilitat de la gravació tinguent en compte que ho hem fet amb ferralla informàtica ...\nLa “Berta” ja imprimeix\nDoncs sí, finalment sembla que la nostra impressora 3D ja comença a funcionar. Val a dir que encara no la donem per acabada, i que tot i les millores que encara veiem que se li poden fer ja considerem que està prou ‘madureta’ per fer-la servir. Ens hem basat en el disseny de la RepRap i2, comprant el material a Ferreteria Puig i diferents ...\nFlightorama al Fade 2013\nParticipem al FADE 2013 (Festival d’Art Digital i Electrònica de La Cellera) amb el Flightorama. El Flightorama interpreta les dades de les posicions dels avions al voltant nostre i les tradueix a so mitjançant un sintetitzador. La música resultant és molt millor que algunes que hem escoltat en aquest món, no direm noms… L’experiència ha estat bona i esperem l’any vinent poder participar amb ...


ASSERTIVITAT | succeeding.cat\n20 abril, 2016\t0 comments\tArticle\tSucceeding, Succeeding Articles\nEnmig de tants desafiaments que la vida moderna ens presenta, què és el que porta a moltes persones a fugir en lloc de resoldre els seus problemes? Què és el que fa que moltes persones diguin “sí” quan el que els passa pel cap és un rotund “no”? Què és el que impedeix a molts a tenir una comunicació positiva amb els altres? Per què la gent envaeix els espais dels altres entre si creant conflictes?\nUna resposta a tot això és la por a la pèrdua, que pot ser la por a perdre: l’amor de l’altra persona, l’ocupació, l’aprovació social, por a l’exclusió o a ser humiliat. Això paralitza, desanima i porta sofriment.\nUn viu amb aquest mecanisme de defensa falsa i s’oblida que el grau de risc de pèrdua és directament proporcional al seu grau d’autoestima i autovaloració. Amb una alta autoestima i confiança en si mateix, res d’això té sentit, ens adonem que la por és irracional i pot superar-se.\nPer poder resoldre aquests problemes en la nostra vida quotidiana hem de tenir conductes més assertives. Llavors, què és l’assertivitat?\nLa paraula assertivitat prové de “ASERO”, que significa afirmar. Però atenció: afirmar no és sempre tenir raó. Per tant, no es tracta d’encertar sinó de ser ferm i afirmar. L’espai vital és l’espai mínim requerit per fer-me sentir feliç. Així l’espai vital significa qualsevol dels nostres espais: físics, mentals o emocionals.\nL’assertivitat és l’art de la defensa del meu espai vital sense recular, sense renunciar a mi mateix, i sense perjudicar o fer renunciar a l’altra persona. L’assertivitat és ser clar i ferm sense ser agressiu o dominant.\nSer assertiu és confrontar, “col·locar cara a cara” a amb les persones i situacions difícils per tal d’eliminar els problemes i trobar la solució.\nPer saber quan no estàs sent ferma, mira les teves actituds i accions, tu no ets assertiu quan:\n1.Davant a algú sobre un tema en particular et sents avergonyit;\n2.Perds el cap quan s’enfronten a tu amb sarcasme o crítica de qualsevol tipus;\n3.Perds els estreps amb facilitat davant de situacions enutjoses;\n4.En lloc de resoldre directament els problemes, comences a jutjar ia culpar els altres;\n5.No estàs segur de què pensar ni vols exposar els teus sentiments;\n6.Per voler complaure a tots, ets injust amb tu mateix;\n7.Esperes que la gent endevini el que en veritat vols dir;\n8.Defuges qüestions relacionades amb la confrontació amb els altres;\n9.Només acceptes el teu punt de vista i perds el respecte pels altres;\n10.Perds la paciència i no acceptes les diferències;\n11.No parles el que vol dir i esperes que els altres entenguin per la teva celles;\n12.Ets indirecte i fas “agudes observacions” o manifestació d’impaciència;\n13.Utilitzes el llenguatge corporal per fer-te entendre;\n14.Passes per atacar o assenyalar amb el dit els altres;\n15.No saps dir que no però no mantens els compromisos;\n16.Recorda que no estàs ferma quan prens aquestes actituds i accions que són ineficaços, causen problemes i patiments per les teves relacions, per a la teva vida. Per ordenar tot, sé més assertiu.\nEstàs sent assertiu quan:\n1.Enfrentas a algú sobre un problema particular que ha de ser resolt sense vergonya, després de tot, els problemes han de ser resolts, perquè sinó creixen.\n2.Romans tranquil i confiat, fins i tot quan s’enfronten amb sarcasme o crítica de qualsevol tipus, això no és res més que l’opinió dels altres.\n3.Et mantens en calma davant de situacions compromeses, de vegades fins i tot podem riure’ns de nosaltres mateixos.\n4.Tractes d’abordar els problemes de forma directa, sense jutjar ni culpar als altres ia tu mateix, el judici i la culpa només obstaculitzen.\n5.Et sents a gust quan busca els ulls dels altres i viceversa, els ulls són les finestres de l’ànima.\n6.Estàs bé amb el que vols i així ho dius, exposant els teus sentiments, sabent que no ets l’únic que té els seus drets.\n7.Saps que és més important ser just amb tu mateix que amb ganes de complaure a tots.\n8.Parles del que vols i no esperes que la gent endevini, portes claredat, lucidesa, saviesa i bona comunicació.\n9.Satisfactoriament resols els problemes relacionats amb la confrontació amb els altres. No hi ha sentiments de preses que poden convertir l’angoixa profunda, que amb el temps pot arribar a ser gairebé abismes infranquejables.\n10.Afirmes teu punt de vista amb respecte als altres; pots tenir diferents opinions, i l’altre també, per això utilitzes el diàleg.\n11.Ets pacient i saps que les persones són diferents; que no pensen com tu, tenen creences, valors i diferents històries.\n12.Parles el que vols dir i no esperes que altres entenen per la teva cara tancada, això només perjudica la comunicació i crea malentesos.\n13.Ets directe i no fas “observacions agudes” o manifestació d’impaciència; que només obstaculitzen les relacions, i són una manera ineficaç d’expressió.\n14.Saps que parlar és millor fer servir el llenguatge corporal per entendre’ns, no és el que es digui, sinó com es diu.\n15.Saps que agredint o assenyalant amb el dit els altres és la pitjor manera de fer-se entendre, la millor manera és el diàleg, tenint una conversa franca i madura.\n16.Saps que si és sí i no és no hi ha, distingint el moment d’utilitzar-los;\nUna característica de la persona assertiva és que ella se sent bé quan diu SÍ i quan diu NO. Estàs sent assertiva quan dius “no” quan vols dir “no” i dius “sí” quan vols dir “sí” a qualsevol situació o persona. L’assertivitat és afirmar qui ets, de manera clara, afirmant la teva autoestima, tenint la conversa al lloc correcte, fent el correcte, encara que de vegades li sembli malament a algunes persones.\nLa base de la conducta assertiva està en la seva autoestima i el seu auto-coneixement. Amb aquests ingredients ens adonem quan estem o no sent honestos amb nosaltres mateixos i amb els altres, i fent el que s’ha de fer.\nAixò depèn de voler ser més real i present per als nostres desitjos, sentiments i pensaments en el nostre coratge i determinació per perseguir el nostre propi espai per ser nosaltres mateixos.\nPer tant, podem prendre una posició ferma per defensar els nostres drets, establint límits i expressant la nostra voluntat d’una manera respectuosa i flexible, com una persona assertiva sap que res és definitiu i sap que no necessita colpejar mai, ni donar satisfacció a tots, per tot.\nPrendre una decisió no significa necessàriament que sigui definitiva o està permanentment bé, tot pot canviar quan es busca millorar.\nT’has adonat del molt que l’assertivitat falta en la teva vida avui?\nCom Martin Luther King va dir:\n“El que preocupa no és el crit dels violents ni dels corruptes ni dels deshonestos, ni dels sense-caràcter ni dels falta d’ètica.\nEl que més preocupa és el silenci dels bons “.\nSer assertiu és estar tranquil sense ser passiu. Lluita pel teu dret a ser un mateix. La capacitat està dins teu. Estigues obert! Sigues lliure! Sigues ferm! Ets un líder!.