Tot són 'selfies'\nL'evolució de l'autoretrat al llarg de la història\n'Autoretrat', extret del llibre 'La sed', Paula Bonet (2016) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nAutoretrats, tremolors i trencaments\nPaula Bonet (1980) trenca amb els seus anteriors treballs i se’ns presenta de manera irreconeixible a 'La Sed', el seu últim treball, on parla d’això mateix, dels trencaments. Enrere queden les seves primeres il·lustracions plenes de vida amb autoretrats de línies vibrants i carones amb galtes vermelles que ens miren de cara. Ara, la vila-realenca se’ns amaga borrosa, fugint d’una línia definida i una composició homogeneïtzada. En aquesta obra, realitzada amb grafit i acrílic, els colors obscurs ens recorren com ombres; els vermells sangosos denoten ferides obertes i cismes palpables en un quadre accidentat i voluminós que traspua vulnerabilitat i que al llibre s’acompanya d’unes lletres sísmiques. Un poema visual que sacseja i ens endinsa en els 'alter egos' de la pintora. Si sou al País Valencià, terra nativa de la Paula, i, com a ella, us agrada la il·lustració, res millor que visitar el Museu Valencià de la Il·lustració i la Modernitat (MUVIM), on fins al 15 d’octubre podeu gaudir d’una retrospectiva sobre cartellisme cubà (1959-89).\nLa selfie dels Oscars, Bradley Cooper (2014) / Maite Aguado Lizarralde (AGePaCC)\nLa selfie més cara del món\nQui hauria dit que una selfie podria valorar-se en 1.000 milions de dòlars? És el cas de la selfie que va pujar Ellen DeGeneres a Twitter, que va aconseguir ser la piulada més compartida de la història, amb més de 3 milions de repiulades en un temps rècord. Durant la gala dels Oscars del 2014, la presentadora DeGeneres va organitzar una selfie amb Meryl Streep, on també es van reunir, entre d’altres, Bradley Cooper (l’autor de la selfie), Jennifer Lawrence, Julia Roberts, Brad Pitt, Jared Leto (que va recórrer mig teatre per sortir-hi), Lupita Nyong’o i el seu germà, que gràcies a aquest moment va fer-se mediàtic. Tot això és fruit del màrqueting en temps real. El grup Publicis va ser el responsable de la campanya publicitària de Samsung, que va ser un èxit rotund gràcies al màrqueting, a les xarxes socials i a una Ellen DeGeneres que va saber impactar mitjançant la comunicació massiva. Si aneu a Hollywood, les grans icones per visitar són el Teatre Xinès, el Teatre Dolby (on se celebren els Oscars) i el Passeig de la Fama.\nRoberto Schmidt (2013) / Daniela Longobardi (AGePaCC)\nSelfies a tort i a dret\nAvui no us proposem un autoretrat, sinó la instantània que captura el moment en què se'n fa un. La foto, de Roberto Schmidt, múltiple guanyador del World Press Photo, retrata una de les selfies més famoses del món de la política. Reunits per al funeral de Nelson Mandela, l'ex primer ministre britànic, David Cameron; l'ex primera ministra danesa, Helle Thorning, i l'expresident dels Estats Units, Barack Obama, es fan una selfie tal com ho faria qualsevol grup d’amics, oblidant-se, però, de l’etiqueta. La imatge va atraure moltes crítiques i es va fer viral. La moda de les selfies ja no és prerrogativa dels adolescents o celebritats, sinó que és un fenomen transversal que toca la societat sencera. Les persones es fan fotos en grans esdeveniments, retraten els llocs que visiten i no descriuen el que hi veuen, sinó que afirmen que hi eren. A la Saatchi Gallery de Londres el 6 de setembre acaba la primera exposició sobre la selfie. La mostra explora la història de l’autofoto, des dels primers autoretrats fins a l’actualitat, i el seu potencial creatiu, i convida a reflexionar sobre el canvi d’ús que fem de la fotografia. Encara hi sou a temps!\nAutoretrat del robot Curiosity a Mart (Octubre, 2012) / Mateu Lucas Feliu (AGePaCC)\nSomien els robots a fer-se selfies?\nQuins són els límits de l’autoretrat? Segurament els mateixos que els de la imaginació humana, i la imatge d’avui n’és la prova. L’autor d’aquesta selfie, única en la nostra història, és el robot Curiosity, enviat per la NASA a Mart per explorar i investigar el Planeta Vermell. La imatge, composta a partir de diverses captures, data del mes d’octubre del 2012, i és una mostra del poder de la nostra tecnologia, ja que ens trobem davant l’autoretrat fet a més distància del nostre planeta. És possible que sigui la selfie en què el disparador i la càmera han estat més lluny, perquè el robot es controlava des de la Terra. Que aquesta imatge l’hagi fet una màquina controlada per una persona demostra que, de moment, aquest gust per l’autoretrat és essencialment humà. Però ens preguntem si arribarà el dia en què els robots se’n faran per iniciativa pròpia. Si ho descobreixen potser no s’hauran de preocupar perquè els seus records es perdin com llàgrimes entre la pluja.\nSelfie del macaco (2011) / Daniela Longobardi (AGePaCC)\nTambé els simis es fan selfies!\nAquest autoretrat va ser el centre d’una polèmica que va acabar en un judici sobre 'copyright'. L’autora és una femella de macaco negre de les illes Sulawesi, abans anomenades Cèlebes, a Indonèsia. El 2011, el fotògraf britànic David Slater va viatjar al país per fer un reportatge i, quan es va allunyar momentàniament de la seva càmera, l’animal, tafanejant, es va autodisparar la foto. La peculiar controvèrsia va néixer quan Slater la va publicar, i va provocar la reacció de PETA, una organització de defensa dels drets dels animals, que reclamava l’autoria per al macaco. La qüestió va arribar fins a la justícia nord-americana, que va desestimar la demanda concloent que els animals no estan emparats per la llei de drets d’autor. Hem de recordar que, al costat d’aquests drets, que protegeixen les creacions originals dels seus autors, existeixen sistemes alternatius al 'copyright', que fomenten la reutilització creativa de les obres intel·lectuals. Actualment la imatge es pot trobar a Wikimedia, que només accepta continguts amb llicència lliure.\n'Self-portrait', Banksy (2000) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nSelfie d'antiheroi de l'art\nSembrador de discòrdia, activista polític i agitador de consciències, Banksy continua sent un personatge que no deixa ningú indiferent. Originari de Bristol, l’antiheroi de l’art ha assolit el grau de llegenda urbana: a hores d’ara encara no es coneix la seva verdadera identitat. Quan el grafiter apunta amb el seu aerosol sempre genera interès. La seva ironia i la seva sàtira estan presents mitjançant la cultura pop a tots els carrers del món i sempre apunta a l''establishment' de l’art i de la política. Aquest autoretrat amb cara de mico que personifica el guerriller del grafiti va ser subhastat l’any 2007 per més de 200.000 euros. La resposta del provocador artista a les xarxes socials va ser ben explícita: "No em puc creure, imbècils, que hàgiu comprat aquesta merda". Estigueu ben atents si passegeu per Londres o Bristol, ja que de ben segur trobareu més d’una intervenció del geni de l’aerosol. Per saber-ne més d'aquest rebel us recomanem de totes totes que vegeu el seu delirant documental 'Exit through the gift shop', nominat als Oscars i als Bafta.\n'Branded' (Marcada), de Jenny Saville (1992) / Clara Drudis Rius (AGePaCC)\nLes marques de la feminitat\nLa selfie de Jenny Saville posa sobre la taula la configuració de la identitat femenina vinculada a la bellesa. Membre de Young British Artists, un grup d’artistes caracteritzats per les seves obres controvertides, aquesta artista anglesa contemporània mostra la imperfecció dels cossos i reflexiona sobre la bellesa femenina. 'Branded' és una obra de gran format que mostra una Saville de carn gairebé mòrbida, la perspectiva ascendent fa que veiem un cos desproporcionat que exagera les formes de l’abdomen i el tors en contraposició amb el cap, de mida molt més petita. Aquesta obra és un xoc de trens entre la bellesa femenina marcada per la societat (i marcada al cos de Saville amb les paraules 'delicate', 'supportive', 'decorative', 'petite', 'irrational') i la bellesa d’un cos anatòmicament imperfecte, que pren vida amb un traç intens i amb la força de les seves formes. A través de les seves pintures, Saville busca la provocació i la reflexió sobre com es percep i es determina el cos femení en la societat.\n'Autoretrat', de Courtney Love (1992) / Alberto Vivó (AGePaCC)\n'Grunge, love and selfies'\nFa tan sols tres anys una fotografia inèdita de Kurt Cobain i Courtney Love va fer-se viral a les xarxes socials. Es tracta d’una selfie realitzada per la líder de Hole al Japó l’any 1992. La gira mundial de Nirvana va arribar al país asiàtic el 14 de febrer i en va marxar el 19 del mateix mes (interval de temps en el qual es van fer la foto). Doncs bé, pocs dies després, el 24 de febrer la parella va casar-se a Waikiki Beach, a Honolulu. Al cap de sis mesos naixeria Frances Bean Cobain, l’única filla de tots dos. Aquest autoretrat, per la idiosincràsia del tàndem, conté altes dosis de 'grunge', d’amor i, per què no dir-ho, de drogues. Defineix a la perfecció la relació turbulenta de la Courtney i el Kurt. Però a més a més podríem dir que la foto amaga un secret: com si es tractés de la Gioconda de Da Vinci, Courtney Love deixa veure un enigmàtic somriure que, obstaculitzat per la presència de la càmera, es pot interpretar com un discret senyal de l’embaràs. Esclar que també podria ser l’efecte de l’heroïna.\n'Untitled #93', Cindy Sherman (1981) / Esther Ribot (AGePaCC)\nSelfies que no autoretraten\nL’artista americana Cindy Sherman va realitzar 'Untitled #93' l’any 1981 dins la sèrie 'Centerfolds' [Pàgines desplegables] perquè fos publicada a les planes centrals de la revista 'Artforum', imitant les imatges de les 'pin-ups' i convertint l’espectador en 'voyeur' d’un moment íntim. La fotografia es va llegir com una escena en què la dona havia estat agredida, i els seus ulls, com una mirada de terror, de manera que es van iniciar debats sobre la victimització de la dona. L’artista, que no titula les seves obres perquè no vol imposar una narrativa a l’espectador, va negar aquesta intencionalitat. Malgrat que Sherman realitza les imatges en què apareix, no les podem considerar autoretrats, ja que el cos de la fotògrafa és aquí un simple vehicle per construir identitats, a vegades glamuroses, d’altres grotesques, però sempre qüestionant el paper de la dona. L’obra, de la qual hi ha deu còpies, no està exposada de manera permanent, però podeu provar sort a l’Art Institute de Chicago, el CCS Bard Hessel de Nova York o l’Astrup Fearney Collection d’Oslo.\n'Self-portrait talking to Vince', Francesca Woodman (1977) / Cristina Font (AGePaCC)\nEstic cansada de fer-me selfies\nPodria ser el posat de qualsevol jove adolescent actual sent fotografiat per a les xarxes socials, però aquesta fotografia té 40 anys i la signa la nord-americana Francesca Woodman. Influenciada pel simbolisme i el surrealisme va crear un nou concepte de l’autoretrat basat en el deliri i la introspecció més borrosa. Abans de suïcidar-se als 22 anys, l’artista va deixar un llegat fotogràfic de 800 instantànies d’aires melancòlics i misteriosos. Woodman s’acostumava a retratar a si mateixa, sovint nua. I ho feia en velles mansions victorianes, edificis decadents, parets escantellades i en diàleg amb arbres. Amb les seves fotografies va explorar noves formes de feminitat i del jo amb la voluntat de despullar-se de les seves obsessions més íntimes.\nL’obra de Woodman ha merescut retrospectives al Museu d’Art Modern de San Francisco, al Guggenheim de Nova York i al Foam d’Amsterdam. “Estic tan cansada com vosaltres de mirar-me”, va deixar escrit en una de les seves cartes.\n'Parachute man', de Terence Edgar 'Terry' Fincher / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nUn autoretrat de risc\nTerry Fincher no va dubtar ni un moment a lligar-se la càmera amb un objectiu d’ull de peix al peu mentre es jugava la pell llançant-se en paracaigudes per fer-se una selfie original com poques. L’anglès va fer el salt a la fama quan va convertir-se en corresponsal de guerra per cobrir la invasió d’Egipte per les tropes britàniques en la crisi del canal de Suez l’any 1957. Definit com una persona competitiva i d’esperit crític, va ser una font d’inspiració per a molts intrèpids informadors. Va ser guardonat amb el British Press Photographer of the Year els anys 1957, 1959, 1964 i 1967, i va rebre el segon premi l’any 1968. Va morir l’any 2008, però la seva obra ha quedat per a l’eternitat. Els amants de la fotografia tenen una cita anual amb l’exposició del World Press Photo que se celebra al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), una mostra on els temes d’actualitat es veuen perfectament reflectits gràcies a la profunda, esfereïdora i visceral mirada dels testimonis gràfics que ens aporten aquests valents reporters que honoren el gremi del periodisme.\nSelfie de l'astronauta Aki Hoshide / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nUn autoretrat a l'espai\nSolitud, silenci i buidor. Darrere seu, l’astre Sol, totpoderós. Davant seu, reflectida en el casc d’astronauta, la Terra, esplèndida, magnífica i bella. Aquest postureig espacial supera el que qualsevol mil·lennial pugui fer a les xarxes socials. La conquesta de l’espai, esclar, no està a l’abast de qualsevol. Aki Hoshide ens va regalar aquesta fotografia, una imatge que és una meravella visual i que ens transmet una tranquil·litat i bellesa que acompanyada de la cançó 'Space oddity' es converteix en perfecta, una autèntica delícia per als nostres sentits. Per cert, encara sou a temps d’anar a l’exposició del Museu del Disseny dedicada a David Bowie, fins al 25 de setembre: tota una experiència per als sentits. I si el que us interessa és la història de la conquesta de l’espai feu un recorregut per les sales del Centre National d’Études Spatiales de Tolosa, un centre d’interpretació que us endinsarà en els aspectes històrics i tècnics de la invasió al món extraterrestre dels habitants del Planeta Blau.\nAutoretrat del Che Guevara a Tanzània (1965) / Inés Valero (AGePaCC)\nAutoretrat d'una revolució\nLa selfie d’avui és una de les moltes instantànies que tenim d’Ernesto 'Che' Guevara. Va ser feta l’any 1965 i hi apareix el revolucionari llatinoamericà a Tanzània, on va anar després d’abandonar el Congo, un dels països on volia exportar la Revolució Cubana. D’ençà que va deixar l’Argentina sent encara un estudiant –el 1951– i fins als seus últims dies a Bolívia abans de ser assassinat –el 1967–, el Che va portar un registre fotogràfic de les seves experiències, que després va ser clau per documentar aquest període de la seva vida. La ciutat cubana de Santa Clara va ser un enclavament essencial per a la revolució, és aquí on es va lliurar, comandada per Guevara, la batalla que donaria pas al règim polític que encara dura i on, per això, es va construir el seu mausoleu. Si el visiteu, sota la seva estàtua amb la inscripció "Fins a la victòria sempre", hi trobareu un museu ple de diaris, cartes i fotografies de la seva autoria. Són testimonis valuosos del paper fonamental del líder revolucionari, no només en la història del comunisme, sinó també com a exemple de lluita i defensa de la igualtat.\n'Radiografia del meu crani', de Méret Oppenheim (1964) / Meritxell Àlvarez (AGePaCC)\nPronosticant la pròpia mort\nBerlinesa inclassificable i polifacètica, Méret Oppenheim (1913-1985) va traslladar-se de molt jove a París, on aviat va entrar a formar part del cercle dels surrealistes, un col·lectiu fins llavors exclusivament masculí. Va fer de model per a Man Ray i va ser musa de Max Ernst i companyia, però mai es va conformar amb aquest paper secundari. La seva carrera artística va fer un salt de gegant quan el MoMA li va comprar l’obra 'Esmorzar amb pell', el seu objecte surrealista més famós, creat als 23 anys. Méret va ser una ferma defensora de l’androgínia: "L’art no és ni masculí ni femení i l’esperit creatiu és androgin", defensava l’artista. En aquest irònic autoretrat-radiografia mostra la feminitat gràcies a les joies que s’hi intueixen. L’obra també és una reflexió sobre la vellesa i el pas del temps: la imatge de la mort que tots duem a sobre constantment. Amb el seu irreverent sentit de l’humor, com a peu de foto hi profetitzava la data de la seva pròpia mort: "1913-2000", perquè era "una cosa molt moderna". El Kunstmuseum de Berna alberga la col·lecció més extensa d’obres de l’artista.\n'Big Eyes', de Margaret Keane (1964) / Cristina Font (AGePaCC)\nQuè diríeu que tenen en comú el protagonista de la portada de 'Reality' de David Bowie i els protagonistes de 'La núvia cadàver' de Tim Burton? A banda dels grans ulls dels seus personatges, comparteixen una influència comuna: la dels olis de Margaret Keane. Aquesta pintora nord-americana va pintar dones, animals domèstics i nens i com a segell de la seva obra destaquen els ulls dels personatges, uns ulls que van cridar l’atenció d’artistes com l’actriu Joan Crawford, el director de cine Woody Allen o els ja mencionats David Bowie i Tim Burton. Tant era així que aquest últim cineasta va dur la seva vida a la gran pantalla amb la pel·lícula 'Big eyes' (2014). Amb aquest film, Burton volia retornar-li la fama perduda després dels abusos del seu exmarit, que va fingir durant dècades haver pintat els olis de Keane. La pintora va guanyar finalment la demanda d’autoria i als gairebé 90 anys segueix pintant. Si aquest estiu creueu l’Atlàntic i passeu per San Francisco hi trobareu la Keane Eyes Gallery amb la seva obra, unes pintures que demostren que els ulls són el mirall de l’ànima.\n'Self portrait', de Hunter S. Thompson / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nVa néixer per ser foguera\nConfiança, joventut, rebel·lia. Són tres adjectius que ens transmet Hunter S. Thompson en aquest autoretrat dels anys 60 realitzat durant el transcurs d'un viatge a Tijuana. El nord-americà va ser un dels impulsors del periodisme gonzo, un estil de reportatge en què el corresponsal s'involucra tant que passa de ser narrador a convertir-se en notícia. L’any 1965 ens va relatar les seves vivències dins de la banda dels Àngels de l'Infern. Val a dir que no esdevindrien bons amics amb els motociclistes. El van apallissar perquè no compartia els guanys que treia escrivint sobre ells. Thompson va reaccionar fent el que millor sabia fer: es va fer una selfie i va novel·lar el moment. Sempre indomable, Thompson es va disparar un tret al cap als 67 anys i va deixar un llegat periodístic ple de documents gràfics, especialment molts autoretrats realitzats durant els seus viatges. Si aquest estiu viatgeu als Estats Units, no dubteu a imitar-lo i recórrer la Ruta 66, una carretera històrica de gairebé 4.000 km que us portarà de Chicago a Los Angeles.\n'Autoretrat', de George Harrison (1966) / Xavier Roigé Ventura (AGePaCC)\nL'ull de peix de George Harrison\nGeorge Harrison i la seva companya Pattie van viatjar a l'Índia el 1966 per aprendre sitar, practicar ioga i conèixer el país. Ell va escriure que el viatge "va ser un moment fantàstic, increïble". De fet, va tenir una gran influència en els Beatles, i la seva música va quedar marcada per l'aprenentatge d'aquell instrument tradicional i per la seva experiència espiritual. Amb la seva càmera, Harrison va captar un munt d'imatges fascinants amb una lent d'ull de peix, on ell apareixia sovint. La paraula selfie era llavors desconeguda, però Harrison va fer-ne unes quantes en el sentit actual. ¿Per què li agradava mostrar-se a si mateix? ¿Per deixar constància que va anar a visitar el Taj Mahal? ¿Per mostrar el seu narcisisme? ¿Per ensenyar-nos la influència de l'Índia sobre ell mateix? ¿O només per divertir-se? Com tot turista, Harrison deixava constància a la selfie de l'experiència del viatge, el fet que era en un altre espai, en una altra cultura. Potser, com per a molts turistes d'avui, l'autèntic objectiu del viatge era obtenir una selfie.\n'Autoretrat', de Vivien Maier (1955) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nLa mainadera anònima\nVivien Maier és una de les precursores de la selfie analògica en blanc i negre. Aquesta estatunidenca, nascuda l'any 1926 a Nova York, va guanyar-se la vida com a mainadera mentre ho combinava amb la seva passió secreta: la fotografia. Cap de les més de 150.000 imatges que ens n'han arribat van ser publicades en vida seva i molts dels negatius ni tan sols van ser impresos. La temàtica d’aquestes fotografies estava enfocada especialment cap a les persones i l'arquitectura de les ciutats que visitava, a més de les desenes i desenes d'autoretrats que es feia mentre passejava per grans ciutats com Chicago, Los Angeles i Nova York. En aquesta imatge veiem que aprofita un mirall que s'estava descarregant al mig del carrer per fer-se una instantània que destaca per la seva composició i originalitat. La novaiorquesa va morir l'abril del 2009 en l'anonimat. Sis mesos després, gràcies a diferents col·leccionistes, la seva obra es va fer viral a internet i avui és mundialment reconeguda i aclamada.\n'Selfie familiar davant del mirall', de Jackie Kennedy (1953) / Inés Valero (AGePaCC)\nUna dona, una selfie, una icona pop\nAquesta selfie té com a protagonista el clan Kennedy, la poderosa família nord-americcana. Sense saber que després seria una de les dones més retratades de la història moderna, la mateixa Jackie Kennedy va capturar aquest moment d'esbarjo amb l’Ethel i el John durant l’estiu del 1954. No obstant això, les seves imatges més populars no acabarien sent els seus autoretrats, sinó els centenars de fotografies que li van fer després del fatídic 22 de novembre del 1963, dia en què el seu marit, John F. Kennedy, va ser assassinat. Andy Warhol, el reconegut artista pop, va ser l'encarregat de convertir-la, com a Marilyn Monroe, en una icona popular a través d'una sèrie de més de tres-centes obres. A partir d'aquí, la vida personal de Jackie es convertiria en el centre d'interès de molts altres artistes que la reproduirien mitjançant el cinema, la literatura i la fotografia. Si sou a Nova York, no deixeu de visitar el Central Park: us reptem a trobar-hi l'antic estany construït el 1858 i batejat el 1994 com a Jacqueline Kennedy, en honor a ella.\n'Self-portrait', de Stanley Kubrick (1949) / Alberto Vivó (AGePaCC)\n1949: Una odissea en el mirall\nNomés té vint-i-un anys. Observa al mirall la seva joventut i potser pensa en el futur. Segurament la incertesa l'aclapara. A qui no? A la Nova York del 1949 qualsevol cosa és possible. Agafa la seva Leica i immortalitza el moment. Abans de ser la gran referència cinematogràfica en la qual s'ha convertit avui en dia, Stanley Kubrick va ser un jove fotògraf que treballava per a la revista nord-americana 'Look'. Aficionat a la fotografia des de petit, Kubrick va començar a perfeccionar una tècnica que anys després marcaria la diferència al món del cinema. En aquest autoretrat ja podem veure el seu famós enquadrament de perspectiva simètrica, el qual repetirà constantment en les seves pel·lícules, cosa que crearà un estil únic i inconfusible. La majoria de les seves fotografies es poden trobar a la Biblioteca del Congrés dels Estats Units a Washington DC i al Museu de la Ciutat de Nova York. Si visites aquestes ciutats no pots deixar d’anar a conèixer l’obra fotogràfica d’aquest cineasta tan magnífic.\n'Autoretrat amb John Steinbeck', de Robert Capa (1947) / Albert Castellà Fabré (AGePaCC)\nUna mirada de Nobel\nRobert Capa està considerat un dels millors fotoperiodistes de guerra del segle XX. Friedmann Endre Ernö, el seu nom real, va néixer a Budapest el 22 d'octubre del 1913, fill d'una família jueva. Juntament amb la seva parella sentimental, la francesa Gerda Taro, publicaven junts sota el pseudònim de Robert Capa, fet que fa difícil saber quines imatges són de cadascú. El fotoperiodista va cobrir com a corresponsal gràfic diversos conflictes bèl·lics, el primer dels quals la Guerra Civil Espanyola, on va captar una de les instantànies més famoses que se li recorden: "Mort d'un milicià republicà". En aquesta selfie, l'autor aprofita un mirall per retratar-se amb el seu amic, l’escriptor nord-americà John Steinbeck, Nobel de literatura l’any 1962, durant el viatge que van fer per la Unió Soviètica el 1947 per il·lustrar el llibre 'A Russian journal'. Va morir el 1954 a causa de l’explosió d’una mina mentre cobria la guerra d'Indoxina, havent deixat un llegat de 70.000 negatius, un testimoni visual reunit entre el 1932 i el 1954.\n'La columna trencada', de Frida Kahlo (1944) / Sara Beltrame (AGePaCC)\nCelles, llàgrimes, borrissol sobre la boca, claus, cos obert, terra àrida, cel fosc i una columna jònica trencada que pretén sostenir amb dignitat el pes del dolor. En dues paraules: Frida Khalo. Aquest autoretrat el va pintar després d’haver estat operada de la columna vertebral a causa de les lesions que va patir en l’accident del 1925 i que va marcar la seva vida. "Creien que jo era surrealista, però no ho era. Mai he pintat els meus somnis. He pintat la meva pròpia realitat". Encara que ella no es consideraria ni surrealista ni feminista, la seva personalitat és avui una de les banderes del feminisme internacional, i per això moltes dones visiten cada any la seva Casa Blava, a Ciutat de Mèxic. Es pot entrar a totes les cambres i només una, per ordre del marit, va haver de mantenir-se tancada durant quinze anys després de la mort de tots dos. En obrir l’espai es van descobrir milers d'objectes, tants que va ser necessari habilitar un nou espai expositiu per exhibir-los.\n'Mà amb esfera reflectora (autoretrat en un mirall esfèric)',de Maurits Cornelis Escher (1935) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nMaurits Cornelis Escher (1898-1972) va ser un artista conegut especialment per les seves construccions impossibles i laberíntiques, que fins i tot van servir per inspirar els escenaris de pel·lícules com Labyrinth. En la seva joventut, Escher va visitar fins a dues vegades l'Alhambra, atret per les formes geomètriques i el món matemàtic andalusí que presenta aquest fastuós palau fortificat. En aquesta litografia, l'artista neerlandès se'ns presenta madur, a l'edat de 37 anys, reflectit en una esfera, un tema recurrent en les creacions del gravador. Amb la mirada clavada i situat –no per casualitat– al centre, subjecta la bola de vidre demostrant qui té el poder en el seu món, en la seva realitat, que no deixa de ser l'obra que produïa la seva ment. "Adorem el caos perquè estimem produir ordre", va dir qüestionat sobre els seus inversemblants dibuixos. Si esteu de vacances a l'Haia aneu al Lange Voorhout Palace, un antic palau reial del segle XVIII, on des del 2002 està ubicat permanentment el Museu Escher.\n'Autoretrat', de Dora Maar / Sara Beltrame (AGePaCC)\nMés que una musa\nDora Maar va néixer a França el 1907. És coneguda per haver estat una de les muses i amants més desesperades de Pablo Picasso, fins al punt que va ser internada en diversos hospitals psiquiàtrics quan l’artista la va deixar. Si li dediquem aquest espai és per reivindicar el seu caràcter de dona independent i d’esquerres, i el seu paper com a artista plàstica, pintora, escultora i fotògrafa. Henriette Theodora Markovitch –aquest és el seu nom– es va emancipar ràpidament de la seva família per viatjar sola per tot Espanya. Formava part dels surrealistes i el 1931 va obrir un estudi fotogràfic amb Brassaï, fotògraf hongarès, a París. La seva mirada va captar Éluard, Cocteau i Picasso treballant en la gestació del Guernica. Les seves imatges de personatges exclosos i perdedors van ser apreciades i aplaudides. De Theodora es conserven gairebé un miler d'instantànies, però solament en dues la podem veure somrient. Va morir en extrema solitud als 89 anys.\n'Autoretrat', de Marianne Breslauer (1933) / Meritxell Àlvarez (AGePaCC)\nLa dona a qui Man Ray no tenia res a ensenyar\nMarianne Breslauer va ser una fotògrafa de carrera breu, només onze anys, però molt intensa. Nascuda a Berlín, va créixer envoltada d’art i es va decantar per la fotografia. Als 20 anys va marxar al liberal París d’entreguerres per continuar aprenent dels millors, i el mateix Man Ray li va reconèixer que no tenia res més a ensenyar-li. Va ser doblement pionera: com a fotògrafa i com a feminista. Va formar part del moviment artístic Nova Visió, que alliberava la fotografia com a eina al servei de la resta de les belles arts per reivindicar-la com a pràctica artística autònoma, amb llenguatges i tècniques propis, com l’experimentació amb angles impossibles, els enquadraments exagerats, els jocs de llums i ombres... Aquest autoretrat, atrevit, directe i frontal, en què ella mostra els pits però amaga la cara darrere els seus cabells curts i juga amb l’ombra del trípode per dissimular el pubis, resumeix aquestes dues facetes seves. El MNAC li va dedicar una exposició aquest hivern i l’arxiu de la seva obra es conserva a la Fotostiftung Schweiz, a Winterthur (Suïssa).\n'Autoretrat en el Bugatti verd', Tamara de Lempicka (1928) / Laura Casal-Valls (AGePaCC)\nAccelera, corre, però... no et despentinis\nLa noia, que se sap forta, mira amb un cert desdeny l’espectador. S’ha maquillat, s’ha pentinat i s’ha vestit a la moda. Té cotxe i el sap conduir, s’agafa fort al volant després de tancar la porta amb energia. L’aire que causarà cadascuna de les seves accelerades li mourà el mocador del coll i, per no despentinar-se, s’ha posat un petit barret que li emmarca la mirada. Tamara de Lempicka es va autoretratar el 1928 al volant i va reflectir en aquest quadre la personalitat d’una noia jove, filla d’una família russa adinerada que es va establir a París l’any 1917, quan va esclatar la Revolució Russa. Lempicka va estudiar amb Maurice Denis i André Lotte, de qui va adoptar un estil postcubista de línies rotundes i volums contundents, molt pròxim a l’art déco que va estar en voga entre 1920 i 1930. Són anys en què les dones van retrobar en la joventut un espai on reivindicar-se. La moda, la música, el maquillatge i uns aires nous que les alliberaven de la figura de dona-mare que les havia caracteritzat fins aleshores van ser la marca d’aquella època.\n'Autoretrat amb microscopi', de Santiago Ramón y Cajal (1920) / Gemma Cortés (AGePaCC)\nPrecursor de la selfie a Espanya, pare de la neurociència moderna\nAl pioner de la selfie a Espanya se’l coneix universalment per haver guanyat el premi Nobel de medicina l’any 1906. Es tracta de l’aragonès Santiago Ramón y Cajal, que va desenvolupar la teoria de la doctrina neuronal i va demostrar que la regeneració de les cèl·lules nervioses del cervell i la medul·la espinal era possible. Però la seva genialitat va més enllà de la seva faceta de científic. Va destacar com a dibuixant i, sobretot, com a fotògraf, una passió que va desenvolupar des de ben jove i que va ser un instrument molt valuós per al desenvolupament de les seves investigacions. La majoria d’instantànies que tenim de Santiago Ramón y Cajal són autoretrats, gairebé sempre al seu laboratori i envoltat d’instruments científics. En aquestes imatges apareix sempre amb el puny tancat, per dissimular el dispositiu per accionar la càmera, amagant el cable entre la roba. L’obra de l’aclamat premi Nobel, l’anomenat Legado Cajal, es pot visitar, prèvia sol·licitud per correu electrònic, a l’Instituto Cajal del CSIC a Madrid.\n'Autoretrat', de Joseph Byron (1909) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nAquesta és la primera selfie analògica que, per la manera d’agafar l’aparell, té l’honor de ser batejada amb aquest títol. Va ser presa per l’anglès Joseph Byron a Nova York l’any 1909. El fotògraf era un nouvingut als Estats Units, on el 1892 va obrir el seu propi estudi fotogràfic enfocat a immortalitzar produccions teatrals, especialment al Broadway del canvi de segle. Byron era descendent d’una família en què el pare i l’avi també s’havien dedicat al negoci de la fotografia. De la mateixa manera, el seu fill, Percy Claude Byron, va ser considerat, per a molts, el primer fotògraf marítim. L’estudi que va fundar continua avui en dia viu amb el nom de Byron Photography. Fins a vuit generacions han mantingut viva la flama familiar. El document gràfic forma part de la col·lecció del Museu de la Ciutat de Nova York, on tenen arxivades més de 24.000 imatges de la companyia realitzades entre els anys 1890 i 1942.\n'Autoretrat', de Jeanne Hébuterne (1916) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nEls amants maleïts\nNo tot eren flors i violes al romàntic Montmartre parisenc de principis del segle XX. La delicada, amable i amb molt de talent Jeanne Hébuterne s’autoretrata als seus 18 anys en aquesta pintura, un any abans de conèixer el seu amor, Amedeo Modigliani. Ella no va dubtar a convertir-se en la musa d’un tuberculós i alcoholitzat Amedeo i va abandonar així la seva carrera com a artista i dissenyadora de roba i joies. El 24 de gener de 1920 la van trobar abraçant el seu amant, mentre ell delirava. Modigliani moria aquell mateix dia. La Jeanne, embarassada de nou mesos, es va llançar per la finestra l’endemà. La família Hébuterne va negar-se a recollir el cos d’ella de la via pública i tampoc van voler donar-li sepultura al costat del seu amant. No va ser fins deu anys després que va poder descansar on li pertocava, al seu costat. Avui en dia els podeu visitar al cementiri de Père-Lachaise a París, reconvertit en un parc patrimonial on podeu trobar altres artistes maleïts com Molière, Oscar Wilde, Edith Piaf o Jim Morrison.\n'Autoretrat de Sylvia Pankhurst vestida de presonera' (c. 1907-1910) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nEra l’any 1900 i la germana mitjana de les Pankhurst anava per a artista, però va renunciar a la seva beca d’art per realitzar-se com a activista. Va ser una destacada sufragista, el moviment social que demanava el dret de vot femení. En aquest autoretrat apreciem una Pankhurst jove que se’ns mostra amb 25 anys vestida de presonera amb una mirada serena i segura. Aquest dibuix, juntament amb d’altres, tenia la intenció de donar a conèixer i denunciar la situació de les dones a les presons. Sylvia Pankhurst va internacionalitzar el seu activisme i es va dedicar en cos i ànima a la lluita anticolonialista, combatent l’ocupació italiana de les tropes de Mussolini a Etiòpia, on va emigrar després de la Segona Guerra Mundial. La seva lluita la va convertir en una heroïna, en el mite que va fundar el primer hospital universitari i va donar suport a projectes de desenvolupament arreu del país. Per l’estima que li tenia la gent, va ser homenatjada i enterrada a la catedral de la Santíssima Trinitat a Addis Abeba, la capital d’Etiòpia. Si esteu passejant prop de la catedral de Sant Paul a Londres, podeu gaudir del quadre gratuïtament al London Museum.\n'L'edat madura', de Camille Claudel (1894-1900) / Esther Ribot Cabarrocas (AGePaCC)\nCamille Claudel va ser una escultora en un món d’homes, i va brillar amb llum pròpia, tot i ser la musa, l’ajudant i l’amant del reputadíssim Auguste Rodin. Malgrat l’amor que sentia per ell i la intensitat de la seva relació, no van viure mai junts. De fet, finalment Rodin es va decantar per una altra dona, la Rose, companya de llarga durada i mare del seu fill. L’obra concebuda per Claudel després de la traumàtica ruptura l’any 1894 ha rebut diverses interpretacions. El pas de la joventut a la vellesa n’és una, però la que més força pren és la que proposa que es tracta d’una peça autobiogràfica. Tal com creia el seu germà i confident Paul Claudel, Camille seria la jove implorant que intenta agafar el braç de Rodin, el qual s’aparta d’ella irremeiablement estirat per la Rose, no gaire afavorida, per cert, en la seva versió escultòrica. Si us acosteu a París podeu trobar el conjunt escultòric tant al Museu Rodin, on hi ha una sala dedicada a Claudel, com al Museu d’Orsay, on n’hi ha dues rèpliques.\n'Autoretrat amb l’orella embenada', de Vincent van Gogh (1889) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nLa tristesa durarà per sempre\nEn el seu dramàtic autoretrat, Vincent van Gogh se'ns presenta amb un embenat al cap i un posat impertèrrit que no es deixa intimidar pel fred que es respira a l’habitació. És el gener del 1889 i el pintor ha patit una greu crisi. Un mes abans, la relació d’amor-odi que mantenia amb el també pintor Paul Gauguin els va portar a les mans i, després d’amenaçar el seu amic amb una navalla, es va mutilar l’orella. Enmig d’aquest atac de bogeria, va portar el lòbul sagnant fins al bordell més proper, on el va oferir a una prostituta anomenada Raquel. “Guarda’m aquest objecte amb la teva vida”, va dir-li abans de desaparèixer. “La tristesa durarà per sempre”, va dir l’holandès a cau d’orella al seu estimat germà Theo abans de morir el 1890, dos dies després de disparar-se un tret al pit enmig d’un camp de blat. Si aneu a Holanda a fer turisme cultural no us perdeu el museu monogràfic dedicat al talentós boig pèl-roig. El Museu Van Gogh és una visita imprescindible d’Amsterdam.\n'Autoretrat', de Berthe Morisot (1885) / Ariadna de Vilallonga Carcolé (AGePaCC)\nImpressionisme: nom masculí, gènere femení\nQuan parlem dels impressionistes, la majoria de gent s’imagina un grup d’homes barbuts. Pocs saben que entre els impressionistes hi va haver dones com Berthe Morisot. Ella va participar ja en la primera mostra d’impressionistes el 1874, on es va exposar Impressió, sol naixent de Monet, que va donar nom al grup. Stephen Eisenman diu que, tot i que impressionisme és nom masculí, per la seva proximitat amb la moda i els productes és de gènere femení. És cert que molts temes habituals en l’impressionisme eren accessibles a les dones –natura au plein air, llotges, toilettes, oci familiar– i tractats amb una delicadesa afí a la feminitat. Tot i així, la història no va fer justícia a Morisot, ni els segles XVIII i XIX van ser bons per a la paritat. Abans, dones de famílies benestants i humanistes tenien com a mínim la possibilitat de formar-se en tallers, com els homes. Amb l’aparició de les acadèmies, l’accés femení a l’educació artística va ser formalment prohibit. Podeu veure l’autoretrat de Morisot (1885) al Museu Marmottan Monet de París.\n'Autoretrat', de Robert Cornelius (1839) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nEl primer autoretrat analògic\nPotser no és la primera, però és la primera que tenim documentada. El seu autor és Robert Cornelius, fill d’emigrants holandesos que es van instal·lar a Filadèlfia, als Estats Units. L’octubre de 1839, en plena Revolució Industrial, quan tenia 30 anys, es va autoretratar a les portes de la botiga familiar. Cornelius va utilitzar una primitiva càmera fotogràfica, el daguerreotip, i es va quedar immòbil durant un quart d’hora per assegurar-se que la fotografia no sortís moguda. Va ser propietari de dos dels primers estudis fotogràfics dels Estats Units, encara que va tancar-los per dedicar-se al pròsper negoci familiar de l’enllumenat de gas. Moltes de les seves fotografies es poden veure actualment a l’Eastman Museum (Rochester, Nova York), una institució dedicada al món fotogràfic i cinematogràfic. Si aneu a Filadèlfia, el podreu trobar enterrat al cementiri Laurel Hill. Honoreu aquest pioner fent-vos una selfie, educadament, al seu mausoleu.\n'Autoretrat', d'Angelika Kauffmann (entre 1780 i 1785) / Clara Drudis Rius (AGePaCC)\nLa 'influencer' del segle XVIII\nLa selfie d’avui és d’Angelika Kauffmann, una artista del segle XVIII nascuda a Suïssa i establerta a Àustria. De ben petita ja parlava diversos idiomes, dominava la música i tenia tant talent per a la pintura –que havia après del seu pare pintor– que nobles i bisbes ja posaven per a una pintora encara nena. Va ser una gran retratista que aviat es va donar a conèixer entre l’alta societat: aristòcrates i membres de la reialesa volien ser immortalitzats pel seu pinzell. En aquest autoretrat hi veiem una dona moderna: el vestit escotat, els rínxols que li cauen delicadament sobre les espatlles i el barret amb l’ornament de seda la mostren elegant i a la moda del seu temps. Àvida de cultura, la mirada traspua la seva intel·ligència; i un lleuger somriure delimitat per un joc molt personal a la comissura dels llavis mostra una manera molt poc usual de fer els retrats femenins de l’època. Podeu veure aquesta pintura a l’oli en un dels museus més importants del món: l’Ermitage de Sant Petersburg. Us la perdreu?\n'Autoretrat al taller', de Goya (1790-95) / Melissa C. Ortega (AGePaCC)\nL'enginyós Goya i el seu barret d’espelmes\nEn aquest notable autoretrat que va pintar a principis de la dècada de 1790, Goya se’ns mostra com un artista que ens mira segur de si mateix. Els seus ulls van dirigits al seu objectiu, que és realment el mateix espectador. Goya fa gala d’una gran rapidesa en l’execució a base de taques carregades de pintura i sense precisar en els detalls, amb pinzellada lleugera, una tècnica que un segle després els impressionistes perfeccionarien i posarien de moda. El seu fill ens explica el perquè de l’inusual barret amb la corona envoltada d’espelmes que llueix en aquest quadre: "Pintava solament en una sessió, algunes vegades de deu hores, però mai a la tarda i, els últims tocs, per a un millor efecte del quadre, els feia de nit, amb llum artificial". L’electricitat no va arribar a Espanya fins al segle següent, així que l’invent es deu al fet que Goya preferia treballar nocturnament amb aquesta claror. Si passeu per Madrid, podeu visitar la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, on hi ha aquest quadre.\n'Autoretrat', de Rembrandt (1660) / Inés Valero (AGePaCC)\nAutoretrat en hores baixes\nAquesta selfie neerlandesa és una de les últimes obres de Rembrandt. Entre les seves fites creatives més importants es troben les escenes bíbliques, els retrats i els més de quaranta autoretrats que es va fer al llarg de la seva vida. Pintat el 1660, aquest oli mostra l’artista amb cinquanta-quatre anys. L’expressió preocupada del rostre indica el difícil moment pel qual travessava, que, havent-se declarat en fallida, va veure com la seva col·lecció d’art era subhastada alhora que els seus col·legues i alumnes l’abandonaven. Després d’aquesta, només pintaria una última gran obra, "Els síndics dels drapers". Si voleu veure l’autoretrat i sou a Nova York, no dubteu a acostar-vos al Museu Metropolità d’Art, més conegut com a MET. Us recomanem, a més, la casa museu de Rembrandt a Amsterdam i, sobretot, el Rijksmuseum, on gaudireu d’un extens fons de pintura barroca holandesa, no només del gran Rembrandt, sinó també dels seus deixebles.\n'Las meninas', de Diego Velázquez (1656) / Esther Ribot Cabarrocas (AGePaCC)\nLa selfie per excel·lència\nObra mestra indiscutible, la pintura retrata la infanta Margarida d’Àustria rodejada de les seves donzelles en una escena quotidiana. Però el que podria ser un simple retrat de grup es converteix en alguna cosa més complexa a mesura que la mirada de l’espectador, guiada pel genial tractament del color, comença a recórrer la tela. Així, s’observa l’autoretrat del pintor, pinzell en mà, i, al fons, reflectits en un mirall, el rei Felip IV i Mariana d’Àustria. Sorgeixen les primeres preguntes: qui estava pintant realment Velázquez? La infanta? O estem davant d’un joc de miralls creuats i pintava els reis? Objecte de múltiples interpretacions al llarg de la història i de diverses restauracions, l’obra, que va ser pintada sobre el llenç sense esbossos previs, ha arribat fins als nostres dies en perfecte estat de conservació gràcies a la seva qualitat d'execució. A més, no cal recórrer massa quilòmetres per gaudir-la en tota la seva esplendor, ja que la tenim al Museu del Prado de Madrid. No hi ha excuses, doncs.\n'Autoritratto in veste di pittura', d'Artemisia Gentileschi (C. 1639) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nRomana de naixement i napolitana de defunció, Artemisia Gentileschi (1593-1654) va vagar per les principals capitals artístiques d’Europa, sempre treballant per als millors mecenes i anant allà on era reclamada. L’autoretrat d’avui es va pintar a Londres, a la cort de Carles I, un sobirà fanàtic de l’art que, atret per l’obra de l’artista, la va fer cridar expressament al palau de Greenwich. Caravaggista de mena, Artemisia es presenta amb les mans ocupades per les seves eines de treball, amb la mirada fixa, extasiada, a punt de començar a exhumar tot el geni que té en forma de gotes de suor produïdes per l’esforç que exigeix la concentració del seu treball. Tota ella és una al·legoria de la pintura, seguint la definició iconogràfica que els estàndards acadèmics de l’època marcaven. Tot un manifest pictòric. Si aneu a Anglaterra, trobareu l''Autoretrat com a al·legoria de la pintura' al museïtzat Castell de Windsor, residència de la família reial britànica.\n'Autoretrat', de Judith Leyster (c. 1633) / Ariadna de Vilallonga Carcolé (AGePaCC)\nQui ha entrat a l’estudi de Judith Leyster?\nL’holandesa Judith Leyster es va autoretratar el 1633 exercint el seu ofici. Sí; als Països Baixos del segle XVI i XVII –una societat predominantment burgesa, pràctica i treballadora– les dones podien treballar com a pintores i guanyar-s'hi el pa (si bé no gaires, és cert). El més encisador d’aquesta selfie és, sens dubte, l’espontaneïtat que transmet. Sembla ben bé que nosaltres siguem al marc de la porta del taller de l’artista i que ella s’hagi tombat per mirar-nos i s’alegri de veure’ns. Ens somriu amb la boca mig oberta en un aparent posat casual. A diferència dels retrats de països del sud, més estàtics i solemnes, aquest és un instant de la vida real i quotidiana, quelcom en què els pintors flamencs predecessors de Leyster ja havien despuntat i de què els holandesos com ella, unes dècades després d’independitzar-se de l’Imperi Espanyol, seran els mestres. L’art de Leyster pertany al Segle d’Or holandès. Si voleu descobrir aquest fascinant període artístic d’aquest petit país, res millor que el Rijksmuseum d’Amsterdam.\n'Vanitas amb violí i bola de vidre', de Pieter Claesz (c. 1628) / Melissa C. Ortega (AGePaCC)\nVanitat de vanitats, i tot és vanitat\nAquesta és una selfie feta en pintura a l’oli l’any 1628 per Pieter Claesz, un artista barroc neerlandès especialitzat en la realització de bodegons. Però què és 'vanitas'? És un tema simbòlic, associat a les pintures de natura morta al voltant dels segles XVI i XVII. Les 'vanitas' denuncien la relativitat del coneixement i la vanitat del gènere humà subjecte al pas del temps, a la mort. Juga també amb la idea de 'memento mori' ('recorda que has de morir'). En un extrem de la taula, s’aprecia un rellotge, com a referència al 'tempus fugit'. El violí, al centre de la pintura, mostra els paral·lelismes entre música i pintura, dos plaers de la vida. Per últim, l’esfera de vidre al fons és el que més crida l’atenció: Claesz l’utilitza per inserir-se en el quadre reflectint-se en ella i fent al·lusió a la fugacitat d’una bombolla de sabó. Sonen moderns quan els anomenem en anglès, però la selfie i el YOLO ('you only live once') són conceptes que ens han preocupat des de sempre. Podreu trobar el quadre al Germanisches Nationalmuseum de Nuremberg, a Alemanya.\n'Autoretrat davant del cavallet', de Sofonisba Anguissola (1556) / Inés Valero (AGePaCC)\nDona i artista?\nLa selfie d’avui és obra de Sofonisba Anguissola que, tot i haver nascut en una època en què les dones no tenien permès l’estudi de les arts visuals, va acabar convertint-se en la primera pintora d’èxit del Renaixement i va obrir així el camí perquè altres dones desenvolupessin les seves carreres artístiques. L’any 1554, Sofonisba va viatjar a Roma i va conèixer Miquel Àngel, que, en veure el seu talent, va començar a instruir-la. En aquest context, el 1556 l’alumna va realitzar aquest autoretrat basat en la llegenda de sant Lluc, que, segons es creia, va ser el primer a pintar la Verge. En el quadre, l’artista es representa en el paper del sant, mentre la seva versió de 'La Verge i el Nen' reposa al cavallet. Si visiteu Polònia, no us podeu perdre el Museu Zamek, allotjat en un castell del segle XI al poble de Lancut. Aquest curiós museu alberga, entre molts objectes i obres d’art, aquest oli, una de les tantes selfies que la burgesa, rebel i transgressora retratista es faria al llarg de la seva vida.\n'Autoretrat', de Catharina Van Hemessen (1548) / Nara González Barreal (AGePaCC)\n"No es pot confiar ni en la més virtuosa"\nAmb aquestes paraules de sant Agustí ens podem fer una idea de la visió de la dona a l’època del Renaixement, una concepció que no dista gaire de la medieval. L’obra data del 1548 i és el primer autoretrat en què l’artista es representa a si mateixa amb els seus estris. Catharina va néixer el 1526 a Anvers, filla del pintor Jan Sanders van Hemessen, de qui va aprendre l’ofici. De fet, va arribar a ser mestra de pintura al poderós Gremi de Sant Lluc i va esdevenir una pionera. Maria d’Hongria, governadora dels Països Baixos i germana de l’emperador Carles V, va ser la seva mecenes. Malauradament, la seva obra es va perdre a partir del 1554, quan va contreurematrimoni amb Chrétien de Morien. Tot i això, es creu que va col·laborar en el retaule de Tendilla i que podria haver estat el misteriós monogramista de Brunswick. Si voleu gaudir d’aquesta obra, us haureu de dirigir al Öffentliche Kunstsammlung de Basilea, a Suïssa. La National Gallery de Londres i el Rijksmuseum d’Amsterdam també custodien algunes de les seves peces.\n‘Israhel van Meckenem i la seva esposa Ida' Per Israhel El Jove (C. 1490) / Ivan Salvadó Jambrina (AGePaCC)\n¿La primera selfie signada de la història?\nEl primer autoretrat signat de la història del qual tenim coneixement és aquest gravat calcogràfic, que va ser realitzat cap a l’any 1490 per Israhel van Meckenem el Jove, considerat el gravador més prolífic del seu temps. Aquest doble retrat, en el qual l’artista apareix enfrontat a la seva dona, Ida, sobre un fons decoratiu emmarcat, presenta a la part inferior la següent inscripció en llatí: "'Figuratio facierum Israhelis et Ide eius uxoris'", que vindria a significar "Les cares d’Israhel i de la seva dona Ida". A part de l’interès que té per si sol el fet que el gravador presenti els personatges que retrata, aquesta obra conté un element encara més inèdit fins a aquell moment. Es tracta de la firma de l’autor: "IVM" (Israhel van Meckenem). El narcisisme portat a la seva màxima expressió, doncs, ja era present a finals del segle XV. Si aneu a Filadèlfia, pugeu corrents, com feia Rocky, les populars escales del Museu d’Art, entreu-hi i podreu gaudir contemplant una de les còpies d’aquesta peça.\nAutoretrat d’Albrecht Dürer amb 28 anys (1499) / Mateu Lucas Feliu (AGePaCC)\nUn artista reincident en l'autoretrat\n"El vaig pintar d’acord amb la meva figura quan tenia 26 anys". Aquesta és la frase que Albrecht Dürer va deixar en un dels seus autoretrats, realitzats a finals del segle XV. Es tracta d’un artista alemany que és considerat, per molts historiadors de l’art, com el pintor més gran del Renaixement al nord d’Europa, que va ser influenciat per la pintura alemanya, flamenca i italiana. Dürer va pintar diversos autoretrats (era, per tant, un apassionat de la selfie), el primer dels quals amb només tretze anys. Malgrat que entre el primer i el quart quadre d’aquesta particular sèrie només van passar 15 anys, podem veure-hi canvis notables en el seu aspecte físic, però sobretot en la forma de representar-se: del primer autoretrat, un dibuix de caire més senzill, al que va pintar amb 28 anys, en què es va representar com es feia aleshores amb la imatge de Crist. Us recomanem la visita al Museu del Prado de Madrid o a l’Alte Pinakothek de Munic per poder gaudir en directe d’alguns d’aquests quadres.\n'El matrimoni Arnolfini', Jan Van Eyck (1434) / Jacob Casquete Rodríguez (AGePaCC)\nL’embaràs que no ho era\nAvui us presentem la que podria ser la primera selfie amagada, aquella en què l’artista s’autoretrata de manera secundària en l’obra a través d’un mirall. L’any 1434, Jan van Eyck, en un període a cavall entre l’Edat Mitjana i l’Edat Moderna, pinta una escena costumista en la qual ens presenta el casament d’una parella burgesa envoltada de petits detalls luxosos de l’època: taronges del sud d’Europa, catifa d’Anatòlia, joies i vestits, etc. L’autor, mestre en el tractament de la llum i la perspectiva, s’autoretrata mitjançant el reflex en un mirall que només fa 5,5 cm de diàmetre i on podem veure la parella d’esquena, l’artista que actua de testimoni i el sacerdot que oficia el matrimoni. Dins del quadre, el que més ha fet parlar és la posició de l’esposa, que sembla que estigui embarassada o que ho simuli amb la posició del vestit rebregat sobre la panxa. Si sou a Londres, busqueu la pintura ben a prop del Tàmesi, a la National Gallery. Us recomanem de totes totes que la visiteu!\nEstela 'Naos', de l’escultor en cap Bek i la seva esposa Ta-heret (1345 aC) / Nara González Barreal ( AGePaCC)\nAquell que fa viure\nLa peça que us presentem avui és la primera selfie escultòrica de la història. Es tracta d’una estela en baix relleu pertanyent a l’art amarnià datada al voltant del 1345 aC. I qui són els seus voluptuosos protagonistes? Doncs es tracta de Bek, l’escultor en cap del faraó Akhenaton, i la seva esposa, Ta-heret. Akhenaton és conegut com el faraó heretge que, juntament amb la seva esposa Nefertiti, va dur a terme un gir religiós establint el culte al déu solar Aton; va desplaçar així el totpoderós sacerdot d’Amon i va construir una nova capital, Tell al-Amarna. Bek ("aquell que fa viure") va ser deixeble del faraó i va establir les bases artístiques i estilístiques que van marcar el seu regnat, amb formes voluptuoses i més realisme. Tota una revolució per a l’època! Si esteu gaudint de la completa oferta cultural de Berlín, podreu trobar aquesta peça a la Sala d’Amarna del Neues Museum, juntament amb l’icònic bust de Nefertiti.\nLa cova de les mans, obra col·lectiva anònima (9.300 aC) / Albert Castellà Fabré (AGePaCC)\nComencem el recorregut estiuenc pels autoretrats en l’art amb una de les representacions artístiques més antigues de Sud-amèrica, les pintures de la Cova de les Mans, una obra col·lectiva anònima. Aquesta cavitat de la Patagònia argentina va ser ocupada per societats caçadores-recol·lectores fa 9.300 anys. A través de les pintures rupestres els antics pobladors van manifestar les seves pràctiques socials i simbòliques. La temàtica d’aquesta selfie prehistòrica són les marques de les mans en positiu i en negatiu. La majoria són mans esquerres d’ambdós sexes, amb representacions de totes les edats. ¿Creieu que es tractava d’un ritual per comunicar-se amb el món sobrenatural? ¿O eren representacions simbòliques? La gruta és dins el Parc Nacional Perito Moreno, una àrea d’alt valor arqueològic i paleontològic. És un dels llocs més importants d’art parietal de Sud-americà, declarat Patrimoni Mundial de la Humanitat per la Unesco el 1999. Si visiteu aquesta zona austral i voleu sentir-vos com un autèntic xaman, no dubteu d’anar-hi.


2.4.2. Atenció a l'audiència\nPosem a disposició dels espectadors, oients i usuaris els nostres serveis d’atenció a l’audiència per atendre de manera eficaç les consultes, les queixes i els agraïments de la ciutadania. Habilitem els mecanismes necessaris perquè l’audiència hi pugui accedir.\nEvitem les consultes directes per altres vies. Si ens n’arriben, per exemple a través del correu electrònic o de les xarxes socials, les fem arribar al Defensor de l’Audiència o al Servei d’Atenció a l’Audiència.\nTots els professionals de la CCMA tenim el deure de respondre a les consultes de l’audiència que vehiculi el Servei d’Atenció a l’Audiència. Els equips de cada programa, canal, web o servei són els responsables d’atendre aquestes consultes. Les respostes s’han de fer de manera ràpida i amb correcció.


Quatre proves fàcils de fer per si mateixes - Electrodomèstics i electrodomèstics essencialsLlegir Més\nPrincipal Electrodomèstics i electrodomèstics essencials Quatre proves fàcils de fer per si mateixes\nAprendre tot el que pugueu sobre el vostre sòl us ajudarà a decidir què cal fer per fer-lo ideal per a les plantes que voleu créixer. Si podreu conèixer la textura, la composició, el drenatge, l’acidesa i la densitat de minerals del vostre sòl, evitarà, de manera inicial, els resultats decebedors que es poden produir quan el sòl no sigui adequat per al vostre jardí de somni.\nTest del sòl 1: el test d'espremta\nUna de les característiques més bàsiques del sòl és la seva composició. En general, els sòls es classifiquen en sòls argilosos, sòls sorrencs o sòls fluixos. L’argila és rica en nutrients, però drena lent. La sorra es drena ràpidament però té problemes per retenir nutrients i humitat. El sòl és considerat generalment com a sòl ideal perquè conserva la humitat i els nutrients, però no es manté humit.\nPer determinar el tipus de sòl, agafeu un grapat de terra humida (però no humida) del jardí i doneu-li una forta pressió. Després, obre la mà. Una de les tres coses passarà:\nMantindrà la seva forma i, quan li doneu un cop de llum, es desmorona. Per sort, això vol dir que tens un luxós luxe!\nCaptarà la seva forma i, quan s’està punxant, s’asseu tossudament a la mà. Això vol dir que tens sòl argilós.\nS’enderrocarà tan aviat com obriu la mà. Això vol dir que tens sòl sorrenc.\nAra que ja sabeu quin tipus de sòl teniu, podeu treballar per millorar-lo.\nTest del sòl 2: el test de perfecció\nTambé és important determinar si teniu problemes de drenatge o no. Algunes plantes, com algunes herbes culinàries, acabaran morint si les seves arrels es mantenen massa humides. Per provar el drenatge del sòl:\nCavar un forat d’uns sis polzades d’amplada i un peu de profunditat.\nOmpliu el forat amb aigua i deixeu-lo escórrer completament.\nOmpliu-lo amb aigua de nou.\nFeu un seguiment del temps que triga l'aigua a drenar-se.\nSi l’aigua triga més de quatre hores a drenar-se, teniu un drenatge deficient.\nTest del sòl 3: el test de cucs\nEls cucs són grans indicadors de la salut general del seu sòl, especialment pel que fa a l’activitat biològica. Si teniu cucs de terra, el més probable és que també tingueu tots els microbis i bacteris beneficiosos per proporcionar un sòl i plantes fortes. Per fer la prova de cuc:\nAssegureu-vos que el sòl s'ha escalfat fins a 55 graus, i que almenys està humit, però no està humit.\nCavar un forat d’un peu i un peu de profunditat. Col·loca el terra sobre una lona o un tros de cartró.\nFiltreu el sòl amb les mans mentre el col·loqueu de nou al forat, comptant els cucs de terra a mesura que aneu.\nSi trobeu almenys deu cucs, el vostre sòl està molt bé. Menys que això indica que pot no haver-hi prou matèria orgànica al sòl per suportar una població sana de cucs, o que el sòl és massa àcid o alcalí.\nTest del sòl 4: Test Ph\nEl Ph (nivell d’acidesa) del sòl té molt a veure amb el creixement de les plantes. El Ph es prova en una escala de zero a 14, sent zero molt àcid i 14 molt alcalí. La majoria de les plantes creixen millor al sòl amb un Ph força neutre, entre sis i set. Quan el nivell de Ph és inferior a cinc o superior a vuit, les plantes no creixeran tan bé com haurien.\nTots els centres de casa i jardí porten equips de prova de Ph. Aquests kits són força precisos, però heu d'assegurar-vos de seguir les instruccions de prova amb precisió. Una vegada que sàpigues si el teu Ph del sòl és un problema o no, pots començar a treballar per corregir el problema.\nIl·lustració: Kelly Miller. © L’avet, 2018\nSi trobeu que heu realitzat totes aquestes proves i heu modificat el sòl segons calgui per corregir els problemes, i les vostres plantes continuen lluitant, el següent pas és contactar amb el servei d’extensió cooperativa local. Us expliquen com podeu recopilar una mostra de terra i enviar-la al seu laboratori per analitzar-la. Ells tornaran un informe que us avisarà sobre les deficiències de minerals del sòl, així com els passos per corregir els problemes.\nAquestes proves són maneres senzilles i econòmiques de garantir que el jardí tingui el millor fonament possible.\nArticle AnteriorConsells de fertilitat del Feng Shui per ajudar a quedar-se embarassada\nArticle SegüentCompost fàcil: el mètode de caiguda\nAprendre tot el que pugueu sobre el vostre sòl us ajudarà a decidir què cal fer per fer-lo ideal per a les plantes que voleu créixer. Si podreu conèixer la textura, la composició, el drenatge, l’acidesa i la densitat de minerals del vostre sòl, evitarà, de manera inicial, els resultats decebedors que es poden produir quan el sòl no sigui adequat per al vostre jardí de somni. Test del s © Copyright 2019


El passat dia 28 de setembre va tenir lloc la segona edició del Ral·li Ripollès Clàssic, una prova amb un recorregut exigent i a la vegada espectacular per les vistes de la comarca del Ripollès.\nLa plaça del Monestir de Ripoll va aplegar el dissabte al matí els 65 vehicles inscrits a la cinquena prova de la Copa Gironina de Regularitat. Estaven programats un total de 300 quilòmetres, 181 de Regularitat dividits en 11 trams. L’Organització havia preparat una prova amb una primera secció dura i exigent amb un tram de 40 km, el Coll de la Creueta. Trams mítics com el Coll de Santigosa i Alpens-les Lloses varen fer reviure als participants els mítics ral·lis dels anys 70/80/90.\nFins el tram 10, la prova la va dominar la parella Joan Sastre-Miquel Pumarola amb el seu incansable Mini Cooper, però la sort no els va acompanyar i varen baixar a la sisena posició quan estaven fent un ral·li espectacular, val a dir que són els guanyadors morals de la prova.\nA partir d’aquest moment i fins al final les posicions del podi varen ser molt renyides entre els equips Frederic Garriga-Daniel Seto, Carles Bracons-Miquel A Silva i Josep M Álvarez-Claudia Álvarez.\nUn cop més gran ral·li de les fèmines Cristina Gómez-Susanna Fernández aconseguint una meritòria tercera posició de la General i una primera posició de la Classe H. Amb només tres proves disputades ja estan lluitant pels llocs d’honor.\nLa Classe F va ser per l’equip del Renault 8 Joan B Diaz-Erik Farrés Rifà, aconseguint també la Copa Petits Tot Darrera.\nLa Classe G va ser per l’equip Ricardo Ferrón-Luís Marín amb el seu preciós BMW 2002.\nA la Classe H cal destacar la tercera posició de Pitu Sunyer Casademont-Josep Sunyer Torrent, que amb el seu VW Golf GTI MK1, assolien per fi aquesta temporada un bon resultat.\nA la Classe I, també cal felicitar a l’equip llagosterenc Andreu Ferrer-Elisabet Valdepeñas Sanz, que amb Peugeot 309 GTI varen fer un ral·li de menys a més.\nLa Categoria Iniciació va ser guanyada per la parella Josep Manel López Escudero -Nieves López del Barrio amb un Volkswagen GOLF GTI MK1.\nCategoria Petits Tot Darrera: després de l’ensurt que varen tenir a la prova de Cantallops, molt bon resultat de l’Alfredo Fonseca-Raul Gispert amb Renault 8 TS.\nÚltima prova el 30 de novembre a Montmeló, on es decidirà els campions de la Copa Gironina de Regularitat 2019.\ntags: cotxes clàssics Ripoll\nprevious Un centenar i mig de vespes i lambrettes participen en l'Aplec Scooterista de Begur\nnext L'ús del mòbil al volant provoca quasi 400 morts l'any


Pineda de Mar ampliarà l’oferta d’espais per als animals | Ràdio Calella Televisió\nPineda de Mar ampliarà l’oferta d’espais per als animals\nTerrenys on es crearà la zona d'esbarjo per a gossos a Poblenou\nS’està ultimant la posada en funcionament de dos nous espais on els gossos podran exercitar-se i jugar. Un s’ubicarà a Pineda Centre i consistirà en la remodelació del pipi-can actual; i l’altre està projectat al Barri de Poblenou, que tindrà uns 400 metres quadrats de superfície, al passeig Costa Brava.\nL’alcalde de Pineda de Mar, Xavier Amor, ha explicat al programa Ona Maresme quin és el concepte de zones d’esbarjo per a gossos que es crearan.\nDos espais agility, que tindran un circuit amb elements perquè les mascotes gaudeixin. Estem trencant amb el concepte pipi-can perquè ens donava problemes i, per tant, serà un espai tancat amb mobiliari urbà, il·luminació i aigua; i a més elements d’agility.\nEls usos de les dues noves zones agility, especialment la del Barri de Poblenou, s’han consensuat amb els veïns i també amb el col·lectiu Peluts-Peludos. Seran espais tancats i tindran una regulació específica.\nHi haurà una normativa perquè els incívics són pocs però fan soroll i espatllen la feina de la gent cívica que recull i intenten tenir-ho ben endreçat. Volem que sigui un espai en positiu i això ho aconseguirem si l’Ajuntament en fa un manteniment correcte, i tenim un pla molt estricte, però també que la gent s’ho faci seu i això passa per cuidar-ho.\nEl pla de neteja municipal contempla una actuació de desinfecció mensual per part d’una empresa especialitzada.\nAmb aquest projecte de zones agility, Pineda de Mar fa un pas més com a ciutat amiga dels animals. Va començar amb la senyalització d’una platja per a gossos, que ara donarà servei tot l’any.\nVam ampliar la zona i és una cosa que ara valorem i després incorporar més elements de gaudi a la platja. Hem tingut molt bona acceptació, també la sort de trobar un espai que és compatible amb tothom i que ens ha generat molt poques queixes.\nL’alcalde de Pineda veu en aquesta oferta específica per a mascotes una alternativa de promoció turística que pugui atraure visitants de proximitat que facin estades de cap de setmana o escapades d’un dia.\nSegüent Podis calellencs al Campionat de Catalunya Aleví d’Hivern\nAnterior El Centre de Salut Mental Infantil i Juvenil organitza xerrades per a l’abordatge de problemes o conflictes en el l’àmbit familiar\nL’ocupació hotelera pel 70.3 Barcelona creix gràcies a l’increment dels participants internacionals\n[AMPLIACIÓ] Troben el cotxe de la parella maresmenca amb una pedra sobre els pedals\nTroben viva la veïna de Pineda desapareguda des de dissabte passat


Cafè, el moment amarg més esperat | Mutuam\nHomeCafè, el moment amarg més esperat\nCafè, el moment amarg més esperat\nSol o en companyia, a casa o a la cafeteria, amb llet o negre, el cafè s’ha convertit en un element essencial i fins i tot imprescindible del nostre dia a dia.\nPer a alguns és només una beguda, per a molts altres un ritual, un moment esperat d’animada socialització o de respir individual. El cafè ha superat modes de temporada, ha travessat fronteres culturals i s’ha convertit en un dels productes més consumits arreu del món avui dia. Hi ha una certa màgia evocadora al voltant d’una tassa fumejant de cafè que segurament explica que darrere d’un producte senzill i de consum quotidià s’hagi creat una veritable afició.\nEn la majoria de cultures, el cafè ha adquirit un alt component social. Quan parlem de ‘fer un cafè’ amb algú sabem que no es tracta únicament de prendre una beguda, sinó de gaudir en companyia d’un moment de relax, de confidències, relacions socials i de diversió o, perquè no, d’una conversa de feina distesa. Hi ha qui diu fins i tot que, en aquestes trobades, la creativitat flueix més fàcilment i que les pautes de comportament social es relaxen.\nEl cafè com a hàbit, no una addicció\nEl cafè i els seus efectes sobre la salut han estat objecte de controvèrsies. La majoria d’estudis recents, però, semblen coincidir en que té més beneficis per a la nostra salut que contraindicacions. Tot i això, les persones grans haurien de consultar el seu metge respecte al consum que en poden fer. El que sí que és clar per a tothom és que no es pot fer un abús de la cafeïna, ja que per la seva influència sobre el sistema nerviós pot causar insomni i palpitacions, entre d’altres.\nTanmateix, aquest efecte estimulant és contemplat també, en la mesura adequada, com un benefici, donat que augmenta la capacitat mental i la percepció, i millora l’estat d’ànim i la motivació. A més, ens pot ajudar a disminuir el mal de cap, ja que dilata els vasos sanguinis del cervell, alleujant-ne la pressió. També conté molts antioxidants que endarrereixen l’envelliment de les cèl·lules i les protegeixen.\nCal tenir en compte, però, que les propietats depenen del tipus de cafè, del procés de torrefacció, del mètode de preparació, etc. Respecte a l’origen, com passa sovint, història i llegenda es fonen per crear relats mítics que en sedueixen els aficionats. Hi ha una llegenda, coneguda per cristians i musulmans, que diu que en una ocasió en què el Profeta estava malalt l’àngel Gabriel li va tornar la salut i la força viril oferint-li una beguda negra com la Gran Pedra Negra que hi ha a la Meca.\nOriginari de l’Àfrica\nEl seu consum sembla que es va iniciar a Abissínia, on el molien i en feien una pasta que donaven als animals i als guerrers per augmentar- los la força. Des d’aquí es va estendre a la veïna Aràbia i es va introduir, el segle XV, a Pèrsia, Egipte, l’Àfrica Septentrional i Turquia. A Europa, hi va arribar cap al 1600 gràcies als mercaders venecians. Com havia succeït en el món musulmà, va despertar grans suspicàcies i alguns sacerdots el van batejar com “l’amarga invenció de Satanàs”.\nTot i això, la seva popularització va ser ràpida i les primeres cafeteries es van obrir cap a mitjan segle XVII a les principals ciutats del continent, convertint-se en espais de discussió política on s’acostumaven a reunir els intel·lectuals. Des que va ser introduït fins a l’actualitat, no només ha canviat la consideració del cafè, sinó que han evolucionat les tècniques per preparar-lo i s’han multiplicat las maneres de prendre’l. Allò que no canvia és l’agradable sensació que el món s’atura per un instant quan sentim el sabor amarg d’un bon cafè.\nHàbits saludables, Prevenció


ISBN / EAN978-84-15896-09-8 / 9788415896098\nJoan Queralt tracta de trobar resposta a un conjunt de preguntes que no ha pogut contestar des que tenia catorze anys. Qui era en realitat la mare? Per què el pare fugí de casa? Per què l'avi Mateu Font mai no pogué acceptar la presència del seu progenitor? Quins secrets envoltaren durant tant de temps la família? Joan Queralt descobrirà que alguns dels interrogants s'enfonsen en els anys immediatament anteriors a la Guerra Civil, en uns moments crítics de la Història. Però, encara li queden moltes altres preguntes que s'aniran desvelant al llarg d'una narració plena de sorpreses fins a arribar a l'origen del mateix protagonista.\nEl protagonista de Tres nobles en un grapat i un soldat enamorat, el soldat Fabregat, està perdudament enamorat de la bella princesa Teresa. Però ho té ben difícil perquè...


Postgraus de Salut | Emagister\nPostgraus de Salut\nTots els cursos 2393\nMàsters i postgraus 2212\nMàster oficial 100\nNo hem trobat postgraus de salut, però tenim aquests cursos sobre salut:\n...Nutrició i Salut impartit per la Universitat Internacional de València. El màster t'aportarà tots els coneixements i competències necessàries perquè siguis... Veure'n més\n...has de saber que Emagister presenta el Màster Universitari en Nutrició i Salut impartit per la prestigiosa Universitat Oberta de Catalunya. El màster es... Veure'n més\n...la classificació de la gent gran, la salut mental i patologies més freqüents en l'ancià i l'estimulació cognitiva per a gent gran amb problemes de salut mental... Veure'n més\n...podran desenvolupar-se professionalment. A distància i en 900 hores d'estudi adquiriràs els coneixements esepcíficos d'és aquest sector que t'acrediten... Veure'n més\n...especialment la psíquica. A través d'Emagister, es t'ofereix la possibilitat de realitzar aquest màster i formar-te en el millor centre possible... Los mejores profesores: Equipo Docente... Veure'n més\n...de Postgrau de Medicina i Sanitat. Aquest programa de doble titulació està orientat principalment a empresaris, directius, emprenedors, treballadors... Veure'n més\n...impartit pel centre CESIF. En tan sols 1840 hores lectives aprendràs tot sobre el sector industrial en biotecnologia de la salut, la gestió tècnica d'indústries bio farmacèutiques... Los mejores profesores: Dª. Teresa Prieto Tarragó... Veure'n més\n...El programa s'imparteix en la modalitat online i dura 9 mesos, i a més tindràs un tutor personal assignat que t'orientarà i realitzarà un seguiment de la teva evolució... Los mejores profesores: Juan Carlos Pereiras P.... Veure'n més\n...(Institut Superior d'Estudis Psicològics) et frece el Màster en Psicologia Clínica i de la Salut. Rebràs una formació d'alt nivell, no només en l'àmbit... Una vez superado el Máster en Psicología Clínica y de la Salud, el alumno obtendrá el diploma de máster de ISEP Formación que acreditará su formación específica. (Centro acreditado u homologado)... Veure'n més\n...ho podràs aconseguir amb èxit. Es tracta d'una formació impartida pel centre Formació Alcalá en la qual obtindràs coneixements i competències vinculades... (Certificado de asistencia otorgado por Formación Alcalá)... Veure'n més\n...al seu catàleg aquesta oferta educativa que complementarà la teva formació universitària i enriquirà el teu currículum. La Universitat Internacional de... Veure'n més\n...Si és així i comptes amb formació superior en el camp de la medicina o la psicologia, no deixis passar aquest màster. El Centre de Formació i Psicologia Codex... Los mejores profesores: Concepción Cendón Dacosta, María Bermúdez Puga... Máster otorgado por Centro de Formación en Psicología Codex (Centro acreditado u homologado)... Veure'n més\n1.880 € 1.504 € Últimes eBeques disponibles!\n...la valoració de l'estat mental, la psicologia clínica, els tractaments psicològics, els trastorns depressius i la depressió. MÒDUL 1. SALUT MENTAL I PSICOLOGIA... Veure'n més\n...no només de la promoció i educació en la salut, sinó que també ho és per al diagnòstic i monitoratge de pacients crònics i aguts. Aquest Màster Universitari... Veure'n més\n...Treball Social a serveis de salut + Màster Psiquiatria i Atenció a la Drogodependència del centre Esneca en col·laboració amb la Universitat Rei Joan Carles... Veure'n més\n...per sol·licitar-la, s'ha de completar el formulari de sol·licitud d'informació que apareix a la web de FUNIBER o posar-se en contacte directament amb la... Los mejores profesores: Equipo Docente... Veure'n més\n...impartit pel centre CESIF. En tan sols 1840 hores lectives aprendràs tot sobre el sector industrial en biotecnologia de la salut, la gestió tècnica d'indústries bio farmacèutiques... Los mejores profesores: D. Francisco Domingo Zaragozá... Veure'n més\n...de Dades en l'Àmbit de la Salut que t'ofereix Emagister és un postgrau que et pot ser molt útil. El curs té una durada d'estudi aproximada de 525 hores... Los mejores profesores: José Aurelio Medina Garrido, José María Biedma Ferrer... (Certificado de asistencia otorgado por Universidad de Cádiz)... Veure'n més\n...no ho dubtis i apunta't al Màster en Psicologia Clínica i de la Salut que imparteix l'Institut Superior d'Estudis Psicològics (ISEP), un dels Màsters més... (Certificado de asistencia otorgado por ISEP, Instituto Superior de Estudios Psicológicos)... Veure'n més\n...El Màster en Salut Gerontològica, impartit per Formación Alcalá, pot ser la resposta a les teves necessitats. Aquesta formació se centra a preparar als... Veure'n més


Cursos d'anglès per a escoles | British Council\nT’agradaria oferir classes complementàries d’anglès als teus alumnes en les teves instal·lacions?\nMolts dels nostres centres d’ensenyament a Espanya poden oferir cursos d’anglès extraescolar en les teves instal·lacions per ajudar els teus estudiants a aprendre anglès més ràpid.\nEls nostres professors altament experimentats poden ajudar els estudiants a millorar el seu anglès en tots els nivells i edats, a més de donar-los un cop de mà en la seva preparació per als exàmens Cambridge English.\nEls horaris i la freqüència de les classes són flexibles i s’adapten a les teves necessitats.\nPodem ajudar-te a donar a conèixer les classes d’anglès extraescolars entre els pares dels alumnes.\nPosa’t en contacte amb nosaltres en els centres que indiquem tot seguit i descobreix com podem ajudar-te.\nPodem organitzar classes en les teves instal·lacions amb l’horari que millor s’adapti a les necessitats dels alumnes. Posa’t en contacte amb nosaltres en els centres que indiquem tot seguit per parlar de preus.\nQUÈ GUANYARAN ELS ALUMNES AMB AQUESTS CURSOS?\nEls nostres cursos ofereixen una sòlida base d’anglès i ajudaran els alumnes a:\nDesenvolupar les teves competències a través de tot un seguit d’activitats realitzades en l’aula i de material de suport.\nPracticar i desenvolupar el seu anglès oral mitjançant el treball en parelles i en grups més grans.\nGuanyar confiança i motivació a mesura que reben informació sobre l’avaluació de les seves tasques i projectes.\nAprendre competències d’estudi que els ajudin a esdevenir estudiantes més independents.\nCOM S’AVALUARAN ELS ALUMNES?\nTambé podem oferir un suport especialitzat per als alumnes que desitgin preparar-se per als exàmens Cambridge English i d’altres.\nParla amb els nostres experts en formació d’alumnes joves per descobrir què podem fer per la teva escola:\nCorreu electrònic: Escoles.barcelona@britishcouncil.es\nTelèfon: 93 241 97 00\nCorreu electrònic: colegios.madrid@britishcouncil.es\nTelèfon: 913 373 602\nTelèfon: 92 142 34 08\nCorreu electrónic: Valencia@britishcouncil.es


Alguns aspectes sobre salut laboral\nEn els últims mesos de lany passat, varem efectuar una enquesta sobre aspectes no gaire tractats en Salut Laboral i que tenen incidència directa en la prevenció de malalties i en situacions demergència personal. Arrel dels resultats obtinguts hem cregut important destacar alguns aspectes que han de ser dinterès i coneixement general.\nUn primer aspecte a assenyalar són les mútues que donen cobertura al nostre territori. A Catalunya, les Mútues del BBVA, són: ASEPEYO per a les oficines de Barcelona i UMIVALE per a les de Lleida, Girona i Tarragona.\nEn cas daccident laboral, tan en el centre de treball com in itinere (de camí a la feina o de tornada a casa), el protocol que figura al portal de-spacio, ens indica clarament els passos a seguir. Primer de tot, sha dactuar per tal de resoldre el problema, tan si es tracta de conseqüències lleus com de greus. Si laccident és greu, sha dacudir al centre mèdic apropiat o telefonar al 061. En cas que sigui lleu, sha de telefonar a la Mútua (per Tarragona, Lleida i Girona tel. 93.322.36.13, per Barcelona al servei mèdic) i ens indicaran el centre al qual hem dacudir. Posteriorment loficina farà un petit informe dallò succeït tal com es recomana en els protocols dactuació.\nEl Banc té un conveni amb les Mútues en el qual hi figura el dret del personal a que li facin una revisió mèdica. Doncs bé, hem detectat que bona part de la plantilla desconeix aquest dret. La Mútua sha de posar en contacte amb cada un/a de nosaltres via correu electrònic per tal de concertar visita. Aquestes revisions tenen una carència bianual per als menors de 50 anys i anuals per els més grans. Si dins daquests terminis no than avisat, comunica-ho a un delegat o delegada de CCOO i ho reclamarem. Recordeu que una vegada realitzada la revisió i de cara a rebre els resultats, sempre dins els dos mesos següents, podeu demanar que us els enviïn a loficina o al vostre domicili particular.\nSha constatat que una de cada dues persones no troba allò que va a buscar a la farmaciola, i que moltes vegades el producte no està en condicions (caducat, exhaurit). Cal saber que la Mútua subministra una farmaciola amb productes per a les primeres cures en casos de petits accidents (esparadrap, gasses, tiretes, aigua oxigenada, cotó, iode, etc). Quan aquests productes sexhaureixen o caduquen shan de retirar i demanar-ne uns altres. Les oficines de Barcelona han de demanar-ho a aestevezrodriguez@asepeyo.es i les de la resta de Catalunya a aguillen@umivale.es. En cas que sigui necessari adquirir medicaments per la febre i el dolor (paracetamol, aspirina, ibuprofè), loficina té atribucions i pressupost per a fer-ho.\nSEGUIMENT DE LES BAIXES\nQuan les baixes per malaltia o accident ultrapassen en durada un determinat període de temps, passen a estar vigilades per facultatius nomenats per les Mútues, els quals en fan el seguiment corresponent. Els resultats diuen que en la majoria dels casos el tracte daquest facultatius ha estat formal i correcte tot i que en alguns casos, hi ha hagut alguna mena de pressió per tal de que es tornés abans dhora a la feina. No obstant això, si aquest casos es converteixen en habituals, és convenient posar-se en contacte amb nosaltres per tal daturar-ho abans que no es converteixi en hàbit dactuació.\nDes daquí, us animem a consultar el PORTAL DE SALUD LABORAL a e-spacio Para ti de RRHH < Salud Laboral < Medicina del Trabajoon shi poden trobar consells de medicina preventiva, consells mèdics, manual de primers auxilis, relació de mútues, farmacioles, embarassos, etc. Aquesta és una eina que vàrem aconseguir que implantés el Banc desprès de molt desforç i insistència per part nostra i que a la fi ha valgut la pena, doncs és de molta utilitat a lhora de consultar qüestions que afecten la nostra salut.


El vostre soci amb èxit\nPodeu utilitzar l'experiència de Presto Automation per augmentar el vostre èxit de fabricació. Des de la formació inicial d’equips, passant per la formació operativa contínua, fins a la consulta sobre productivitat, Presto Automation disposa dels coneixements tècnics i operatius necessaris per garantir que el vostre procés de fabricació funcioni de la manera més fluida i eficient possible.\nLA INTRODUCCIÓ PERFECTA A LA TECNOLOGIA D'AUTOMATITZACIÓ DE PRESTO\nPer als nous clients de Presto Automation, oferim una àmplia gamma de seminaris bàsics. Mitjançant les nostres modernes màquines d’entrenament, els nostres experts connecten la teoria amb la pràctica del món real. Els nostres clients emergeixen amb confiança en les seves operacions de màquina i amb treballadors independents orientats a objectius.\nBENEFICIU DE LA NOSTRA EXPERIÈNCIA\nPrograma una consulta amb un dels experts de Presto Automation i obtén informació sobre com pots satisfer les necessitats dels teus clients de manera més ràpida i econòmica. Apreneu en una consulta que s’adapti a les vostres necessitats específiques sobre com realitzar de manera eficient tant la programació de la màquina com les tasques operatives, com augmentar la vida útil de les vostres eines i, en definitiva, com augmentar la productivitat del vostre sistema Presto Automation.\nPresto Automation també ofereix formació individualitzada in situ (a les vostres instal·lacions) que reflectirà els requisits particulars del vostre sistema, així com les característiques essencials de la peça component que esteu fabricant. Obteniu una visió completa de tots els avantatges de Presto Automation.\nOferim serveis i consultoria en les següents àrees:\n● Tecnologia de màquines i eines\n● Disseny d'eines\n● Sistemes de control i programació\n● Funcionament de la màquina\n● Arquitectura i disseny de processos\n● Resolució de problemes\nLes màquines Presto Automation són conegudes per la seva fiabilitat. No obstant això, en cas de sorgir un problema, els nostres tècnics altament qualificats estaran al seu servei. Els nostres experts diagnosticaran el problema, crearan una solució i realitzaran el servei necessari al vostre sistema Presto Automation de forma ràpida i eficient. El nostre objectiu és assegurar-nos sempre que la vostra producció funciona correctament i que complim les expectatives dels nostres clients.\nMés informació sobre el nostre Serveis d’atenció al client\nSi us plau, no dubteu a posar-vos en contacte amb nosaltres per a qualsevol pregunta que tingueu trucant al +86 180 1884 3376.


"Mai va fer cap concessió comercial", subratlla Villena del vessant com a editora d'Anna Maria Moix, que va morir divendres a la nit\n2 min. Barcelona 01/03/2014 14:45\nL'escriptor Luis Antonio de Villena ha reivindicat Ana María Moix com una "figura insòlita" en contra "de les polítiques molt fàcils" de les editorials que "només busquen guanyar diners". "Això l'Anna Maria ho tenia molt clar i estava en contra de les polítiques molt fàcils de les editorials que només busquen guanyar diners. Va apostar per la bona literatura i això la converteix en una persona excel·lent", ha manifestat De Villena a Efe.\nSegons Villena, company de Moix en la coneguda antologia dels 'Novísimos' i amic íntim del seu germà Terenci Moix, la catalana és una "figura insòlita" en els nostres dies ja que, en la seva faceta d'editora, "si un llibre li agradava", encara que pensés que era "minoritari" i es vengués poc, ella ho publicava. "Es posava de part de l'autor, i això en el món actual, la va portar que van acabar fent-la fora de la col·lecció de poesia de Plaza&Janés. A vegades li deia que hauria de publicar algun llibre comercial i dolent però ella deia que no", ha recordat De Villena. "Em va dir que havia llegit algun d'aquells llibres, però no li agradaven. Només volia publicar les coses que li agradaven i el va mantenir al peu de la lletra, no volia fer cap concessió comercial", ha afegit.\nEn vessant personal de Moix, el madrileny ha recordat que quan la va conèixer el 1982 a través del seu germà Terenci, era una persona "tímida reconcentrada". "Com amiga era molt dolça, afectuosa, i ella valorava molt en mi que fos amic d'ella i íntim amic del seu germà". Respecte al valor de la seva obra, segons Villena, "queda per dilucidar" i ha apuntat que queda l'enigma de la seva primera novel·la, 'Julia' (1970), que és de "to autobiogràfic" i "molts pensen que és el seu millor llibre".\nDe Villena es pregunta, també, qui es quedarà amb "els drets del Terenci" perquè els dos germans no tenien més família. "Aquesta família ha desaparegut".


març | 2019 | Institut Escola Lloret de Mar\nProves Cangur cicle superior primària i secundària\nEva De la Torre26/03/19\nDijous 21 de març es van realitzar les proves Cangur.\nQuè són aquestes proves? clica aquí\nEls alumnes de cicle superior de l’escola i fins 3r d’ESO les van fer al centre, mentre que els alumnes de 4t van anar amb els alumnes dels altres instituts… Llegeix més»\nGeneral, Primària, Secundària cursos, Secundària general març2019 0\nEls alumnes de secundària col·laboren amb la campanya Bufa la bombolla!\nDimecres passat, els alumnes de secundària aprofitant el Dia de la Felicitat i després de fer diverses activitats organitzades pel Departament d’Orientació, van bufar bombolles de sabó al pati. Van col·laborar així en una campanya de Barcelona PID Fundation per a la difusió i recerca de les immunodeficiències primàries. Els infants que les pateixen es coneixen com a nens i nenes bombolla i amb aquesta campanya es vol visibilitzar aquesta malaltia. Si voleu més informació o col·laborar amb la campanya aqui teniu el link, cliqueu per saber-ne més: https://bufalabombolla.org/\nSecundària general març2019 0\nLA CLASSE DELS POLS I DE L’OCEÀ VA D’EXCURSIÓ A L’AQUÀRIUM\nPer fi ha arribat el dia que tan esperàvem…. anem a Barcelona a l’Aquàrium! Ha estat un dia molt emocionant i ple de sorpreses. Primer hem anat a un teatre del fons del mar on la Doctora Pandora i els seus amics ens han explicat… Llegeix més»\nArriba la lletra i a P3\nHa arribat a les classes de P3 la lletra ”i”!\nEls nens i les nenes us explicaran que la “i” sempre va amb l’esquena ben recta , és molt riallera i porta un barret al cap i que podran dibuixar-la fent servir el poema de… Llegeix més»\nA P4 TREBALLEM LA LÍNIA OBERTA I TANCADA\nTot jugant, descobrim que les línies poden estar obertes o tancades i ho aprenem experimentant amb cordes, llanes, aigua i plastilina. Qui diu que aprendre no és divertit?\nAquesta setmana hem estat de festa!!! Ha arribat el Carnestoltes a l’escola i li hem escrit una frase per celebrar-ho!\nI com cada any, el Senyor Carnestoltes ens ha portat les consignes per celebrar la festa com cal… un mocador de pirata al cap, un ull… Llegeix més»\nEls alumnes de 5è visitem el Camp Nou!\nEl dilluns 11 de març, els nens i nenes de cinquè hem anat d’excursió a Barcelona a visitar el Camp del Barça. Un cop allà, hem pogut recórrer les seves instal·lacions: el museu, les graderies, la sala de premsa, el passadís d’accés al camp… Llegeix més»


Nº de referència: A5-10\nSup. Habitatge 141 m²\nSup. parcel·la 535 m²\nLa casa, d'estil modern, està envoltada d'un jardí privat i dóna accés directe al jardí comunitari amb piscina. Situat en un complex d'11 viles individuals dins del Ressort. Amb un jardí comunitari preciós amb palmeres i amb una piscina fantàstica amb terrasses de fusta al voltant\nLa casa consta d'una sola planta: un rebedor, safareig, cuina oberta, saló menjador amb accés al jardí, tres dormitoris dobles, un d'ells en suite, una habitació individual, dos quarts de banys, un amb dutxa i un altre amb banyera, i una terrassa fantàstica amb una pèrgola.\nCompta amb finestres de doble cristall, panys d'alumini, persianes elèctriques, porxo cobert per al cotxe, traster exterior, calefacció de gas, aire condicionat en totes les habitacions. Amb acabats de bona qualitat.\nCertificació energètica: E 162.00 D 31.00\nSup. Habitatge: 141 m²\nSup. parcel·la: 535 m²\nCertificació energètica (consumo): E 162.00 kw h/m2 año\nCertificació energètica (emisiones): D 31.00 kg CO2 /m2 año\nNúm. de plantes de l'edifici: 1\nEn venda F1-08\nXalet de dues plantes, amb vista precioses i molt bon estat, situada en un petit complex anomenat Vila del...


noies - De paraules per Context\nVulgues no vulgues, vaig haver de seguir el dol, perdent de vista a les pobres noies. Però encara no feia cinc minuts que caminàvem, que les vaig tornar a veure per entre uns salzes, al trencar per un rengle de panteons. I com corrien les poca pena! Tanmateix es devien haver determinat a gaudir de l'esbarjo a tutiplè... perquè tombes a través s'enfilaven cementiri amunt.\n»-Oh, no té importància- mormolaven les pobres noies, i dissimuladament es cobrien amb mantells i estores, i intentaven protegir-se amb els seus para-sols de puntes.


Violència masclista: estiu negre a Castelldefels | El Llobregat\nViolència masclista: estiu negre a Castelldefels\nmiércoles 16 de septiembre de 2015, 03:13h\nCinc persones moren després de dos episodis de violència masclista en només una setmana. En l’àmbit de la parella, cinc dones han perdut la vida a Catalunya en el que portem d’any\nEn només una setmana, l’agost i l’estiu es va tenyir de negre a Castelldefels. Dos episodis de violència masclista, totalment diferents i sense cap relació, va acabar amb la vida de dues dones, dos menors i un dels homicides suïcidat.\nPel que fa les estadístiques, en el cas de parelles víctimes de violència de gènere, les dues dones són les úniques mortes en aquest tercer trimestre de l’any, que ja compta en total amb cinc dones que han perdut la vida a Catalunya en mans de les seves parelles o ex parelles sentimentals.\nD’urbanització idíl•lica a escena del crim\nAl costat de la platja, a Castelldefels, ciutat de referència del turisme al territori, la urbanització i la casa havia de ser un espai de luxe per gaudir de la nova campanya estiuenca. L’habitatge, en canvi, es va convertir en una escena que perfectament podria haver protagonitzat qualsevol gran obra de literatura negra. Les constants baralles de la parella, segons apunten els veïns de la zona, van anar aquesta vegada més enllà.\nUn home, de 61 anys i de nacionalitat espanyola i uruguaiana, va matar a la seva dona, de 45 anys, i als seus fills, un nen de 12 anys i una nena de set, tot just abans de suïcidar-se amb la mateixa arma de foc. Autèntica tragèdia que coneixíem el 5 d’agost, quan s’obria la investigació ja tancada. Segons Mossos d’Esquadra, les proves que es van fer als diferents cossos donaven la raó a la hipòtesis anterior i, per tant, amb el suïcidi de “l’assassí’, el cas quedava tancat.\nNomés una setmana dels fets, el segon succés tindria els carrers de Castelldefels com a escenari. Un home, de 50 anys, veí de Viladecans, va matar a la seva ex parella després de ferir-la de manera important amb un matxet de grans dimensions. El presumpte autor dels fets va resultar ser la segona ex parella de la dona que, suposadament, no acceptava la nova relació que tenia amb un altre home i que, per tant, no acceptava que hagués refet la seva vida.\nPrecisament, aquesta tercera parella va ser l’home que va aconseguir detenir al presumpte autor dels fets; de tal manera que, mantenim l’adjectiu presumpte per pura deontologia periodística ja que, segons ha confirmat Mossos, no hi ha dubte de la seva culpabilitat: només cal saber si s’aplica la pena com a homicidi o com a assassinat, depenent si es considera que hi havia premeditació, traïdoria o acarnissament. L’home es troba actualment en presó preventiva a l’espera de la sentència.\nObjectiu: cap mort per violència domèstica\nAmb aquestes dues dones mortes en mans de parelles o ex parelles sentimentals, ja són cinc les persones (tot dones) que han perdut la vida a Catalunya en el que portem d’any: dues al primer trimestre, una al segon i aquestes dues al tercer trimestre. En cap dels cinc casos, va haver denúncia prèvia mort, el que va imprescindible destacar la importància de trucar al 061 o al 900 900 120 en el cas de patir qualsevol tipus de violència masclista.\nPel que fa la Regió Policial Metropolitana Sud (regió que engloba el Baix Llobregat, Garraf, Alt Penedès i la ciutat de L’Hospitalet), durant el primer semestre de l’any, s’han donat (a l’àmbit de la parella) 1.019 fets principals sense trencament de condemna; 103 amb trencament de condemna; 1.080 denúncies i s’han atès a 1.147 víctimes. Xifres que, ara mateix, van camí de superar lleugerament les dades de l’any passat.\nA Catalunya, si tenim en compte totes les categories (parelles, àmbit familiar, violència contra menors i gent gran) han perdut la vida 12 persones, vuit dones i quatre homes, per violència domèstica en el que portem d’any. Quatre d’aquests eren joves menors de 17 anys. III


Com habilitar la còpia de seguretat automàtica del registre a Windows 10 & bull; - Windows\nhow enable automatic registry backup windows 10\nAra podeu habilitar les còpies de seguretat automàtiques del Registre a Windows 10 i, en aquesta guia, aprendreu com fer-ho.\nWindows 10 afegeix opció per habilitar còpies de seguretat automàtiques per al registre. En versions anteriors, Windows 10 solia desar una còpia de tot el registre dins de la carpeta del sistema RegBack automàticament, però per ajudar a reduir l’espai d’emmagatzematge, ja que Actualització d’abril de 2018, el sistema operatiu va eliminar la funcionalitat.\nCom a resultat, els usuaris que vulguin recuperar el sistema després d’un amagament del registre corrupte, ràpidament es va trobar que a dins C: Windows System32 config RegBack cada carpeta tenia una mida de 0kb.\nTanmateix, si voleu tornar el comportament heretari, Windows 10 ara s’envia amb una clau de registre per tornar a habilitar les còpies de seguretat automàtiques per a tot el registre cada vegada que l’ordinador es reinicia correctament.\nEn aquest guia, aprendreu els passos per permetre que Windows 10 creï còpies de seguretat del Registre cada vegada que s’iniciï l’ordinador.\nCom habilitar una còpia de seguretat automàtica per al registre\nCom crear una còpia de seguretat manual del Registre\nSeguiu els passos per habilitar les còpies de seguretat automàtiques del Registre a Windows 10:\nBuscar regedit i feu clic al resultat superior per obrir el registre.\nNavegueu al següent camí:\nFeu clic amb el botó dret al botó Gestor de configuració i selecciona (carpeta) Noui feu clic a la tecla Valor DWORD (32 bits) opció\nRegistre del gestor de configuració\nPoseu un nom a la clau EnablePeriodicBackup i premeu Entra.\nFeu doble clic al DWORD de nova creació i configureu-ne el valor 0 a 1.\nConfiguració d’EnablePeriodicBackup per a còpies de seguretat automàtiques del Registre a Windows 10\nUn cop hàgiu completat els passos, Windows 10 crearà una còpia de seguretat de tot el Registre dins de la carpeta RegBack i crearà una tasca 'RegIdleBackup' al Task Scheduler per gestionar les còpies de seguretat futures.\nSi arriba el moment en què l’ordinador no pot iniciar-se com a conseqüència de la corrupció en un dels ruscos del registre, podeu utilitzar aquesta guia per restaurar el registre des de còpia de seguretat per permetre que Windows 10 comenci correctament.\nDesprés de tornar a habilitar la funcionalitat, també podeu executar la còpia de seguretat del Registre manualment, seguint aquests passos:\nBuscar Planificador de tasques i feu clic al resultat superior per obrir l'aplicació.\nBiblioteca del Planificador de tasques> Microsoft> Windows> Registre.\nFeu clic amb el botó dret al botó RegIdleBackup tasca i selecciona la Correr opció\nExecució de la tasca RegIdleBackup a Windows 10\nDesprés de completar els passos, la tasca s’executarà creant una còpia de seguretat de tot el Registre amb cinc fitxers (Valor predeterminat, Sam, Seguretat, Programari i Sistema) sobreescrivint la còpia de seguretat anterior a la carpeta RegBack.\nHP Spectre 13 ha presentat: especificacions tecnològiques, preus, data d’enviament\nCom evitar que el PC es desperti a Windows 10\nxbox one xemeneia


Olvan es proposa trobar utilitats a l'inacabat centre de serveis - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nOlvan es proposa trobar utilitats a l'inacabat centre de serveis\nEl que havia de ser un viver d'empreses és un immoble tancat i barrat que es va degradant\nd.c. | olvan 28.10.2015 | 13:02\nUn vial del polígon frustrat D.C.\nEstat actual del que es va projectar com un viver d´empreses i ara és un edifici abandonat a Olvan, ahir\nL'Ajuntament d'Olvan s'ha proposat trobar alguna utilitat a l'inacabat edifici del que es va concebre com un centre de serveis del polígon comarcal de Rocarodona. L'immoble, amb un pressupost de 800.000 euros, està pendent d'acabar. En concret, faltarien 200.000 euros per completar-lo, segons l'alcalde. Martí Orriols ha dit que el més important és difondre l'existència d'aquest edifici al municipi per aconseguir "donar-li activitat" atraient l'interès de possibles emprenedors que hi vulguin ubicar algun projecte. L'executiu ha d'establir de quina manera concreta pot treure'l de l'ostracisme i, un cop ho tingui clar, acabar-lo si així ho decideix. De moment s'hi han invertit 600.000 euros públics que no tenen cap rendibilitat. Els treballs van quedar aturats i l'immoble inacabat, tancat i barrat i víctima de bretolades.\nEl que havia de ser un viver d'empreses enganxat al també frustrat polígon comarcal és un edifici per acabar i abandonat. Ocupa una superfície de 1.204 metres quadrats. Té dues plantes. La de nivell de carrer estava destinada a acollir petits tallers i serveis, mentre que a la primera s'hi van fer espais per a oficines. En el mandat anterior aquest equipament es va concebre com un punt de suport per als emprenedors per tal d'oferir-los condicions avantatjoses per facilitar-hi l'establiment de petits negocis.\nAl seu dia, l'Ajuntament d'Olvan va anunciar que aquesta obra amb un cost de 800.000 euros es pagaria amb ajudes públiques dels fons Feder i Miner. Aquesta actuació la va impulsar el consistori en col·laboració amb la Generalitat i la Diputació.\nAra, l'alcalde Martí Orriols exposa que "hem de buscar una solució" i diu que "ens plantegem qualsevol ús per a aquest edifici que pugui aportar alguna cosa a la comarca". El dirigent ha lamentat l'atzucac que pateix aquest projecte i també que sigui objecte dels vàndals. Ja han trencat un vidre d'una porta d'accés a la primera planta i ha calgut tapiar-la. Orriols admet que el fet d'estar com està accelera la degradació de l'edifici.