Gerard Piqué i el CF Reus: el pitxitxi del filial, cap a Andorra\nErnest Forgas ja entrena amb la samarreta del CF Reus Deportiu | CF Reus\nEl FC Andorra, club propietat de Gerard Piqué, fitxa Ernest Forgas per intentar assolir l’ascens a Tercera. El CF Reus B Cambrils perd un puntal vital\nRedacció 03/01/2019 09:21h\nFinalment és cert que Gerard Piqué i el CF Reus han tingut algun tipus de relació. Malauradament no és l’eternament rumorejada. El defensa central del FC Barcelona, fundador i president de l’empresa Kosmos que ha comprat el FC Andorra de Primera Catalana, s’ha fet amb els serveis d’Ernest Forgas, davanter del CF Reus B Cambrils, per reforçar l’equip del país veí i potenciar la seva plantilla amb l’objectiu de lluitar per ascendir al grup cinquè de Tercera Divisió.\nEl Reus B perd un pilar\nErnest Forgas, tal com ha informat el Periòdic d’Andorra, ha posat punt final a la seva etapa de roig-i-negre després de quallar una gran primera meitat de temporada. L’exdavanter del Peralada, el Prat i el Sabadell, entre molts altres equips, havia iniciat la campanya anotant nou gols en els divuit partits que ha disputat, marcant una diana cada dos encontres. Amb aquests registres, Forgas s’havia proclamat màxim anotador del filial ganxet i era un dels pilars fonamentals de l’equip dirigit per Albert Company. El davanter barceloní de 25 anys i 188 centímetres diu adéu al club roig-i-negre i fa les maletes per incorporar-se a un FC Andorra que està dirigit pels exblaugrana Gabri Garcia i Albert Jorquera i que ja ha tancat set incorporacions més per assolir les primeres posicions de la taula: Oriol Dot, Joan Cervós, Claudi Bové, Ferran Tacón, Rubén Bover, Fede Bessone i Adrià Vilanova.\nCal recordar que Forgas, igual que la resta dels seus companys, ha viscut en primera persona la crisi institucional i econòmica del club, fet que els ha privat de rebre les seves mensualitats des del passat mes de setembre. La pobra situació en la qual es troben els integrants del CF Reus provoca que el club no tingui cap força a l’hora d’intentar retenir els futbolistes que demanin una sortida, tot i que en el cas de Forgas existia una clàusula d'alliberació contractual en qualsevol finestra de mercat si l'esportista no tenia fitxa amb el primer equip.


Compromís per Paterna organitza una taula redona sobre ocupació i economia alternativa – Compromís per Paterna\nA la xarrada-debat participaren representants d’associacions d’aturats, entitats d’economia solidària de Paterna i un representant de la Xarxa d’Economia Alternativa i Solidària del País Valencià\nDins la campanya de promoció de valors del poble de Paterna “Paterna és teua!”, Compromís convocà per al dimecres 14 de desembre , una Taula Redona amb diferents organitzacions i col·lectius del poble per tal de reflexionar i trobar solucions al greu problema de l’atur que pateix Paterna.\nEl debat, que tingué lloc, al teatre Capri, va estar moderat per Juanma Ramón, portaveu municipal de Compromís per Paterna. En ell s’analitzà la situació de l’economia a Paterna i les seues possibles eixides des de la perspectiva de l’economia solidària. Amb esta Xarrada, Compromís per Paterna, pretén posar damunt la taula els importants problemes de desocupació que arrossega el poble i cercar solucions a través, entre altres iniciatives, de l’autoorganització dels i de les desocupades.\nDes de Compromís per Paterna el seu portaveu municipal, Juanma Ramón, ha volgut recalcar la importància d’invertir tots els esforços possibles en donar una solució a este problema. “L’economia solidària, busca generar activitat econòmica tenint en compte a les persones, el medi ambient i el desenvolupament sostenible per damunt d’altres interessos” ha manifestat. El responsable de Compromís per Paterna ha destacat, també, la necessitat de buscar fórmules de col·laboració amb els empresaris radicats als “nostres polígons industrials” per tal de facilitar la contractació de persones de Paterna.\n“Des de Compromís, estem lluitant perquè Paterna reduïsca les seues xifres de desocupació. Unes xifres excessivament elevades i que són responsables dels greus problemes d’exclusió que arrosseguem a Paterna. Amb estes jornades busquem dotar de ferramentes als i les aturades per a què puguen autoorganitzar-se i generar xarxes econòmiques que partint de la solidaritat i la sostenibilitat puguen acabar creant ocupació estable i digna” ha finalitzat Juanma Ramón.\n←GESPA aprova els seus pressupostos en el primer Consell d’Administració presidit per Juanma Ramón\nPaterna aposta pel cinema en valencià→


Bon Nadal a tots (o això és el que diuen)\nDanae | 06 Desembre, 2007 09:04\nPel·lícula sense pauses publicitàries; conte de por sense treba; malabars incomplerts que finalitzen amb els artilugis per terra i les mans adolorides. Un Nadal més que s'acosta irreverent, i un any més que ja s'acaba després d'haver durat massa. I ens preguntem que ens depara el que arrencarà de nou, rentant-nos la cara i renovant il·lusions malmeses i somnis ja massa trencats, i demanem si aquest, de debò, serà un gran any. Sense demanar ja més que aquest any sí ens toqui la loteria, o que per fi tingui aquell pis on sempre havia somniat. Demanant tan sols que deixin que es quedin al meu costat. Que el temps no se'ls endugui, ni que el malson duri gaire més del que el meu cos sigui capaç de soportar. Perquè les ganivetades per l'esquena encara dolen més quan són una rera l'altra, i just en aquest any, el que acaba en 7, el meu número de la sort que s'ha convertit per insistència en el número dels meus malsons. I passen els moments per la meva ment, com una pel·lícula inacabada de la que ni tan sols en vull saber el final. Tan sols desitjo que continuï; que si ha de ser pitjor, no cal que acabi mai. Que ja aguantaré així mateix, sense necessitar estirar les cames, ni beure un sol glop d'aigua fresca. ja aguantaré tal com estic a canvi, això sí, de que no sigui pitjor. A canvi de que el meu món de petiteta no s'esborri del tot, de que no pateixin tots ells. De no haver d'aguantar un final per al que no estic preparada. I mentre, segueixo buscant receptes i engalanant un arbre que no m'agrada per petit per a que quan arribi l'hora de desitjar-nos bon Nadal tot estigui perfecte. I ho estarà. Perquè cada Nadal, per algún motiu que prefereixo desconèixer, és especial. I potser sigui per això per la única cosa que val la pena. Perquè de no ser així, casi preferiria que aquest passés de llarg.\nDanae | 03 Novembre, 2007 11:39\nTant de temps per endavant i tantes coses encara per fer... I sorspires de nou en recordar que potser no n'hi hagi tant de temps, però sí tantes coses que encara resten per ser realitzades. I el batec insistent que et recorda que, encara que tot acabés just demà al matí, a trenc d'alba, encara lluitaries per fer-les totes, multiplicant les teves mans per abraçar-ho tot; fent del teu cor petits bocins cadascún dels qual fos capaç d'estimar amb tota la intensitat cada una d'aquestes coses. Tot negan la possibilitat de que tot es pugui acabar; tot afirmant convençuda que tan se val, que no importa sigui un, dos o cincents els dies que encara et queden per tenir el món a les teves mans. I de sobte les guaites, les guaites a elles, tremoloses com sempre, tan porugues com el primer dia que vas sortir sola de casa; unes mans cansades però decidides, i hi veus a sobre tota una vida. La teva vida. I la manegues tot pensant que tot està a les teves mans; que sols tu pots decidir, sols tu pots escollir que és el que vols que s'hi quedi i tot allò que has decidit deixar fora, potser per por, potser per falta de temps. Mai no és massa tard, però, ni mai és massa aviat per escollir què és el que dibuixarà els nous dies, què és tot allò que esbossarà els somriures d'aquest dies de tardor, tot sortint al carrer i amagant les mans dintre les mànigues. Mans porugues, ja ho deia. Tothom vol el que no té.\nDanae | 14 Octubre, 2007 11:11\nObro la finestra d'aquest antic pis de l'eixample. Les obro de bat a bat, enmig de la nit, amb la lluna plena com a testimoni. Grinyola, i tremola el cristall; les mans tremolen d'emoció, i el cor batega com enmig d'un somni d'infantesa. I salto; salto i volo lluny, per sobre els edificis i les persones petitetes que passegen despreocupades per aquell carrer mig desert. Volo i m'oblido de tot plegat, amb els ulls tancats, i els braços ben oberts. Sento el fred de tardor colpejant-me la cara. Fins i tot, alguna gota de pluja. I somnio, somnio amb els ulls clucs però ben desperta mentre els meus peus leviten dòcils i dolçament. Somnio que tot torna a ser real, que la meva vid és meva, i que tot és fàcil. Que sóc qui volia ser, que faig el que volia fer... que estic allà on voldria estar.. I somric. Somric inconscientment, alleugerida i feliç. Somric com temps enrera ho feia. No penso en res més sols amb tot allò que els meus braços abracen amb els ulls ben clucs; ben fortament tancats, per no veure-hi res més. I sóc feliç. Sí, sóc feliç. Sóc feliç... amb els ulls clucs. Llàstima que el dia acabi, amb la seva llum, amb tots els somnis de la nit...\nDanae | 15 Agost, 2007 19:02\nAles feixuges, i regust amarg a cervesa als llavis; camins inesgotats, cels massa petits per tantes ales com ens queden per arribar tant i tant lluny com un voldria. Tan de bo pugués dir ara, així de cop, amb una sola alenada, tot allò que s'amagada dintre la mirada que no sóc capaç de veure. Sols escolto la seva veu, i somnio que tot segueix com ahir. Que jo sóc qui volia ser, i que tinc allò que volia tenir. Però les ales s'han empapat de la pluja de dies enrera; el cel m'ha enlluernat amb la pluja d'estels del passat dilluns i ja no sóc capaç de mirar de la lluna, la meva lluna, com la podia mirar ahir. Trista i apagada, s'ha amagat rera els núvols que aquest matí em negaven els somriures. Olor de pintura, olor de nou; pesant i grisa. Feixuga, com tot durant aquest agost que no s'acaba. Em manquen somriures, em manquen paraules per sentir que jo sóc jo; que tot el que és meu, segeix sent-ho, com ho era ahir. Anyoro aquelles llargues nits sense dormir, i sense pensar en res. Anyoro l'olor a vell de les parets; l'olor a cigarreta mal apagada, i a espelma de prèssec que ho intenta dissimular. Anyoro la soledat, i les nits de rises sense fer res en especial, al seu costat. Anyoro pensar que són allà, com sempre; i que no hi són. Però que hi són be... com sempre. Trobo a faltar una vida meva que tan sols sóc capaç de recordar mirant les velles cartes que m'escrivia a mi mateixa d'amagat, mentre escoltava aquella cançó que encara sento cada cop que tanco els ulls per oblidar la grisos del dia a dia. Demà tot serà més fàcil. Volaré rassant, sobre el mar; sobre el mar dels meus somnis, mentre el vent de mestral em despentina, i les puntes dels dits acaricien la cresta de les onades... No necessito res més, ara mateix, per sentir que tot segueix com abans... com sempre...\nDanae | 13 Agost, 2007 08:09\nQuan semblava que tot començava a estar en el seu lloc, el meu petit món s'ha trencat. S'ha trencat el cercle que feia de la meva vida res d'extraordinària, però sí una miqueta feliç. Però sembla ser que el cel deu estar enfadat amb nosaltres, no se ben be per què, però segur que en algún raconet, en algun lloc amagat amb el que jo no hi crec, hi deu haver una explicació. Possiblement una explicació sense cap sentit, del tipus aquell de "el destí ja està escrit", o "Deu ja sap el que ens envia". Doncs m'hauran de perdonar, però vaig bastant mancada de fe, i la veritat, no la trobo a faltar. Em miro al mirall i la única cosa que hi veig són els meus ulls, cansats de plorar, i només sóc capaç de sentir la meva veu, repetint-me que ara és l'hora de ser forts, d'aguantar i de demostrar, un cop més, si cal, que ja ens hem guanyat el nostre dret a ser feliços. Ja ho deia un dia, si és veritat que tothom ha de demostrar que es mereix ser feliç, a casa meva ja ho vam demostrar. Avui ja sóc incapaç de demostrar res, ja sóc fins i tot incapaç de vessar una sola llàgrima més. Estic massa enfadada, massa decepcionada per una vida que no entenc, per un món massa injust i massa dur. Avui només vull creure que tots junts (sí, tots junts, com sempre) ens en sortirem d'aquesta. Perquè aquesta és la meva fe. Són la meva vida, no sóc capaç de creure en res més. Sols m'agradaria preguntar-me un cop més qui és que es mereix una cosa com aquesta, i qui és qui jutja a qui és que li tocarà, perquè si realment hi ha una mà divina que escull, crec que seria interessant tenir una xerrada amb ell, i que algú m'ho expliqui, perquè jo ja no entenc res...\nDanae | 08 Agost, 2007 18:46\nMans fredes, tacades d'humitat, trencadisses com el glaç. Carcomades pel pas del temps, s'aferren al record de qui un dia va ser; a l'ombra d'allò del que ja ben poc en queda. Recorren el seu cos, l'aferren pels canells i la subjecten, evitant-li la caiguda quasi inevitable. I la mira als ulls, un cop més, com sempre ho havia fet. I li recorda que el seu somriure inunda l'habitació. Li ho recorda ara, just ara, que ja no recorda quin va ser l'últim cop que va riure de veritat, quan ja ni tan sols recorda per quin motiu és que va riure amb tantes ganes que li feia mal el pit. Ombres grises, i carrers humits; hores de pluja i de tempesta és tot el que ha vist per la finestra els darrers dies abans d'anar a dormir. I no en recorda gaire més. Un agost tacat de tardor, i una petita mantellina per cobrir-se les espatlles tot caminant cap a la feina. I alguna llàgrima, per què no dir-ho, per la impotència de no saber on està el seu lloc, aquell que tenia i de cop va perdre, no per por, però sí per excès de confiança. I els seus canells ja no aguanten més la pressió de les mans fredes que la subjecten i la miren als ulls amb mirada pregona, però massa llunyana per veure-la com un motiu per fer-li cas. Massa lluny. Els somnis sempre són massa llunyans. Però alguns cops tant reals que tot ho transvalsen. El temps passa de pressa, ja ho deia el poeta*, però potser el que necessitaria ara és un petit parèntesi per omplir de nou els pulmons d'aire, de la feixuguesa i mandra dels dies d'agost, i començar de nou quan arribi la tardor, sense aquells ulls pregons que em guaiten dintre els meus somnis...\nÉs hora de dir adèu...\nDanae | 06 Juliol, 2007 14:29\nQue en queda quan descobreixes que mai ningú no et va advertir de que tot seria tan difícil? Què és el queda quan veus que no hi ha res que sigui prou fàcil com per deixar de sofrir? I què, què queda quan la única cosa que vols és que el temps s'aturi i no haver de fer la següent passa, la que t'allunya definitivament del somni que tant havies perseguit? Vint-i-tres anys, i amb un grapat de somnis trencat vessant de dintre les butxaques i caient a terra com gotes de pluja d'estiu. Això és tot el que en queda. I una pila de matinades trencant el son irreverents i portant a la ment aquella pregunta de per què ha hagut de canviar tant tot si tu, la única cosa que volies, era seguir com sempre... somiant. La crua realitat. Un dia et despertes, t'adones que t'has fet gran, i que és just això, la crua realitat, tot el que en queda. I no, no penso parlar de fracàs. Perquè no em sento fracassada. Però si estafada. La vida m'ha estafat. El temps m'ha estafat. La edat m'ha estafat. I jo, enmig d'aquesta realitat, sense saber cap on és que he de tirar. Sense saber què coi és el que em queda per fer abans de començar a plorar mentre omplo les caixes de totes aquelles coses que un dia vaig desempaquetar amb tot la il·lusió que cabia a les meves mans. I no em deixen ser periodista. I no em puc quedar allà on sempre he volgut estar. I no hi són elles per ajudar-me a resistir en peu. I no en queda gairebé res de tot allò que un dia vam ser i que ja mai més no tornarà. Ja no en queda res d'aquella vida que es preveia idil·lica. Sols alguna engruna que encara fa més trista la realitat. Sols el record d'aquelles nits despreocupades. Sols la sensació d'estafa per no haver endevinat abans que era això, just això, el que et trobaries en despertar un matí i decobrir que ja ets massa gran per tornar enrera. Que mai no és pot tornar enrera. I els somnis, doncs guardats en una butxaca, al costat dels que es van perdent pel camí, resistint ben enganxat al fons de tot, per si, qui sap un dia, es poden permetre el luxe de tornar a sortir. És l'hora de dir adéu al meu refugi, al meu món fet a mida. És l'hora de dir-li adéu i mirar endavant, fent-li front a aquesta realitat que m'ha tocat a la rifa. Només hi ha una cosa que encara em permet tirar endavant. Un grapat de paraules que només volen ser dites, enmig de tots aquests silencis que calles totes les meves pors, per recordar-me a mi mateixa per què és que sóc aquí. Perquè sóc tossuda. Sempre ho he estat. Però estic cansada, trista i decebuda. Així és com comença una nova vida. És hora de dir-li adéu a tot allò que mai no he tingut del tot.\nDanae | 17 Juny, 2007 08:17\nEl temps passa de pressa, i la voràgine dels dies ens atrapa ens segresta els petits moments que fan que cada un d'ells sigui una miqueta més especial que l'anterior. 365 dies, 365 mirades noves. I ja ha passat un any més. Dies que han trencat la son; d'altres de ben màgics, i d'altres, els més, plens de somriures i il·lusions compartides sota les llençols. El temps passa de pressa, i poc a poc ens anem fent grans. Potser sigui que ja ha començat la nova vida que tant desitjava i a la vegada, tant m'espantava. Potser no, demà comença la nova vida. I mentre m'agafa de la mà, mentre tornem a casa després d'una llarga caminada penso com hauria estat la vida sense ell al meu costat tot aquest temps. Potser no hauria estat millor ni pitjor; però sense dubte hagués estat menys especial. Tot un any i el que ens queda, ara que diuen que m'he fet gran. Amb la por que sempre m'ha fet fer-me gran... Serà que res no es tria, que tan sols passa. I ja m'està be així, tot i els somnis que han quedat pel camí. M'agraden més els somnis nous... Feliç aniversari...\nDanae | 15 Maig, 2007 15:11\nA cops ens fem grans. A cops es va cultivant una pell massa fina, massa fràgil, per sobreviure a un món massa difícil, i massa injust. A cops descobrim que la vida és dura, massa dura. I de nou, massa llàgrimes parlen del que hem estat, del que serem, i del que hem perdut, i potser de tot el que encara tenim, però que de sobte, un dia, te n'adones que ho pots perdre. M'agradaria ser capaç de poder aturar el món, de córrer fins al seu costat i dir-li, un cop més, i tan sols per si no li ho he dit prou vegades, que és una de les persones que més m'estimo en aquest món, i que no sabria que fer-ne de tota la meva vida sense ell al meu costat, sense tots ells. I no tinc res, res que m'importi, si ells no hi són. Però a cops segueix el ritme aquest món boig i injust. I no, no puc fer-ho, no puc córrer ara mateix fins allà. No puc començar de zero i oblidar-ho tot, perquè ningú no és capaç de fer-ho. I voldria dir tantes coses que potser mai no he dit, que de sobte em venen totes al cap, com la pluja intensa d'ahir de bon matí, i el cel, també de sobte, es torna tan gris i trancadís com el de les tardes de tardor. I de nou torna la por, i de nou em torno a enfadar davant la impotència de saber que no està a les nostres mans. I de pensar que sols queda esperar. Esperar que arribi el proper cop. O que potser arribi la única bona notícia que serviria per fer que tot tornés a ser com sempre. Potser ja mai més res no serà com sempre. Estic cansada.\nDanae | 15 Maig, 2007 09:44\nLes miro i remiro, i no hi trobo res de nou. Esgotades d'escriure, de passar pàgines i més pàgines; engrisides pel pas del temps incert i dels segons cansats d'esperar. I qui espera desespera, penso de tant en tant. Però qui aguanta, ho pot tenir, em repeteixo en veu alta quan l'abatiment em guanya la partida. I tot està a les meves mans, em repeteix ella, des de la seva cadira estant. I m'ho crec, i tant que m'ho crec. Però de mà en mà passa, i tremolen fredoliques enmig d'aquesta primavera ebarotada que de cop ho inunda tot de sol, com mulla les cares enfredolides que corren per sota els balcons... I sóc massa tossuda per renunciar, però alhora, estic tant cansada de lluitar que fins i tot de tant en tant em permeto oblidar per què és que estic lluitant. Però dura poc l'abnèsia mig voluntària. Seré qui sempre he volgut ser, tot i que l'esgotament ara es presenti amb més força que els meus crits de 'qui aguanta ho pot tenir tot'. Quan s'acabarà tot plegat? Quan em donaran la millor noticia que puc esperar en aquests moments? Quan sabré què en serà del meu futur (del meu present)?. Cansada d'esperar, i cansada de lluitar. Però tossuda com mai. I espero i lluito. Tinc tota la meva vida entre els dits de les meves mans, i l'estòmac revolt de tanta intensitat que omple cada dia. "If you believe", repeteix la Cher a la ràdio. "It's time to move on", crida de tant en tant. Potser sigui això, i no quedi espai per estar cansada. Però m'agradaria perdre'm tot d'una, i apareixer d'aquí un grapadet d'anys per descobrir què és el que m'espera sense haver de lluitar contra l'espera que desespera...\nHomenatge a la força\nDanae | 24 Abril, 2007 09:55\nAra. Just ara. Tocava tornar a patir. Tocava tornar a lluitar. I no, aquest no és un article polític. Sols vol ser un petit homenatge i una gran crítica a la injusticia d'aquesta vida. Molts anys vam lluitar. Tots. Sí. Tots a casa meva. I ens en vam sortir. I just ara, tot torna a pintar fosc. Gairebé negre diria jo. I ens diuen que no ens posem nerviosos, que esperem. Esperar, a què? Quan ja t'han fet agafar aire amb totes les teves forces, i reprimir les ganes de llençar cada un dels gerros i gots que tens a l'abast, de què serveix que et diuin que no et preocupes, i que esperis? Viure amb l'ai al cor no agrada a ningú. I voldria ser capaç de plorar, però m'és impossible. Tota la ràbia que dibuixen els meus ulls han bloquejat totes i cada una de les llàgrimes que m'agradaria poder vessar per treure'm aquest pes de sobre. Deu dies. Deu dies, i sabrem el què. I m'és igual. Sigui el que sigui, ja ha aconseguit que patim, que vells fantasmes ho ocupin tot. I sols cal esperar. No s'ho mereix. No s'ho mereix ell, i no ens ho mereixem nosaltres. Hi ha massa plans, massa somnis, massa il·lusions en joc. No se les mereixen perdre. Se les han guanyat. I m'hi nego a acceptar la pitjor de les opcions. Estic massa enfada per acceptar-ho. I me l'estimo massa per a que la resposta sigui creuel, massa per veure'l patir un cop més. Massa per sofrir de nou. És una de les persones que més m'estimo en aquesta vida, i el necessito just aquí on és ara. Ni més ni menys. Necessito que em digui alguna de les seves paraules quan sento que no puc més. Necessito que em miri en silenci, i no digui res, perquè sols ell sap quan ja se la resposta. El necessito just com ha estat sempre. És injust. Molt injust. I em sobra ràbia per negar-me a pensar el pitjor. És massa injusta aquesta vida. Ningú no te el que es mereix.\nDanae | 15 Abril, 2007 01:57\nÉs època de canvis.. ja m'ho havien dit... I la tristesa envolta tots els daltabaixos que envolten la meva vida (ja se sap). Vint-i-tres anys, vint-i-quatre com a molt, i sembla com si el temps hagués passat sense donar-nos cap treva per adaptar-nos a la nova situació... I tot, enmarcat en un cúmul de sensacions que em fan sentir com si jo fos la única incapaç d'adaptar-s'hi del tot... I sóc feliç, però estic trista. Trista de veure que res no segueix com abans; que tot ha canviat massa, i que la meva vida mai tornarà a ser com era abans. Tampoc no ho vull (tinc el k volia tenir, o quasi tot), però he perdut massa pel camí... On han quedat aquelles hores despreocupades? I tot el que trobo a faltar ara, envolcallada pel meu pijama de núvols gastats, tot el que trobo a faltar és a ell. A ell, i a elles, per a que enganyar-se... Què ha passat? Realment ens hem fet tant grans sense ni tan sols adonar-nos-en, O simplemplement sóc jo la que no se'n vol adonar? Tan i fa. Estic trista...\nDanae | 12 Abril, 2007 12:01\nRepasso amb les puntes dels dits els llavis humits esperant descobrir-hi quelcom que em faci sentir una mica més feliç. Miro i remiro el pètals d'aquelles roses que leviten tremoloses per sobre el broc d'una botella que m'encanta i alhora em serveix de gerro improvisat (no n'estic abesada a que em regalin roses de vellut amb les espines escurçades). Hi busco aquella coseta que potser encara no hi he descobert, i que potser per això encara no han estat capaces de punxar-me el dit i fer-me enrunçar la mà... I em quedo en silenci, com acostumo a fer quan no se ben be com és que estic, però m'agrada. I somric, i miro els meus llavis de paper reflexats al mirall, i encara em faig una mica més feliç de descobrir-me feliç. I comença un nou cercle... Un altre cercle, com tants altres, en els que ja m'hi he vist enganxada més d'un cop. Però aquesta vegada de manera diferent. Potser sigui que tampoc estava acostumada a somriure...\nDanae | 07 Abril, 2007 12:43\nEl camí des de l'estació, carregat d'aigua i quatre espurnes que m'enredaven els cabells, ha estat tan curt com sempre, però alhora, massa llarg. El carrer humit lliscava sota els peus, i les mans, aferrades a aquella maleta traginera, tremolaven sense poder-se amagar dintre l'abric. La primavera ja està aquí, deia la dona del tren. Qui ho diria, em responc a mi mateixa. A casa no hi ha ningú, arribaran en poca estona. Mentre aprofito per recorrer el pasadís, com quan era petita, amunt i avall, de l'habitació al menjador, un i altre cop. Un i altre cop. I recordo que m'he deixat alguna que altra cosa lluny d'aquí, i faig un inventari mental, breu, de tot allò que m'he d'endur en tornar a marxar. Alguna cosa m'oblidaré, com sempre. I imagino com seria tornar a quedar-s'hi. I tampoc m'agrada. Però em sento a gust aquí a casa. Que estranya és la vida quan casa teva te més d'una cara. És estrany, però segurament això serà sempre casa meva, per molt lluny que hi tingui jo les meves coses. No hi ha gaire a dir en un dia com avui, però trobava a faltar aquestes estones de silenci a la meva habitació...\nDanae | 17 Març, 2007 04:03\nTic-Tac... El miro del llit estant... Tic-Tac... i les hores passen. Però no tinc pressa. M'agrada sentir el bategar insistent de les busques cansades de girar. Tic-Tac... I ja ha passat una hora més. I trobo a faltar l'escalfor a flor de pell, els petons dolços, i els somriures d'amagat sota els llençols. Tic-Tac... Ara ja se què és la sort. I no ho canvio per res que em puguin oferir. Tot i les llàgrimes. Tot i els Tic-Tac perduts sense sentit. M'ho quedo tot. Potser sigui veritat allò de que si s'estima, sols es pot estimar a una persona. El 9 és el meu nou número de la sort... Tic-Tac...


ERC endureix la negociació amb Sánchez - L'anàlisi de Pere Martí\nERC endureix la negociació amb Sánchez\nEls republicans convoquen una consulta a les bases amb una pregunta que convida a refusar l'acord amb el PSOE *** Els aranzels de Trump perjudiquen l'economia valenciana *** Els nacionalistes refusen que el govern balear suspengui la prohibició dels vehicles dièsel\nActualització: 20.11.2019 - 21:41\nBases. Un ex-secretari d’Organització d’ERC, avui fora de la política i dedicat a l’activitat privada, explicava que quan la direcció volia refusar un acord el sotmetia a consulta de les bases, que sempre votaven no. I si volia aprovar-lo convocava un consell nacional, on tot són càrrecs territorials de confiança o assalariats del partit a les institucions. La darrera vegada que ERC va consultar les bases va ser l’any 2006, amb motiu del referèndum de l’estatut, i la militància va optar pel vot en contra, malgrat que part de la direcció demanava l’abstenció. Aquella consulta va acabar amb l’expulsió d’Esquerra del primer tripartit de Pasqual Maragall i la convocatòria d’eleccions avançades. La direcció d’ERC ha decidit de tornar a consultar les bases per si ha de facilitar la investidura de Pedro Sánchez, una decisió que confirma el tomb del partit pel que fa a la seva estratègia a Madrid. Per a l’abstenció d’ERC del mes de juliol no n’hi va haver cap, de consulta a les bases.\nLa pregunta que proposa la direcció és una invitació a rebutjar l’acord si Sánchez no fa cap pas prèviament; la consulta es farà dilluns que ve, sense deixar pràcticament marge al dirigent del PSOE per a negociar. La pregunta és: ‘Esteu d’acord a refusar la investidura de Pedro Sánchez si prèviament no hi ha un acord per a abordar el conflicte polític amb l’estat a través d’una taula de negociació?’ La direcció, ara per ara, ha evitat de prendre-hi posició, deixant llibertat de vot. No costa gaire d’endevinar que el resultat serà afirmatiu si no hi ha cap sorpresa d’aquí a dilluns. Sánchez no tan sols refusa una taula de negociació bilateral, sinó que es nega a reconèixer el caràcter polític del conflicte català, que qualifica de problema de convivència. Si les negociacions amb Pedro Sánchez anessin com una seda i hagués fet una oferta generosa a ERC, no hi hauria cap consulta a les bases. Tanmateix, la consulta no és vinculant i la posició final del partit la fixarà un consell nacional que encara no té data.\nAquest canvi d’estratègia arriba després d’haver pres el control de la negociació el vice-president Pere Aragonès, juntament amb la vice-secretària general Marta Vilalta, en detriment del portaveu d’ERC a Madrid, Gabriel Rufián, partidari de l’abstenció. Rufián no ha participat en una reunió amb Junts per Catalunya per a parlar de la investidura de Sánchez que s’ha fet avui al parlament. La reunió ha estat encapçalada per Marta Vilalta per ERC i Laura Borràs per Junts per Catalunya. En sortint, totes dues formacions han ratificat el rebuig a la investidura. La retallada del paper de Rufián en les negociacions ja es va palesar després de la reunió de la setmana passada amb Ariadna Lastra del PSOE, quan els republicans es van limitar a emetre un comunicat signat per Rufián i Vilalta i van evitar de fer declaracions.\nL’enduriment de l’estratègia d’ERC no és deguda tan sols a l’immobilisme de Sánchez, sinó també al fet que molt probablement l’any que ve hi haurà eleccions autonòmiques al Principat i Pere Aragonès en serà el candidat. Després de perdre 150.000 vots i dos diputats el 10 de novembre respecte del 28 d’abril, els republicans atribueixen el desgast a la manca d’explicació del perquè de la seva abstenció al juliol, que va semblar que era en canvi de res. Tot i guanyar les eleccions i millorar posicions al cinturó de Barcelona, han perdut vots a comarques on l’independentisme és majoritari, que han anat a parar a la CUP o a Junts per Catalunya. Una fuita que volen tapar abans de les eleccions catalanes, reforçant el discurs independentista, que no seria creïble si permetessin la investidura de Sánchez sense contrapartides clares i visibles. A diferència del juliol, ara la prioritat d’ERC no és la investidura de Sánchez sinó guanyar les eleccions catalanes del 2020.\nEls aranzels de Trump perjudiquen l’economia valenciana. Els aranzels imposats pels Estats Units als cítrics han impedit que comencés la campanya d’exportació de taronja del port de Castelló a aquell país. El president de l’Autoritat Portuària, Francisco Toledo, ha dit que s’havia suspès tota la campanya d’exportació de taronja. Després de reunir-se amb el conseller de Política Territorial, Arcadi España, al port de Castelló, Toledo ha dit: ‘Lamentablement, el port de Castelló era el principal port d’exportació de taronja als Estats Units. Hi tenim un frigorífic magnífic amb la funció d’acomodar la temperatura de la taronja perquè es puga fer el protocol d’exportació.’ Ha destacat que, arran del problema dels aranzels, s’ha suspès tota la campanya d’exportació de taronja i espera que es pugui reprendre: ‘És una cosa que ve de molts anys, molt assentada’, ha dit. L’administració de Donald Trump ha modificat la política aranzelària com a resposta als ajuts de la Unió Europea a l’empresa aeronàutica Airbus, que, segons l’executiu de Trump, perjudica l’americana Boeing i que han estat declarats il·legals. Aquest conflicte de competència va esclatar l’any 2004 i el mes passat va fer un pas més, quan l’Organització Mundial del Comerç (OMC) va permetre al govern del president Donald Trump d’imposar aranzels per valor d’uns 7.500 milions de dòlars –uns 6.800 milions d’euros– a uns certs productes europeus.\nLa fiscalia conclou que el batlle d’Oriola va delinquir per haver cobrat sense anar a treballar. La fiscalia d’Alacant entén que el batlle d’Oriola (Baix Segura), Emilio Bascuñana (del PP), va cometre un delicte d’apropiació indeguda perquè va cobrar durant sis anys com a assessor de la direcció territorial de Sanitat sense anar a treballar. La fiscalia ha arribat a aquesta conclusió després d’avaluar la informació del cas, que inclou la investigació interna de la conselleria i un interrogatori a Bascuñana. El ministeri públic ha remès l’informe a la fiscalia d’Oriola perquè decideixi sobre la continuïtat del procediment. El cas es remunta al període 2008-2014. Segons que sembla, Bascuñana va rebre 55.000 euros bruts cada any per unes funcions que, presumptament, no va exercir.\nEls nacionalistes refusen que el govern balear suspengui la prohibició dels vehicles dièsel. Més per Menorca i Més per Mallorca han criticat la suspensió de la prohibició del combustible dièsel a partir de l’any 2025 a les Balears que ha anunciat el govern per les amenaces de l’executiu espanyol de dur la norma al Tribunal Constitucional. La decisió s’havia pres arran d’un compromís amb el govern espanyol de desenvolupar una llei estatal que permetrà de complir l’objectiu de l’administració balear. El diputat de Més per Mallorca, Josep Ferrà, ha explicat que el compromís adquirit amb el govern espanyol en funcions no garanteix l’aprovació d’aquesta llei abans del 2025 i que, actualment, tampoc no tenen majoria parlamentària. Segons ell, el govern balear s’ha precipitat. El portaveu del grup de Més per Menorca, Josep Castells, també s’ha manifestat contrari a aquesta mesura del govern. La formació està ‘alarmada’ –ha dit– i intentarà capgirar la decisió. Finalment, la portaveu del PSIB, Silvia Cano, ha dit que el govern espanyol s’ha compromès a desenvolupar una llei estatal de canvi climàtic que, segons ella, comparteix l’objectiu del govern quant a la prohibició del dièsel el 2025. I ha afegit que l’executiu de les Illes ha optat per aquesta suspensió amb l’objectiu d’evitar tràmits burocràtics que podrien sorgir d’una possible ‘invasió de competències’.\nLa circulació de trens entre Perpinyà i Montpeller es reprendrà dilluns. Les obres de rehabilitació de les vies entre Besiers i Agde, al departament de l’Erau, ja s’han acabat i la circulació dels trens entre Perpinyà i Montpeller es podrà reprendre dilluns, dia 25. Les vies es van malmetre pels aiguats del 23 d’octubre. La SNCF va anunciar que la línia es reobriria totalment el 2 de desembre. Finalment s’ha avançat gràcies a la mobilització dels treballadors i a la bona feina de les empreses, segons la SNCF. Per tant, dilluns tornaran a circular els trens entre Perpinyà i Montpeller, amb una limitació de la velocitat a l’indret on s’han fet les obres.\n2.800 sol·licituds de regularització d’apartaments turístics ha rebut el govern andorrà, segons la patronal del sector. El govern havia imposat 72.000 euros en multes a allotjaments irregulars.\nEl 20 de novembre de 1945 començaven els judicis de Nuremberg contra vint-i-quatre alts càrrecs del Tercer Reich acusats, entre més delictes, de crims contra la humanitat. Dotze foren condemnats a mort i penjats. Però molts jerarques nazis s’escaparen i visqueren una jubilació daurada a l’Amèrica Llatina i també a l’Espanya de Franco.


Noves recomanacions per prevenir el coronavirus al tornar a casa\nNoves mesures de prevenció del departament de Salut. Es recomana que un cop s’arribi a casa després de la feina o d’anar a comprar cal prendre un seguit de precaucions especials, com treure’s la roba, guardar-la i no tocar res.\nAixí ho ha explicat el departament de Salut aquest divendres a través de Twitter. Quan una persona surt del seu domicili, si no es prenen aquestes precaucions es pot posar en risc la resta de la família, especialment si són col·lectius vulnerables.\nMesures de prevenció per quan arribis a casa després de treballar o d’anar a comprar:\n Ventila molt bé les zones comunes pic.twitter.com/1WvQ1KNqwX\nAixí s’insta la ciutadania a no tocar res, deixar la cartera o les claus en una caixa, treure’s les sabes i la roba i ficar-la en una bossa de plàstic. També es recomana dutxar-se, netejar el mòbil i les ulles amb aigua i sabó o alcohol i ventilar bé les zones comunes del domicili.\nFoto portada: ciutadans fent cua per comprar, fa uns dies a Can Llong. Autor: J.d.A.


Església de Sant Pere de Serrallonga | Turisme Lluçanès\nData Aplec de Sant Pere de Serrallonga: 29 de juny\nSant Pere de Serrallonga és una petita joia preromànica del Lluçanès situada a la carena de la serra del Puigdon. Es tracta d’una església de petites dimensions del segle IX, únic a la comarca, formada per una sola nau, rectangular, capçada a llevant per un absis o santuari, i de planta gairebé quadrada. L’absis té adossat a tramuntana un cos rectangular que feia funcions de sagristia.\nL’accés a l’interior es fa per una porta amb arc de mig punt, romànica, oberta a la façana de migdia. A l’interior, entre el santuari i la nau, hi ha el pas coronat amb un arc triomfal molt rebaixat. Ha sofert reformes en l’ornamentació i en la volta, el 1724, i guarda dues imatges barroques de Sant Pere i Santa Maria del segle XVIII.\nDavant de la façana de ponent hi ha l’antic fossar, tancat per un mur baix de pedra.\nAccés Accés: Sector nord-oest del terme municipal d’Alpens. A1350 metres de la carretera BP-4654, punt quilomètric 19’100\nL’església de Sant Pere de Serrallonga, que almenys fins al segle XIII era anomenada de Vilallonga es trobava dins l’antic terme del castell de la Guàrdia, a la comarca del Ripollès, al lloc anomenat Vilallonga. Entre els segles XIII i XIV el nom de Vilallonga fou substituït pel de Serrallonga, nom d’un mas proper a l’església.\nMés recomanacions a Alpens


Avui matí, Mirades a Ciutat / Los límites de la tierra en Diario de Mallorca\nHi ha dues al·lotes joves en el començament del carrer d'Unió. Una d'elles duu un llacet de color vermell al cap, i en el tassó de plàstic tan sols hi ha unes monedes. Fa poc que deuen haver arribat, i qui sap on és la dona major que romania asseguda en el cap de cantó amb la plaça.\nCompr el diari mentre dues persones parlen amb sorna sobre el ball d'una part dels diputats davant el Parlament. A noltros què mos importen ses banderes, diu un d'ells, però ells en viuen: uns les posen i els altres les lleven. S'ho passen ben bé, fixa't que tan sols es dediquen a allò que crida s'atenció.\nCamín pel carrer de Sant Jaume, que és tan harmoniós, una mica deslligat de la realitat que ens ha de fer pensar en la vida plena de sotracs que hem de suportar, fort i no et moguis. M'atur a comprar cafè i parl una estona amb el venedor, un jove que treballa i estudia alhora.\nA la plaça de Madrid un grup de vells parlen com si el món tengués una explicació plausible. No m'atur, seguesc cap a ca meva, i un home que es creua amb mi està a punt de caure després de travelar amb una rajola de la voravia. Dos padrins, ell i ella, passegen els néts amb la graciosa vitalitat dels que fan el que fan amb il·lusió.


Ajuntament de Canet de Mar - L'Ajuntament de Canet, amb les famílies de Jordi Bañeres i Xavier Mora\nPUBLICAT Dimecres, 26.02.2014\nL'alcalde de Canet, Jesús Marín i el regidor de Seguretat Ciutadana, Toni Romero, han fet arribar a petició de la família, com també ha fet l'alcalde de Llavaneres Bernat Graupera, una carta al jutge francès que instrueix el cas, manifestant la confiança i donant fe de l'honorabilitat de Jordi Bañeres, que és un mecànic de Canet i una persona molt implicada en la vida social local, sobretot a través de l'Associació de Mares i Pares de l'escola dels seus fills. El seu taller ha estat un dels que han participat al projecte d'escolarització compartida Passarel·les, de suport als joves, des de l'any 2007 i ha estat un col·laborador respectuós, seriós i de confiança. Està casat amb una canetenca, filla d'una família molt coneguda i estimada al municipi. El seu sogre va ser regidor de l'Ajuntament al Mandat 1999-2003.\nAixí mateix, com ha fet l'Ajuntament de Llavaneres, l'Ajuntament de Canet es fa ressò del manifest que les famílies de Jordi Bañeres i Xavi Mora han fet públic a través de les xarxes socials. De fet, és a les xarxes on s'està activant tot el moviment de suport a les famílies. Per aquí s'ha fet pública la convocatòria de concentració davant els ajuntaments dels dos municipis. Aquest dijous 27, a les 20.00 hores, a la plaça de la Vila de Llavaneres. I el proper dijous, 6 de març, davant l'Ajuntament de Canet a la mateixa hora. L'alcalde Jesús Marín ha confirmat la seva assistència a la concentració d'aquest dijous a Llavaneres.\nManifest famílies nomesconduienuncamiodeldakar\nMida: 142,16 kB\n- Rebuda festiva i molt emotiva a Jordi Bañeres i Xavi Mora - 29-03-2014\n- Ho hem dit a tothom i ens han escoltat: Per fi lliures ! 28-03-2014\n- Convocatòria 5a concentració a Llavaneres 27-03-2014\n- Emotiva 4a concentració de suport a les famílies Bañeres i Mora 21-03-2014\n- Convocatòria concentració Llavaneres 13-03-2014\n- Canet i Llavaneres s'uneixen un dijous més per reclamar l'alliberament d'en Jordi i en Xavi\n- Aquest vespre, segona concentració per reclamar l'alliberament de Jordi Bañeres i Xavier Mora\n- Centenars de persones reclamen a Llavaneres l'alliberament d'en Jordi i en Xavi


Gairebé 2 de cada 3 famílies ateses per Càritas Catalunya es troben en situació de pobresa severa\nEs publica l’informe “L’impacte de la COVID-19 en les famílies ateses per les Càritas amb seu a Catalunya”\nCàritas Catalunya publica una investigació realitzada durant els mesos de maig i juny per conèixer quin ha estat l’impacte de la crisi social i econòmica causada per la COVID-19 en les llars acompanyades per les 10 Càritas diocesanes amb seu a Catalunya. L’informe “L’impacte de la COVID-19 en les famílies ateses per les Càritas amb seu a Catalunya”, que s’ha fet a partir de 550 entrevistes realitzades a llars catalanes acompanyades per Càritas, conclou que gairebé 2 de cada 3 famílies ateses per Càritas a Catalunya, concretament el 65,2%, es troben per sota del llindar crític de la pobresa severa. Abans del COVID-19, eren el 49,7% de les famílies, el que suposa un increment d’un 15,5% en només dos mesos.\nLa meitat de les llars ateses per Càritas han tingut dificultats per fer front a les despeses de la hipoteca o el lloguer (49%), i el 45,6% admet que no té prou diners per pagar les despeses de subministraments. El 36% de les famílies han hagut de reduir les despeses d’alimentació, de manera que no han pogut seguir una dieta adequada. S’ha arribat a l’extrem que un 18,8% ha deixat de comprar medicaments. La incidència d’aquesta situació en les llars amb menors a càrrec ha generat dificultats per conciliar la cura dels infants i la feina. Un 12% de les llars admet que ha renunciat a una ocupació o feina per tenir cura dels infants. De la mateixa manera, la situació ha fet aflorar la bretxa digital existent, ja que el 13% de les llars no disposa de connexió a internet i el 35,8 % no té les habilitats necessàries per fer tràmits en línia. La impossibilitat de fer tràmits de manera digital exclou moltes llars de les oportunitats d’accedir a ajudes, feines o formació. Finalment, en el 61% de les llars, la crisi econòmica i sanitària, sumada a la situació de confinament, ha provocat un increment de l’ansietat i els problemes per dormir i un 17% de les famílies ha constatat que els conflictes a la llar han augmentat arran de la situació.\nDurant el mes d’abril, un 68% dels membres de les llars ateses per Càritas en condicions de treballar estaven a l’atur, el que suposa un augment de 21 punts percentuals respecte a principis de març, que eren el 47%. Es tracta de llars amb grans dificultats per accedir al mercat laboral formal, però també a l’informal. L’impacte és més evident en les llars formades per persones d’origen estranger, pel pes que tenen les feines informals en aquestes llars.\nL’1 de març, un 10% dels components d’aquestes llars treballava en l’economia submergida, mentre que en les famílies de nacionalitat espanyola suposava un 2,8%. Aquesta realitat afecta greument a la situació econòmica de les persones sense contracte, no només per la pèrdua dels ingressos, sinó per la impossibilitat d’accedir a les prestacions d’atur o als expedients de regulació temporal decretats per l’estat.\nEls ingressos de les llars ateses per les Càritas catalanes s’han vist reduïts en un 33%. Les famílies ingressen, de mitjana, uns 536 € mensuals. Actualment, 1 de cada 4 llars no disposa de cap ingrés.\n“1 de cada 3 persones (36 %) que ha acudit a Càritas durant la COVID-19 és nova o feia més d’un any que no se l’atenia. Si aquesta crisi s’allarga en el temps i no es prenen les mesures adients, més famílies es veuran obligades a demanar ajuda a l’Administració o a les entitats socials”, ha advertit el president de Càritas Catalunya.


L’amor al segle XII: adúlter o matrimonial? | El pergamí de l'Ermengarda\nL'entrada va ser publicada el Informació, Literatura i etiquetada amor, Chrétien, concepte, literatura, novel·la, segle xii per An.a. Guarda l'enllaç permanent.\nUn pensament sobre “L’amor al segle XII: adúlter o matrimonial?”\nRetroenllaç: El pergamí de l'Ermengarda


El valor de la intervenció arquitectònica es mostra a Venècia | COL·LEGI D'ARQUITECTES DE CATALUNYA\nEntrada de l'Arsenale, Biennale di Venezia 2016 © Alberto Collet\nEn aquest sentit, "Informant des del front", el tema de la Biennal, proposa compartir amb un públic ampli el treball de persones que escodrinyen l’horitzó a la recerca de nous camps d’acció, enfrontat problemàtiques com segregació, desigualtats, perifèries, falta d’infraestructura sanitària, desastres naturals, escassetat d'habitatge, migració, informalitat, crims, tràfic, escombraries, pol·lució i participació de comunitats. Presenta, a la vegada, exemples en els quals les dimensions diferents es troben sintetitzades, integrant el que és pragmàtic amb allò existencial, rellevància i audàcia, creativitat i sentit comú.\nSegons el President de la Biennal, Paolo Baratta, aquesta edició investiga de forma explícita on és possible trobar tendències que enfilen cap a altres direccions, sobretot cap a una renovació i cap a una recerca de missatges encoratjadors.\nLa problemàtica arquitectònica després de la crisi del boom\nLa Biennal de Venècia 2016 s’ha dissenyat amb una seqüència que es desplega des del Pavelló Central, als Giardini, fins a l’Arsenale, incloent 88 participants —50 ho fan per primera vegada i 33 són arquitectes menors de 40 anys— de 37 països diferents.\nAquest any es reuneixen 62 participacions nacionals entre els pavellons dels Giardini, l'Arsenale i el centre històric de Venècia, amb cinc països que es presenten per primera vegada: Filipines, Kazakhstan, Nigèria, Seychelles i Iemen.\nEn aquest context, l’extraordinària capacitat dels comissaris del pavelló espanyol, Iñaqui Carnicero i Carlos Quintáns, ha estat guardonada amb el Lleó d’Or per l’exposició "Unfinished" (Inacabat), que mostra amb extrema delicadesa la problemàtica arquitectònica sorgida en el territori espanyol després de la crisi del boom immobiliari. El premi arriba després de 16 anys de l’últim Lleó d’Or —rebut el 2000 quan l’arquitecte Alberto Campo Baeza era el comissari—, però en un context arquitectònic completament canviat i amb senyals positius pel futur.\nDestaca el fet que, dels 55 projectes presentats al pavelló espanyol, el 40% provenen d’estudis catalans, una dada que demostra, una vegada més, la important contribució dels col·legiats del COAC a aquest tipus d’esdeveniments.\nCal fer una menció especial al projecte presentat per l’Institut Ramon Llull, seleccionat per un jurat independent presidit per l’arquitecta Carme Pinós a partir d’un concurs públic. Es tracta d’un interessant treball fet pels arquitectes Jaume Prat i Jelena Prokopljević i el cineasta Isaki Lacuesta en l’esdeveniment col·lateral "Aftermath_ Catalonia in Venice. Architecture beyond architects". El projecte consisteix en revelar, a través d’instal·lacions audiovisuals, set intervencions arquitectòniques públiques seleccionades com a exemples virtuosos d’una arquitectura que millora la relació de l’usuari amb l’entorn urbà, social i natural.\nEls tres comissaris afirmen que el missatge d’aquesta exposició és investigar el valor de la intervenció arquitectònica des de la perspectiva del seu ús, quan els arquitectes que la crearen ja no hi són. És interessant notar que les diverses intervencions (totes públiques), que inclouen un aparcament, un hospital, un teatre i un espai natural, mostren als visitants com l’arquitectura d’alguna manera pot donar la possibilitat que els usuaris gaudeixin dels espais públics seguint les seves activitats diàries.\nÉs interessant evidenciar com es proposa als visitants que es pot avaluar la qualitat de la intervenció arquitectònica des d’un punt de vista social i humà. Els audiovisuals projectats contenen escenes i imatges de persones que van interaccionar amb els set projectes. L’objectiu és entrar a l’ànima de l’edifici des de la perspectiva de l’usuari, ja que els arquitectes que la van projectar ja no hi estan presents.\nAquest tipus de treball ens ajuda a replantejar-nos què considerem arquitectura avui dia, i ens obliga a revisar certes perspectives que conceben l’arquitectura com una solució unívoca o una imposició a l’usuari. L’exposició pretén implicar als visitants de l’espai amb un enfocament sensorial on tota l’estona pugui ser part activa de l’esdeveniment.\nTots els projectes d’arquitectura mostrats a l’exposició corresponen a un període de transició econòmica molt complex i això suggereix nous camins cap a una arquitectura molt sensible amb els habitants i amb el medi ambient.\nAlberto Collet, arquitecte corresponsal del COAC a Venècia, Itàlia


Diari digital de l'Escola l''Eramprunyà de Gavà\nSUPLEMENT DE CUINA\nArticles per amulero\nper amulero a General\nCarta d’acomiadament de 6è.\nEstimats, pares, mares, professors , professores i companys,\nPer començar us volem dir que aquest curs s’ha acabat, però ens ho hem passat genial amb aquest professorat i companys espectaculars. Al 2002 vam començar una gran aventura: l’aventura d’aprendre a l’escola l’Eramprunyà i al 2011 hem finalitzat. És el nostre torn de sortir amb el cap ben alt. Hem de lluitar per aconseguir el que ens proposem. I estem preparats!\nHem viscut molt bons moments des de P3 fins a 6è, però també n’hem passat de difícils amb els exàmens, els treballs i els deures… que semblaven no tenir final !\nNo tots els dies han sigut igual, però en tots sempre hi ha hagut algun moment impactant. Hem après les lletres, l’abecedari, sumar, restar, dividir, amb decimals i tot ! A fer esquemes i fer la lletra m amb els seus ponts a la perfecció !\nA excursions, colònies i sortides esportives ens ho hem passat molt bé i a respectar-nos hem après.\nEn el pati hem fet uns partidassos de futbol i bàsquet que tots junts sempre compartíem. Ens recordarem de la pel·lícula que vam fer el curs passat. Va sortir molt bé. Es deia “ Bons companys”. Perquè nosaltres, ho som! I als nens i nenes de Garmi els volíem ensenyar que els amics del cole sempre els has de valorar. Nous companys farem a l’ Institut i vells companys a d’altres instituts s’aniran, però l’amistat sempre hi serà. Podrem dir orgullosos que tot això ho vam aprendre a la nostra escola, a l’escola l’Eramprunyà!\nA aquest últim curs de 6è, gràcies a tots, hem aprés molt i volem donar les gràcies a tots els professors i professores que han passat per les nostres vides, que ens han guiat en aquesta aventura i que ens vam fer descobrir que hi ha professors que fan que aprendre pugui ser divertit!\nAra som els grans de l’escola, però després serem els petits de l’ institut i una nova aventura iniciarem.\nAmb un bon record i amb un munt d’anècdotes divertides ens n’ anem. Això no és un adéu si no un fins aviat. Esperem que mai oblideu aquest curs de 6è de l’Escola Eramprunyà… perquè nosaltres sempre us tindrem al nostre cor!\namulero's RSS Feed\nPLANETA L'ERAMPRUNYÀ 2a EDICIÓ\nWEB ESCOLA L'ERAMPRUNYÀ\nnatalianieves en S’HA ACABAT EL CURS\nraqueltorrecilla en S’HA ACABAT EL CURS\n© 2011 | Fet amb WordPress i Mystique. Disseny del tema per digitalnature\n41 consultes en 0,21 segons (6.12M)


La llopada - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nxavier gual 09.07.2019 | 22:54\nComenço escrivint presumpte abús, suposada agressió sexual, possible, probable i la resta de sinònims que recullen tots els diccionaris. Els deixo anotats d'entrada per tal que es facin servir allà on els lectors i els tribunals considereu oportú en aquesta peça. Confio que aquesta acció preventiva serà suficient per alliberar-me (gramaticalment) i poder parlar sense garies limitacions del cas que els mitjans anomenen «La Manada de Manresa».\nAmb clares coincidències amb la violació múltiple de Pamplona (i força ocultació inicial), al 2016 va succeir un probable abús o agressió en grup a una noia menor d'edat. Ara s'està jutjant a Barcelona. Combina la sordidesa d'una fàbrica abandonada, una jove desprotegida de només catorze anys i una trobada de joves (i no tan joves) per consumir alcohol i drogues que acaba amb uns fets terribles. La justícia i la policia ho van mantenir amagat de l'escrutini públic fins que un redactor d'aquest diari va trobar un document en una carpeta judicial. Tibant un fil, va poder destapar-ho poc abans que el judici comencés. El dret a la informació havia quedat rebregat per qui l'hauria de practicar, protegir i promoure. Com és obvi, només els que allà eren, víctima, denunciats i testimonis, saben si els fets es van produir. La veritat judicial (a vegades diferent de la veritat a seques) és la que ho sancionarà. El procés serà el de sempre en aquestes situacions: interrogatoris, proves, conclusions i a esperar la sentència.\nAmb un nou fet d'abús o agressió sexual grupal, quedem una vegada més al davant d'un mirall social que fa fredor mirar-se. Digueu-n'hi «manada», bandada, ramat, porcada, gossada o borregada, a un grup d'humans mascles que es confabulen per fer un acte miserable. Incidents com aquest treuen a la superfície unes capes profundes dels humans que la majoria no viuen ni pateixen. Fins i tot si fos un cas consentit em sembla ronyós pretendre realitzar tal acció. Són les peripècies de dones desvalgudes i desateses que entren en contacte amb depredadors sense cap escrúpol ni valors. Psicòpates que no tenen cap mena d'empatia per les altres. Són individus que si el que fan ells ho fessin altres a la seva germana petita, no dubtarien a fer justícia pel seu compte. Amb la pistola que exhibien el dia dels fets. Els perits han trobat la víctima confosa, dubtosa i patint les conseqüències al seu entorn, sempre dures i injustes, agreujades amb intimidacions i burles.\nHem tardat dos anys a saber-ho. I els assaltadors sexuals, si ho són, podrien haver-ho repetit, sobretot veient que el seu delicte quedava dissimulat pels protectors de la col·lectivitat. Convivim amb dues realitats molt preocupants. La primera són els fonaments amb què els set acusats deuen haver estat educats, els valors humans (o inhumans) rebuts envers el respecte als altres i l'empatia. No pot ser que algú es conjuri amb traïdoria i covardia per fer tal cosa. Proves contra ells n'han aparegut, i la víctima ha declarat al tribunal sentir-se intimidada per una arma de foc. Si la declaració de la noia violentada és certa i queda acreditada, un cop més es comprovaria que alguns congèneres nostres són al nivell més baix de l'evolució. I a hores d'ara, després de mesos de silenci imposat, algunes derivades de la informació han mutat cap a la falsedat i el «groguisme» d'alguns mitjans. S'ha dit que els acusats són MENA i no és veritat. S'han publicat fotografies suposadament seves per reforçar aquesta acusació. Resulta que són les d'uns joves magrebins que van morir en un naufragi intentant arribar a Canàries. El cert és que són tres espanyols, tres cubans i un argentí. En les llopades no importa d'on venen o on han nascut, importa el que han fet. Presumptament, per si de cas.


La Diputació dota de vehicles adaptats a dues associacions de discapacitats d'Ontinyent\nEl president de la Diputació de València i alcalde d’Ontinyent, Jorge Rodríguez, ha presentat hui el vehicle adaptat que dóna servei als usuaris de la Fundació ADIEM, Associació per a la Defensa i Integració del Malalt Mental. Es tracta d’un transport subvencionat amb 26.000 euros per l’àrea de Benestar Social de la Diputació i 10.000 per l’Ajuntament, una ajuda complementària als 44.000 que aporta anualment el consistori per al manteniment de l’activitat de l’entitat.\nJorge Rodríguez destacava que tant per a l’Ajuntament com la Diputació l’atenció a la discapacitat “és una prioritat i una qüestió de justícia social, cal dignificar i agrair el treball de col·lectius com ADIEM, que porta quasi 20 anys de servei a la societat i que atén a 80 persones de la ciutat i la comarca”.\nEn l’acte, que tenia lloc en el CRIS (Centre de Rehabilitació i Integració Social de persones amb malaltia mental crònica d’Ontinyent), Jorge Rodríguez posava en relleu que el fet que les ajudes socials arriben a més persones “és fruit de la col·laboració entre administracions i ens públics i privats per la qual apostem, en aquest cas amb la implicació de la Diputació, Caixa Ontinyent, ADIEM i l’ajuntament”.\nAquesta acció s’ha articulat a través de l’àrea de Benestar Social de la Diputació, que contempla ajudes per un valor total de 212.000 euros per a la compra de vehicles a 7 associacions valencianes que atenen a persones amb discapacitat física i/o psíquica, dins de les quals hi ha una aportació per a un altre col·lectiu local: l’Associació Trèvol d’atenció a persones amb diversitat funcional, rep altres 37.000 euros de la Diputació per a resoldre els seus problemes amb el desplaçament dels usuaris, també complementària a altres ajudes que ja reben.\nEn l’acte també participava la diputada de Benestar Social, Mercedes Berenguer, qui subratllava que aquests vehicles adaptats amb rampes, esglaons extraïbles o capacitat per a portar cadires de rodes “pal·lien un problema que tenien les associacions amb pacients fóra del seu àmbit geogràfic” i “materialitzen una ajuda essencial per al desplaçament” als centres, la qual cosa incideix en la “dignificació de l’atenció als usuaris”.\nVicent Sanchís, president d’ADIEM, ha agraït la col·laboració a tots els organismes públics i a Caixa Ontinyent i ha valorat les ajudes de la Diputació en temes d’interès social i especialment amb persones “que necessiten la implicació de les institucions i la societat en general per a disposar d’una atenció digna”.\nPel que respecta director de Caixa Ontinyent, Antonio Carbonell, ha destacat que el de ADIEM “és un projecte molt important, seriós i necessari amb el qual Caixa Ontinyent s’ha implicat des de fa 20 anys. Hui amb el lliurament del vehicle i la inauguració de les noves instal·lacions hem posat un nou granit d’arena”, manifestava.\nJorge Rodríguez ha recordat que malgrat la retallada en les aportacions de l’Estat (que ha suposat un ajust aproximat de 15 milions d’euros en el pressupost de la Diputació de València per a 2017) l’ens provincial ha augmentat les partides destinades a despesa social per al present exercici. En aquest sentit, la política de treball “per i per a les persones” del nou equip de govern de la Diputació, ha assenyalat Rodríguez, es manifesta en un increment total de més de 15 milions d’euros en partides socials per a obres de manteniment de col·legis públics; construcció de centres socials o cobertura de serveis de primera necessitat a través dels ajuntaments.


La Festa de la Vellesa de Roses se celebrarà a l'abril amb un concert al Teatre - Empordà\nLa Festa de la Vellesa de Roses se celebrarà a l'abril amb un concert al Teatre\nEn aquesta 73a edició, els tradicionals actes i dinar popular se substitueixen per una audició\nEMPORDA.INFO 24.03.2021 | 12:06\nLa Festa de la Vellesa de Roses se celebrarà a l'abril amb un concert al Teatre AJUNTAMENT DE ROSES\nL'Àrea d'Acció Social de l'Ajuntament de Roses organitza un any més la ja històrica Festa de la Vellesa, que enguany arriba a la seva 73a edició, adaptant la seva celebració a les actuals necessitats sanitàries. Els tradicionals actes i dinar popular, se substitueixen per una audició a càrrec del músic Sam que tindrà lloc al Teatre Municipal, destinada a totes les persones majors de 70 anys empadronades al municipi. Cal fer reserva prèvia de plaça.\nTot i la dificultat associada a la crisi sanitària de la Covid-19, Roses no vol prescindir d'aquesta emblemàtica festa que, des de fa 73 anys, homenatja els seus avis i àvies. L'any passat la celebració es va haver d'ajornar a causa de la irrupció de la pandèmia i el confinament domiciliari, traspassant-se al mes de setembre al teatre amb les adaptacions de programa i espais necessàries per garantir la seguretat i prevenció de totes les persones assistents.\nLa Policia Local de Roses amplia a cinc les vacants i reserva places a dones.\nDavant l'èxit assolit amb la proposta de l'edició passada, el consistori repeteix enguany la fórmula de convidar totes les persones de més de 70 anys empadronades a Roses a un concert al Teatre Municipal. Aquest tindrà lloc el dissabte 24 d'abril, a les 19 h, i tornarà a comptar amb l'actuació del músic Sam, que oferirà una audició de música popular. Per assistir i facilitar l'organització de l'acte i garantir totes les mesures de prevenció necessàries, cal fer reserva prèvia. Aquesta es pot realitzar entre el 29 de març i el 9 d'abril, trucant al telèfon 972 15 29 26. L'aforament és limitat.


Inghirami Apartment Florència Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Giovanni Inghirami, 5, Campo di Marte, Florència, Itàlia, 50131 - Veure al mapa\nBasílica de Santa Croce - A 2.2 km de l'allotjament\nDissenyat tant per oci com per negoci, Inghirami Apartment està situat idealment a Campo di Marte; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Inghirami Apartment asseguren una estada plaentera als seus clients. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen magatzem d'equipatge, àrea de fumadors.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Inghirami Apartment és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Florència.\nCal que informeu el Il Viandante Apartment de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal fer el pagament abans de l'arribada amb transferència bancària. L'allotjament es posarà en contacte amb tu després de fer la reserva i et donarà més informació.\nTots els comentaris (10) Parelles (9) Viatgers en solitari (1) Grups (1)


Forcall manté Sant Antoni i el celebrarà aquest cap de setmana | DiaDia\nInici Turisme, cultura i festes Coses que fer Forcall manté Sant Antoni i el celebrarà aquest cap de setmana\nForcall manté Sant Antoni i el celebrarà aquest cap de setmana\nEl programa festiu en honor al patró dels animals a Forcall, continua en marxa i els actes centrals es desenvoluparan del 14 al 16 de gener. Cal recordar que la localitat celebra una de les festes de Sant Antoni més reconegudes de tota la província.\nAixí les coses, les activitats programades arrancaran amb l’encesa de les tronques. La volta de l’esquellot i la ‘despertà’, amb les primeres llums del divendres, anunciaran l’esperada ‘plantà del maio’, a les 13h.\nJa de vesprada una visita guiada precedirà al nomenament dels Cremallers d’Honor, a les 19.30h, que enguany són Manuel Monfort Molinos i José Eixarch Frasno (a títol pòstum) per la tasca portada a terme pels dos per a donar a conéixer i impulsar la festa de cara als primers reconeixements i estudis.\nLa nit serà per a, a partir de les 21.30h, la tradicional ‘Santantonà’ i l’encesa i crema de la barraca. Després, la diversió continuarà amb la discomòbil a la plaça Major.\nQuant al dissabte, dia de Sant Antoni, es viurà a les 11h la missa solemne i processó. A les 12.30h la cercavila amb grupes pels carrers del poble. La processó dels matxos eixirà de la Plaça Major.\nDe vesprada, a les 17h, està prevista la ‘llaurà i sembra’. I a la nit, a les 22.30h, el Ball Rodat a la Plaça Major. La discomòbil rematarà la jornada a partir de les 24h.\nEl diumenge a les 13h es viurà la ‘torrà de la xulla’. I després de dinar, a les 16h, arribaran els tradicionals ‘Botets’.\nLa festa d’enguany acabarà el dilluns amb la missa solemne en sufragi dels confrares difunts, a les 10h. En acabar, es triaran i nomenaran els majorals per a la festa de 2023.\nPrograma de Sant Antoni 2022 a Forcall


Desapareix un dels set corbs de la Torre de Londres i el Regne Unit desafia el mite\n¿Mal auguri per al país?\nEs tem que hagi mort i el mite diu que, si aquests ocells se’n van, el país es veurà «sumit en el caos»\n«En tenim sis per decret reial, i per descomptat en tinc un més de sobres», afirma el cuidador\nSi els corbs de la Torre de Londres volen lluny de la fortalesa, la tradició afirma que la monarquia caurà. El Regne Unit ara mira inquiet aquest edifici, ja que un dels còrvids ha desaparegut i es tem que hagi mort. A la Merlina, un ocell de caràcter independent, no se l’ha vist des de fa setmanes a l’edifici a la vora del Tàmesi, i ara les aigües ja baixen revoltes. És «una notícia realment inquietant», remarquen des de la Torre, admetent que «la seva absència continuada indica que pot haver mort».\nSegons una llegenda molt arrelada, si aquests animals d’ales negres abandonen la torre, el regne «s’esfondraria» i el país es veuria «sumit en el caos». D’acord amb un decret reial, suposadament emès per Carles II al segle XVII, n’hi ha d’haver sis en tot moment. Per garantir que sigui així, se’ls tallen algunes plomes de les ales i es mantenen un o dos corbs de reemplaçament.\nEls responsables de la torre, construïda a partir de 1078 i que ara guarda les joies de la Corona, després d’haver sigut al llarg dels segles des de presó fins a arsenal, van enviar un missatge per tranquil·litzar els britànics: «Actualment tenim set corbs a la Torre, un més dels sis necessaris».\nLa reina dels set\nMattarella, «el president pop»\nMés de 22 milions de xinesos ja han rebut la vacuna contra la Covid\nDes que es va unir al grup, la Merlina va ser «inqüestionablement» la «reina dels corbs», segons aquesta institució. Tot i que de vegades emprenia el vol, fins ara sempre tornava amb els seus companys Poppy, Erin, Jubilee, Rocky, Harris, Gripp i Georgie.\nTot i que l’amenaça del col·lapse del regne és «un mite i una llegenda», el cuidador de les aus, Chris Skaife, es va mostrar cautelós en les seves declaracions a la BBC: «Tenim set corbs a la Torre de Londres, sis per decret reial, i per descomptat en tinc un més de sobres, així que de moment tot va bé».


EL PROPI CRYPTKEEPER ENS EXPLICA PER QUÈ ÉS UN ERROR LA RECUPERACIÓ DE 'TALES FROM THE CRYPT' SENSE CRYPTKEEPER - HITFIX\nNo hi ha cap Cryptkeeper a la recuperació de 'Tales from the Crypt'? Per això és un error\nContes de la cripta sense el Cryptkeeper? Ens ho creguem o no, això pot ser el que estem fent. Segons un informe exclusiu a Bloody-Disgusting , no només anunciarà recentment TNT Contes de la cripta sèrie revival no serà una antologia setmanal com l'espectacle original, també li faltarà l'element més estimat de la famosa encarnació dels anys 80 i 90 de HBO: el cadàver amant del joc de paraules interpretat per John Kassir i dissenyat pel maquillador d'efectes especials Kevin Yagher, que va encantar el públic amb la seva carn en descomposició, inclinació pels folres enganxosos (aquell Grunwald, un petit problema i se'n va a trossos!) i un maniacal cacat agut.\nEn resposta a la indignació dels fanàtics, el mateix Kassir ha qualificat de vergonya el suposat renegat compte oficial de Twitter , i va ampliar aquests comentaris quan vaig parlar amb ell per telèfon a principis d'aquesta tarda.\nÉs curiós, tinc més tendències amb el meu nom per a una feina que jo no Tinc que qualsevol feina que he tingut mai, va riure l'actor i l'humorista quan em va trucar per parlar de la controvèrsia. No està de broma: a més de l’esperada indignació a les xarxes socials, a Petició Change.org fins i tot s’ha començat a recuperar el personatge de la sèrie produïda per M. Night Shyamalan, que serà la peça central d’un bloc de dues hores de programació de terror que debutarà a TNT aquesta tardor.\nKassir no només em va confirmar que els productors no l'han acostat per repetir el paper, sinó que de fet va conèixer la nova sèrie de la mateixa manera que ho vam fer la resta de nosaltres: llegint-la en línia. En última instància, la seva absència pot ser el resultat d'un problema de llicència: tot i que TNT té els drets sobre el Contes de la cripta nom, presumptament, no tenen els drets del propi Cryptkeeper, que va ser creat, almenys en la seva forma televisiva, específicament per a la sèrie HBO.\nEls drets sobre aquell titella i Cryptkeeper en concret que vaig expressar i vaig donar personalitat a aquests grans titellaires van donar vida a la direcció de Kevin Yagher, que tot queda sota els drets dels socis, Joel Silver i [Robert] Zemeckis i Walter Hill i David Giler. i Richard Donner, va dir Kassir, que es va assegurar d'aclarir que això és només el que va reunir després de parlar recentment amb un dels productors originals sobre la propietat. Ja sabeu, aquests nois encara tenen els drets sobre aquest personatge ... el Cryptkeeper ha de tenir una llicència per separat ... si vol que s’utilitzi en qualsevol altra versió de Contes de la cripta això no va implicar els productors originals.\nCom ja vaig assenyalar, l’absència de Cryptkeeper és un gran punt de controvèrsia per a aquells que mantenen un nostàlgic vincle amb la sèrie HBO, amb els fans en línia que consideren ridícula la decisió i fins i tot piulant : Això és com refer Jaws sense tauró o Scarface sense cocaïna. I, tot i que Kassir em va dir que espera que els espectadors, com a mínim, donin una oportunitat a la nova sèrie (Cryptkeeper o no Cryptkeeper), també tendeix a estar d’acord que, sense l’amfitrió petonant (o, com a mínim, un equivalent), és possible que no en digueu Contes de la cripta .\nÉs el que la gent recorda, va dir Kassir. És la part visual de la sèrie. És el teu millor company esgarrifós que t’ha explicat aquestes històries i et fa saber que aquest programa seria divertit. ... T'ho va donar per davant, de manera que sabies exactament com entrar-hi i mirar-lo. I això és una gran cosa. Aquesta era la diferència entre aquella i tots aquells altres espectacles d’antologia de terror que han sortit en antena que anaven i venien, que no tenen cap mena de personalitat en el propi programa.\nCal esmentar que Kassir encara pot fer la veu tan bé com sempre. No només va entrar en el personatge diverses vegades durant la nostra trucada, sinó que també ha tornat a repetir el paper diverses vegades en els darrers anys, inclosa la ja desapareguda xarxa de terror FEARnet (que, entre altres coses, l’utilitzava per a la seva Cap d'Any de Shockin ' especial el 2012). Dit això, no fa mal exactament per feina; un cop d'ull a la pàgina IMDB de l'actor demostra que la carrera de Kassir no s'ha deixat des de l'original Contes de la cripta va deixar les ones. Treballo molt, va afirmar. No és que no treballi si no aconsegueixo aquesta feina.\nTot això a part, Kassir encara manté el personatge a prop i estimat al seu cor, i està totalment obert a la possibilitat de reprendre el paper d’una nova generació.\nPer raons de nostàlgia, és possible que vulguin implicar-me, va aconsellar. Això seria fantàstic. M’encantaria. Espero que vulguin fer això, seria intel·ligent que ho fessin. Segur que vinc amb el meu Contes de la cripta base de fans.\nTant si TNT recupera el personatge com si no, Kassir veu almenys quatre resultats potencials per a la nova sèrie: un gran, un prou bo, un dolent i un absolutament terrible per a tots els implicats.\nEl millor dels casos és que és realment bo i m’inclouen, va començar. El millor seria que sigui realment bo [sense mi]. El pitjor dels casos és que arruïnen la franquícia i no hi fan res de bo. I el pitjor dels casos és que m’inclouen i és terrible.


Moren dos membres de l’ONU en un atac amb cotxe bomba a Líbia - À Punt\nMoren dos membres de l’ONU en un atac amb cotxe bomba a Líbia\nL’atemptat coincideix amb els preparatius de la Festa del Sacrifici musulmana.\nL’explosió s’ha produït aquest dissabte enfront d’un centre comercial / Ayman al-Werfalli (Reuters)\n11 d'agost 2019 - 11:36\nAlmenys dos membres de la missió de les Nacions Unides a Líbia han mort i huit persones més han resultat ferides en un atac amb cotxe bomba a la ciutat de Bengasi.\nL’organització ha explicat que l’explosió, que s’ha produït aquest dissabte enfront d’un centre comercial, coincideix amb els preparatius de la Festa del Sacrifici del corder, que celebra la comunitat musulmana aquest diumenge.\nEl secretari general de l’ONU, Antonio Guterres, ha condemnat l’atemptat i ha demanat una treva humanitària durant la festivitat, així com que les parts del conflicte tornen a les negociacions “per a buscar el futur pacífic que la gent líbia es mereix”.\nAl juliol, l’enviat per a Líbia, Ghassan Salamé, va advertir el Consell de Seguretat de l’ONU que més de 100.000 persones estan exposades en les primeres línies de combat, i que 400.000 més pateixen directament els enfrontaments.


El vigilant del far: de febrer 2009\n(Reprodueixo uns fragments de la llarga entrevista que feia l’altre dia Jaume Pi, de LVD, a Francesc Xavier Vila i Moreno, professor de sociolingüística de la UB i director de la xarxa Cruscat del IEC, sobre l’ús social de la llengua catalana.)\n–[...] El català està en una situació complicada. Això és cert. No és una llengua petita, estem parlant d’una comunitat lingüística mitjana. Però es tracta d’una comunitat en inferioritat de condicions i que no té un estat propici. A més, estem fent un experiment complicat en lingüística: volem una bilingüització molt elevada de tota la població en dues llengües molt semblants entre sí.\n–[...] El que no hem de fer és parlar d’aquestes coses a partir d’anècdotes, que no tenen per què reflectir la realitat. Però sí que hi ha proves empíriques que la pressió del castellà sobre el català és molt forta. També sabem que es pot contrarestar. Posaré un exemple. Tots ens fixem en el famós error del tenir que, una errada que fa 50 anys també es cometia; però, per què no mirem casos contraris? Hem reimplantat paraules que fa trenta anys no es coneixien, com refusar o rebutjar; hem creat paraules noves, com deixalleria; és habitual que ara fem servir el normatiu el que passa en comptes de lo que passa... El que vull dir és que si es volen posar anècdotes negatives, també se’n poden posar de positives. Això demostra que el català té vitalitat: aquestes renovacions en el lèxic ens indiquen que parlem d’una llengua viva. Fins i tot el castellà que es parla a Catalunya ha adoptat paraules catalanes. En tot cas, en aquesta mútua influència, el català juga en inferioritat de condicions. Tenim un entorn que ho fa molt difícil. Estem optant per una societat que ha d’integrar lingüísticament centenars de milers de persones. I ens agrada molt pensar que tothom s’integrarà al català, però és una opció, com dic, complicada.\n–Però per què es diu tant que el català agonitza?\n–Parlar d’agonitzar és una bestiesa. Perquè una llengua agonitzi, s’han de donar una sèrie de circumstàncies que en aquest cas no es donen. En el cas del català, la transmissió de pares a fills funciona i, fins i tot, capta parlants d’altres llengües; el català té un ús amplíssim en molts àmbits, inclòs l’interpersonal; té alguns àmbits on és llengua predominant com als centres de primària, a secundària i al primer i segon cicle de la universitat; tenim una producció cultural fabulosa; i estem en un moment d’esclat de la música juvenil en català. És cert que en llocs com l’Alguer o la Catalunya del Nord la llengua està al límit de la desaparició, encara que és interessant observar les iniciatives en positiu que es fan per a recuperar-la, sense catastrofismes. [...] Al País Valencià, totes les polítiques governamentals estan orientades a fer que desaparegui. A la Franja, les polítiques de recolzament a la llengua no existeixen. I a les Illes i a Catalunya, la situació és notablement més bona.\n–Parlem de Catalunya. Parlàvem de les dificultats del català en una situació de bilingüisme.\n–Hem de començar dient que bilingüisme no vol dir res i ho vol dir tot. Què es vol dir? Que tothom conegui les dues llengües i les utilitzi per igual i en tots els àmbits? En aquest país es dóna la paradoxa que s’omplen la boca de bilingüisme aquells que són monolingües en castellà i que no fan res pel català. No passa enlloc més. En d’altres indrets, els que parlen de bilingüisme ho fan per defensar la llengua més feble; a Catalunya, hi ha qui s’omple la boca de bilingüisme i en trenta anys no han estat capaços ni de dir bon dia. Alguna cosa passa: és cinisme. En tot cas, hem de recuperar el concepte no per liquidar la llengua històrica del país sinó per a recuperar-la. I alhora, avançar cap a un model plurilingüista. [...]\n–Quin és el principal problema del català, especialment pel que fa al seu ús?\n–El català està en una situació de pressió terrible. Fins al segle XX, les llengües es desenvolupaven especialment ens els usos col·loquials i en alguns pocs usos formals. Al segle XX, s’han afegit nous mons, com són els mitjans de comunicació, l’educació, i ara internet. En aquests nous àmbits, el nostre Estat ha jugat en contra del català. Si veiem la regulació dels mitjans de comunicació, afavoreix que els territoris de parla catalana siguin un territori més de l’espai comunicatiu espanyol. [...] És un model amb un conjunt de televisions uniformes, que deixa algun raconet per a les televisions locals i autonòmiques. I, des de Madrid, es juga a la contra. El que hauria de començar a ser plural és l’Estat. [...] La nostra classe política ha permès que totes les televisions que es feien des de Madrid no respectessin el conjunt de llengües de l’Estat. Això no es pot arreglar amb una sola televisió pública catalana. [...] Amb el model actual, entre el 75% i el 80% de la televisió que es consumeix es fa des de Madrid i en llengua castellana. I la demanda sempre segueix l’oferta. Si només hi ha oferta d’un tipus, és lògic que els referents vinguin només del castellà. I, per aquesta raó, el català col·loquial juvenil té serioses dificultats.\n–Quines conseqüències pot tenir aquest estat de coses en els mitjans?\n–L’actual sistema és gravíssim per al català. S’ha de dir així. Caldria modificar-lo, i segurament la cosa pot canviar gràcies als mitjans d’internet. Els experts diuen que aquí hi ha una nova oportunitat per tornar a començar i esmenar alguns errors. [...]\n–Tot plegat té com a conseqüència que la barreja entre ambdues llengües al carrer estigui creant una mena de llengua híbrida?\n–No hi ha cap llengua híbrida. Al carrer, pot haver-hi influències mútues, però no tant com ens pot semblar. Els estudis demostren el que ja sabem: que a Barcelona, els catalanoparlants diuen molt vale, bueno i pues. No és cap gran descobriment. Els que utilitzen el català com a segona llengua, que són molts, tenen moltes més influències del castellà, cosa que també és molt normal i que s’ha d’anar millorant. Però no hi ha cap procés massiu de dissolució de la llengua: el que hi ha és molt de contacte inevitable. [...]\n–Darrerament, el debat sobre el català sembla que s’hagi tensionat com mai.\n–No crec que sigui així. No hi ha ara més tensió que fa deu anys, vint o trenta. Sempre hi ha estat. Es tracta d’una pressió estructural de l’Estat contra el català.\n–En gairebé trenta anys de polítiques d’immersió lingüística a les escoles, el coneixement del català és amplíssim a tot Catalunya. És un èxit d’aquestes polítiques?\n–És un èxit total. No es coneix cap país en el món que s’hagi arribat a un índex tan elevat de bilingüització com a Catalunya. I és un èxit del sistema escolar.\n–Però malgrat això, l’estrany és que existeixi una gran distància entre coneixement i ús de la llengua.\n–El que ha passat és que l’escola ha donat eines per a conèixer la llengua però sabem que un nombre important de nens que l’aprenen no la col·loquialitzen: no es veuen capaços d’explicar acudits, fer bromes o negociar amb la llengua, per exemple. En aquest sentit, l’escola té un repte pel que fa la llengua oral i a la seva col·loquialització. Hi ha grans bosses de persones, en especial en l’àrea metropolitana de Barcelona, on falla aquest aspecte. Aquí és on s’ha de fer un gran esforç.\n–A més dels problemes estructurals dels quals hem parlat, què cal fer individualment?\n–Els processos de recuperació d’una llengua són com una orquestra. Cadascú té la seva responsabilitat: administració, acadèmics, polítics, empreses i tots els individus. Els individus tenen una responsabilitat molt important, però també és veritat que, en qüestions de llengua, funcionem per rutines. És important canviar aquests hàbits. Per exemple, cada cop que trobem una persona que sembla que no sàpiga el català, dirigim-nos-hi automàticament en català. [...] Sabem que hi ha una diferència important entre els llocs on es fan campanyes, com a Catalunya, d’allà on no se’n fan, com a les Illes o al País Valencià. Ajuden a mantenir un cert discurs i fan que aquells que estan disposats a canviar el xip ho facin de forma més còmoda. Però és molt difícil comprovar fins a quin punt.\n–En aquesta situació, es fa difícil pensar que pot desaparèixer.\n–Ara per ara, no. Però el risc hi és. Els processos d’extinció d’una llengua són abruptes: hi ha fases en què els canvis s’acceleren de cop i poden ser letals. Podria passar que de cop el català perdés valor social, cosa que passaria quan s’imposés la idea que català i castellà han de ser iguals a Catalunya. Dues llengües exactament iguals implica que una de les dues és supèrflua. El català sempre ha de tenir un conjunt de significacions i funcions significatives.\n–El bilingüisme perfecte no és possible, per tant?\n–No existeix en cap societat del planeta. En les situacions de plurilingüisme, sempre que conviuen dues llengües en un mateix territori, una serveix per a unes coses i l’altra per a d’altres. Si a Catalunya pots viure lingüísticament com si visquessis a Albacete, vol dir que el català passa a ser una llengua inútil, i les llengües inútils desapareixen.\n(Entrevista completa a La Vanguardia Digital, 23 febrer 2009)\nEtiquetes anticatalans, bilingüisme, català, Cruscat, Espanya, Francesc Xavier Vila i Moreno, IEC, Jaume Pi, La Vanguardia, qüestions de llengua\nEtiquetes El Periódico, perles, publicitat, Zygmunt Bauman\nEtiquetes ABC (diari), anecdotari, Faustino León García, política, trastorns\nEtiquetes Charles Schulz, pacifisme, perles, Snoopy\nEtiquetes Ciril Rozman, Magazine, perles, salut\nEtiquetes bancs, economia, fets diferencials, La Vanguardia, premsa\nCom que ara, com us vaig dir, viatjo força amb autobús –o en bus, però per superfície i en terreny eixut, tret de quan plou ;-)–, m’he conscienciat sobre la problemàtica que viuen aquests monstres de l’asfalt i voldria explicar-vos una preocupació que m’han transmès: i és que desapareixen els seus col·legues, els autocars (i els cotxes o autos de línia). Comencen a ser invisibles als mitjans de comunicació. Sembla que ja tothom ha d’anomenar autobús qualsevol vehicle col·lectiu que circuli pel carrer o per la carretera (i no sigui un tramvia, és clar). A mi –i a ells no diguem res– em sap greu, perquè es perd una distinció que em sembla que donava riquesa a la llengua.\nUs explico la diferència que hi ha entre autobús i autocar en la meva parla i, pel que he pogut esbrinar, en una bona part dels parlants almenys de l’àrea oriental de la llengua. Una distinció que recullen encara la majoria dels diccionaris, però més aviat amb poc encert. Pot ser que ningú no s’hagi preocupat fins ara seriosament d’aquestes pobres bèsties mecàniques des del punt de vista lingüístic?\nPotser alguns em direu que la distinció ens ha arribat a través del castellà, però això, que és ben possible, no se sap. El que sabem ara com ara és que és justament el castellà el que empeny en aquests moments cap a la unificació, cap al bandejament dels autocars. I doncs, és ara que jo dic que tenim aquí un fet diferencial que resulta útil semànticament, i que no té gaire sentit que seguim darrere el castellà no sols quan va sinó també quan torna –si és que li seguíem la veta quan hi anava, que ja he dit que no ho sé.\nDiu el diccionari que els autocars són els «destinats a transportar un grup nombrós de persones a distàncies llargues o mitjanes». Però no, no cal que siguin llargues o mitjanes: poden ser curtes, com la que hi ha normalment de casa a l’escola. Fins fa poc, almenys al meu voltant, eren autocars els que contractava l’AMPA per portar els nens a l’escola, i qualsevol altre «vehicle col·lectiu per a un grup nombrós» que fos un servei discrecional. O sia, normalment el trajecte fins a l’escola es feia amb autocar... tret que hi anessis amb autobús. I doncs, l’autobús era l’autobús de línia urbana i prou. Crec, doncs, que s’entén que si el «vehicle col·lectiu» fa un trajecte curt que decideixen prèviament els clients, allò és –era fins fa poc– un autocar.\nPerò això no vol dir que autobús sigui públic i l’autocar privat. Molts autobusos de la primera corona l’àrea metropolitana de Barcelona –els que no pertanyen a l’empresa pública TMB– són privats (Mohn, Soler i Sauret, TUSGSAL, etc.). Quan sóc a la part baixa de Gràcia i tinc pressa per pujar al Putget agafo de vegades l’autobús 87, que és de la companyia privada Authosa (antiga empresa Casas).\nSi el trajecte és de llarga distància, i encara que sigui prestat per una empresa pública, allò en principi ja no és –o no era– un autobús, sinó un autocar (o un cotxe de línia). El vehicle col·lectiu amb el qual vas d’excursió o de viatge, sigui un recorregut curt o llarg, és un autocar –tret que hagis decidit passar les vacances fent voltes amb el 29 per la circumval·lació de Ciutat Vella (encara hi ha gent a Barcelona que diu «fas més voltes que el 29», que en realitat era un tramvia però que si continués existint seria un autobús).\nPer tant, l’autobús serveix, d’acord amb el diccionari, per al «transport col·lectiu urbà i interurbà»... i hauríem d’afegir, com hem vist fa un moment, «no discrecional», és a dir, subjecte a uns criteris –horaris i parades– que, per dir-ho d’alguna manera, estableix l’empresa i no els usuaris. Però el problema és saber també què vol dir exactament interurbà, perquè un servei de transport col·lectiu que vagi d’Igualada a Moscou és interurbà, però sens dubte no és un autobús –o no ho era fins fa quatre dies. O sigui, dir «urbà o interurbà» és una expressió tan confusa que caldria eliminar-la: no serveix per a res.\nCal combinar, doncs, tres elements per saber si parlem d’un autobús o d’un autocar: urbà / no urbà, proximitat / llunyania i discrecionalitat / no discrecionalitat.\nAnant a la proximitat, quan s’acaba la distància curta i quan comença la llarga? I també: què passa amb les distàncies mitjanes? Diu la GEC que «hom reserva aquesta denominació [autobús] quasi exclusivament per al d’ús urbà, mentre que hom sol anomenar autocar l’autobús [entoma aquest prodigi de definició, just quan miren de distingir l’un de l’altre!] d’ús interurbà, destinat, per tant i sobretot, al transport per carretera.» Una altra vegada la confusió urbà/interurbà. Però en aquesta definició hi ha una altra clau del misteri, que és aquest «quasi exclusivament». Perquè no és veritat el que diu el diccionari d’Enciclopèdia sobre autobús: «Vehicle automòbil d’ús urbà destinat al transport col·lectiu de persones.» No, no és exacte. L’autobús pot ser perfectament interurbà. La gent que va de Barcelona a Esplugues amb el 63, el 67, el 68, el 78, etc. hi van amb autobús, i això ho reconec fins i tot jo. Aquestes línies són d’autobusos.\nEn canvi, és possible anar a Esplugues amb autocar? Sí. Si agafes un hispano dels que van a Igualada i aquell hispano para a Esplugues –ara no hi paren, em sembla, però abans sí–, has anat a Esplugues amb autocar. Perquè l’hispano normalment és un autocar (o un cotxe de línia). Tots els hispanos són autocars? Noooo. La gent d’Abrera, d’Esparreguera i de Vilafranca del Penedés es mou per l’interior d’aquestes poblacions i les respectives rodalies amb hispanos, és a dir, amb autobusos urbans de l’empresa Hispano Igualadina.\nPer tant, si el vehicle fa un trajecte curt amb unes parades prèviament establertes per l’empresa propietària del vehicle i amb uns horaris que els usuaris no poden canviar, llavors és un autobús, tant si l’empresa que gestiona el servei és pública com si és privada. Podria haver-hi, teòricament, un autobús interurbà fins a Igualada? Sí, però seria car el manteniment, perquè els preus de l’autobús han de ser baixos i uniformes. Si són preus alts, o si són variables segons el trajecte, llavors ja no és tampoc un autobús, sinó un autocar.\nEl diccionari d’ús d’Edicions 62 (Gran diccionari 62 de la llengua catalana) afegeix que un fet diferencial de l’autocar pot ser l’ús turístic. Hi estic d’acord... Però llavors, què fem amb el bus turístic? És clarament un autobús.\nEn resum, no acabem de deixar clara la frontera, si és que és clara, entre l’autobús i l’autocar, aquella frontera que, parlant, els catalanoparlants del meu rodal sí que tenim –o teníem fins fa quatre dies– prou establerta. Sabíem en cada cas què era una cosa i què una altra. Ara, explicar-ho no és gens fàcil, com heu vist. Això sí que és el geni de la llengua, ja ho crec. Un geni que viu molt a prop del món dels misteris.\nAra fa uns dies, quan rumiava sobre tot plegat, vaig declarar de sobte en una reunió d'amics: «És impossible definir autocar.» La riallada va ser de les que fan època. Però, tot i el misteri, provem unes definicions:\nautobús vehicle automòbil col·lectiu no subjecte a uns rails, de lliure accés, destinat a transportar un grup nombrós de persones a un preu econòmic fix per una mateixa població o per poblacions adjacents, amb una freqüència de pas regular, uns recorreguts invariables i unes parades prèviament establertes i molt pròximes les unes de les altres.\nautocar vehicle automòbil col·lectiu no subjecte a uns rails, destinat a transportar un grup nombrós de persones, que incompleix alguna de les condicions per ser un autobús. Pot ser de llarg recorregut, de serveis discrecionals (accés restringit establert mitjançant contracte o acord previ), de preus variables, etc.\nJa ho sé, són massa llargues, cap diccionari no me les acceptarà.\nEtiquetes autobusos, diccionaris, premsa, qüestions de llengua\nEtiquetes França, Gaziel, guerra, manifestació, perles\n* Si fóssim coherents, crec que caldria escriure la anomenada sense apostrofar, exactament igual com s’ha(via) d’escriure la anormalitat i no l’anormalitat, perquè la anomenada també es podria confondre amb un possible la nomenada. No em sembla tan important el fet que Fabra, en establir aquesta excepció, donés només exemples de mots amb un prefix a- amb valor negatiu (no és el cas de anomenada) com el motiu pel qual va establir l’excepció: els casos «en què la pronúncia exigeix la. Ex.: [...] la anormalitat, la asimetria i semblants (diferenciats, així, de la normalitat, la simetria, &.)» (Gramàtica catalana, 1918, facsímil 2000, IEC, p. 28)\nNo faria falta marcar res, Joan. De moment, la norma ens diu que en alguns casos cal fer-ho. Hi ha unes quantes coses més escrites sobre aquest tema (o sobre un punt col·lateral) aquí (al final de l'article).\nEtiquetes apòstrof, Joan Mascarell, qüestions de llengua, reptes publicitaris, Telefónica, traducció


Què és un CDIAP\nEl servei d’atenció precoç és un servei de caràcter universal i gratuït que es presta en els Centres de Desenvolupament Infantil i Atenció Precoç (CDIAP), que formen part de la Xarxa de Serveis Socials de Responsabilitat Pública del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies.\nEstà regulat pel Decret 261/2003, de 21 d’octubre, pel qual es regulen els serveis d’atenció precoç i el Decret 45/2014 d’1 d’abril de modificació.\nS’entén l’Atenció Precoç com un conjunt d’actuacions de caire preventiu, de detecció, diagnòstic i intervenció terapèutica, de caràcter interdisciplinari, que s’estén des del moment de la concepció fins que l’infant compleix els 6 anys, per tant, en les etapes prenatal, perinatal, postnatal i de petita infància. Té per objecte incidir en els trastorns del desenvolupament infantil i les situacions de risc que pugui provocar-los. Aquesta atenció es fa des de diferents àmbits com ara el familiar, el sanitari, l’educatiu, el social i altres, per procurar un tractament global, integrat i coordinat.\nSens perjudici del caràcter universal dels Serveis d’Atenció Precoç es prioritza l’atenció als infants de menys de tres anys i als infants amb afectació greu, d’acord amb el criteri clínic dels professionals del CDIAP. S’entén per afectació greu aquella condició familiar, d’entorn o del mateix infant, que repercuteix en alguna àrea del seu desenvolupament, de manera que resta compromesa, de forma significativa, la seva capacitat adaptativa i de relació amb l’entorn.\nL’accés al servei es pot efectuar per iniciativa de la família o a partir de la derivació dels serveis sanitaris, socials o educatius, mitjançant la sol·licitud dels pares, els tutors o els guardadors de fet de l’infant. Excepcionalment, el procediment es pot iniciar d’ofici pel CDIAP.\nAquesta sol·licitud es pot realitzar per telèfon o de manera presencial, en horari de dilluns a divendres, de 8 a 15h.\nD’acord amb la RGPD, els usuaris tenen dret a exercir els seus drets d’accés, rectificació, supressió, limitació del tractament, portabilitat i oposició.\nPoden sol·licitar el formulari a la recepció del servei.\nSol·licitud dels pares, els tutors, o els guardadors de fet de l’infant al CDIAP.\nPrimera entrevista amb la família per recollir la informació necessària amb la finalitat de valorar el motiu de la demanda i decidir la idoneitat de l'atenció que l'infant i la seva família necessiten rebre del servei.\nVisites per part de diferents professionals de l’equip interdisciplinari del CDIAP, d'acord amb les necessitats que presenti l'infant.\nSi és pertinent, coordinació amb altres professionals de la xarxa social, de salut o ensenyament per obtenir mes dades sobre l’infant.\nEs planifica i programa el pla de treball individualitzat, considerant les necessitats i possibilitats de cada infant en cada àrea de desenvolupament, i les possibilitats de la seva família, medi escolar i entorn social. Es realitza les sessions de tractament a l'infant.\nSi és pertinent, es realitzen coordinacions amb altres professionals de la xarxa social, de salut o ensenyament.\nQuan es considera que, per la seva evolució positiva, ja no en té necessitat o en el moment en què, per raons d'edat o de competències, cal que continuï la seva atenció en un altre dispositiu assistencial.\nSi s'escau, derivació als dispositius educatius, sanitaris i/o socials que correspongui.


Nadal supera la resistència de Schwartzman i se cita amb Goffin\nEn el primer partit a Montecarlo, Rafel Nadal va haver de patir. En el segon, es va entonar i es va classificar per als quarts passant per damunt Zverev. I ahir, el manacorí va posar fi a la resistència de l’argentí Diego Schwartzman (6-4 i 6-4) per classificar-se per a les semifinals del Masters 1.000 del Principat, en què s’enfrontarà al belga David Goffin, botxí del serbi Novak Djokovic.\nEl nou vegades vencedor d’aquest torneig i vigent campió no va faltar a la cita amb les semifinals, però va haver d’esforçar-se a fons davant un adversari batallador que de vegades semblava que havia quedat fora del partit i en d’altres mostrava un gran encert i una notable inspiració.\nEl mallorquí, setè del món, que mai ha perdut un set davant el sud-americà, a qui ja havia vençut a l’Obert d’Estats Units de 2015 i a Acapulco el 2013, els dos pics en pista dura, va frenar a temps cada escomesa del rival. Schwartzman va jugar a estirades, però va acabar per caure en 1 hora i 39 minuts.\nNadal, l’únic dels deu primers jugadors del rànquing ATP que continua en competició, afrontarà davant Goffin la dotzena semifinal a Montecarlo.\nEl manacorí, que va perdre el primer joc del partit, es va situar després amb 4-1. Llavors va irrompre en el duel una de les millors versions de l’argentí, 41 del món, que es va situar amb 4-4. Nadal va canviar d’estratègia i va guanyar els dos següents jocs per tancar la primera mànega.\nEl tennista mallorquí va perllongar la millora i es va plantar amb 2-0 a la segona mànega. Amb el xoc encarrilat, Schwartzman no va decaure i va ressorgir a la pista per capgirar el marcador i posar en dificultats el contrincant (2-4). L’argentí sentia que podia allargar el duel. Tenia confiança, però Nadal es va encarregar de frenar l’entusiasme del sud-americà. No va permetre que s’aproximàs més a la conquesta del parcial i va guanyar quatre jocs consecutius per tancar el set.\nNadal s’enfrontarà en semifinals amb el belga David Goffin, que prèviament va eliminar el segon favorit, el serbi Novak Djokovic, en tres sets (6-2, 3-6 i 7-5).\nEl de Belgrad, campió en dues ocasions del torneig del Principat, havia escapat viu dels dos partits anteriors, davant el francès Guilles Simon i l’espanyol Pablo Carreño, però no davant Goffin. El belga es va imposar en un trepidant partit de 2 hores i 37 minuts, després de remuntar un 4-2 en el tercer set, de lluitar per cada bolla i fins i tot copejar d’assegut una dreta del serbi. L’altra semifinal la disputaran Albert Ramos i el francès Lucas Pouille.