Qualsevol programa d’aplicació és compatible amb qualsevol maquinari.\nEl maquinari entén directament el llenguatge assemblador.\nEl microprogramari pot modificar-se fàcilment en qualsevol moment.\nUna de les característiques més importants de la targeta gràfica és la GPU.\nLa memòria d’estat sòlid és el fonament bàsic dels discs durs interns.\nEl port HDMI es caracteritza per ser una connexió de vídeo d’alta qualitat sense fils.\nEl llenguatge màquina només és capaç d’entendre el codi binari, que s’expressa amb zeros i uns.\nJava és un llenguatge de programació d’alt nivell derivat del llenguatge C.\nLes estacions de treball estan fabricades per ser òptimes per a qualsevol tipus d’aplicació.\nLa tauleta gràfica és un exemple de perifèric de sortida.\nLes tres fases de la digitalització d’un senyal analògic són:\nla quantificació, la codificació i la resolució.\nel mostreig, la codificació i la correcció.\nel mostreig, la quantificació i la codificació.\nRelacioneu els conceptes que trobareu a continuació.\nSón els ordinadors actualment en més expansió:\n...................... Escàners Estacions de treball Híbrids PC d’ofimàtica PC d’ús domèstic PC portàtils Tauletes digitals Tauletes gràfiques ‘Smartphones’\nSón d’ús típic en oficines:\nHan proliferat amb l’expansió de les xarxes sense fils:\nEl seu cost és inversament proporcional al seu pes:\nSón ordinadors d’alta qualitat dissenyats per a aplicacions tècniques:\nSón idonis per processar textos, fulls de càlcul, correu electrònic:\nLes seves prestacions són mitjanes, sobretot en l’àmbit dels gràfics 2D i 3D:\nCompten amb sistemes de refrigeració potents i materials i components especials pensats per a un baix consum d’energia:\n.................... 1 B 1 kilobyte 1 megabit 1 megabyte 1 nibble 1.024 Kb 1.024 kilobits 1.024 megabits 1.024 megabytes 1000 b 1024 PB 1024 TB 16 b\nEls nostres sentits capten de manera .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua la realitat que ens envolta, a diferència de l’ordinador, que només processa informació .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua . Això és així perquè el senyal .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua és un senyal discret, mentre que el senyal .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua és continu.\nEn la conversió d’un senyal .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua a .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua , la fase de .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua es caracteritza per expressar en codi .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua els valors obtinguts durant el mostreig i s’assigna a cada mostra el nombre de .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua necessaris.\nLa compressió .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua consisteix a codificar la mateixa informació però de manera diferent, intentant reduir el .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua de l’arxiu. Aquesta tasca la realitzen els .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua , uns .......................... algorismes amb pèrdua analògic analògica binari bits codificació compressió còdecs digital freqüència de mostreig pes quantificació sense pèrdua especialitzats en la compressió i descompressió.\nLa ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo és un concepte que representa la quantitat de ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo que es necessiten per representar cada ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo .\nUna ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo és un exemple de figura geomètrica en què es basen les imatges ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo .\nLa ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo és la precisió de detall d’una imatge i relaciona el nombre total de píxels per alçada i per ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo . Es mesura en ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo .\nLes imatges ...................... amplada bits bytes corba NURB escombratge ppi profunditat de color píxel resolució rpm vectorials vídeo poden escalar-se sense perdre qualitat.\nEl format 4:3 és l’estàndard de la televisió “quadrada” no panoràmica.\nEl format Cinemascope es basa en la relació d’aspecte 16:9.\nL’alta definició només existeix per a vídeo per internet.\n1080i25 és el format HD progressiu.\nEl format HD 1080 a 16:9 aporta una resolució de 1920 x 1080 línies.\nEl negatiu de 35 mm és l’estàndard actual en la producció de cinema digital.\nEl Digital Cinema Package treballa amb arxius MFX.\nJPEG 2000 és l’estàndard de compressió d’imatges per a cinema digital.\nEl sistema de lents polaritzades es basa en els colors blau i vermell.\nLa sèrie de càmeres RED de Sony són d’ús domèstic.\n.................... Projecte 2D Projecte 2D i 3D Projecte 3D


Horsford and Felthorpe Hotels - PREUS AMB ELS DESCOMPTES MÉS GRANS a tots els hotels a Horsford and Felthorpe\nexperiència [Horsford and Felthorpe, Norwich]\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Horsford, no busqui més enllà de Arum Cottage. D\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Horsford, no busqui més enllà de Arum Cottage. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Arum Cottage també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Horsford. L'hotel ofereix magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes per garantir el més gran comfort possible als seus clients. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, reproductor de DVD/CD, nevera, plat de dutxa, rentadora a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Arum Cottage.\nLlocs històrics de Horsford and Felthorpe\nSobre Horsford and Felthorpe\nEssent una localització molt desitjada, Horsford and Felthorpe és el lloc on anar quan es va a Norwich. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Amb calor i comfort, Horsford and Felthorpe és un lloc per a vacances relaxades després d'una setmana de feina. Trobar una bona oferta és fàcil amb Agoda.com, oferint hotels barats a Horsford and Felthorpe o qualsevol altra àrea a Norwich. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Empleni les seves dates d'estada i navegui a traves de les millors ofertes d'hotel a Horsford and Felthorpe.\nDescobreixi els barris de Horsford and Felthorpe\nHotels Horsford and Felthorpe populars


Mor als 93 anys l'expresident israelià Shimon Peres\nActualitzat 28/09/2016 11:19 CET\nL'expresident d'Israel Shimon Peres ha mort aquest dimecres als 93 anys després de no poder superar l'hemorràgia cerebral soferta fa dues setmanes.\n"Amb gran pesar confirmem la mort de l'expresident i exprimer ministre Shimon Peres. Israel ha perdut un pare fundador, una llum per la pau", ha dit l'Agència de Notícies d'Israel a través del seu compte a la xarxa social Twitter.\nPeres estava ingressat al centre Mèdic Sheba de la població de Tel Aviv i havia patit un greu deteriorament del seu estat en les últimes hores.\nFa dues setmanes, Peres va començar a sentir-se malament i, després de la recomanació d'un metge personal, ha acabat en un hospital. Una vegada allà, els metges li van fer un escàner que va revelar una hemorràgia cerebral i un infart de miocardi, de manera que van decidir induir-lo un coma per poder aplicar-li el tractament mèdic corresponent.\nPeres ja havia estat hospitalitzat fins a dues vegades aquest any per problemes cardíacs. Es va retirar el 2014 després d'haver ocupat els càrrecs de president i primer ministre. Entre els seus èxits destaca ser un dels arquitectes dels Acords d'Oslo, que li van valer un Nobel de la Pau amb Yitzhak Rabin i Iàsser Arafat.


Tot a punt per al Torneig Vicente Ferrer – Sant Cugat FC\nSant Cugat FC > Notícies > Actualitat > Tot a punt per al Torneig Vicente Ferrer\nTot a punt per al Torneig Vicente Ferrer\nPosted by SantCugatFC on February 28, 2019\nCom a cada principis de març, des del Sant Cugat FC organitzem un torneig solidari amb l’objectiu de recaptar fons per al Campus Sant Cugat-Índia. Es tracta del Torneig Fundación Vicente Ferrer, una jornada futbolística en què per la ZEM Jaume Tubau desfilen els millors clubs de futbol base català: Barça, Espanyol, Girona, els Nàstic de Manresa i Tarragona…\nLa novetat d’enguany és que, davant la gran quantitat de clubs que hi participen, el torneig es dividirà en dos dies. Així doncs divendres vinent, dia 1 de març, es jugarà la fase prèvia, mentre que el dissabte 2 al matí tindrà lloc la fase classificatòria (al Tubau però també a la ZEM de la Guinardera) i a la tarda, la fase final.\nL’objectiu primordial d’aquests dos dies serà recaptar el màxim de fons possibles per ajudar-nos a apuntar el Campus Sant Cugat-Índia, que s’ha convertit en una aposta de ciutat que implica diversos clubs esportius. És tot un honor per nosaltres que la Fundación Vicente Ferrer, que des de fa temps duu a terme una enorme tasca al país asiàtic, hi col·labori.


L'Ontinyent 1931 CF continua invicte - loclar\nL'equip de Roberto Bas suma una nova victòria. Dimecres, jugarà contra l'Esides el partit que li queda pendent\n10 Abr. 2021 20:29 | DEPORTES\nHomenatge a Óscar Martínez\nL'Ontinyent 1931 ha solucionat amb victòria el primer dels partits que tenia per davant per a posar-se líder en solitari. En aquest cas, el rival ha sigut el Rayo Ibense B.\nAbans que començara a rodar la pilota, l'Ontinyent 1931 CF ha tingut un record per a Óscar Martínez Juan, jove futbolista mort fa 7 anys. La seua família ha rebut una samarreta i s'ha guardat un minut de silenci en el seu record.\nEn la primera part, el domini ha sigut de l'equip local. El gol que ha obert el marcador ha arribat en el minut 18, obra de Pablo Francés després d'una gran jugada per banda que acaba amb un potent tret a l'esquadra.\nEn el minut 28, un servei de córner que el mateix Pablo Francés i Mateo no han rematat per poc ha estat prop de ser el segon gol de la vesprada. Poc després ha sigut Omar el que també ha disposat d'una ocasió després d'una gran jugada de Rafeta. Sobre el descans, una falta que treta per Rafeta ha sigut rematada per Mateo, però en aquesta ocasió, el porter visitant ha evitat que l'Ontinyent 1931 ampliara el marcador abans del descans.\nEn la segona part, a poc a poc l'Ontinyent 1931 s'ha anat aproximant més a la porteria rival. En el 56, una gran jugada de Pablo Francés ha culminat amb una passada de la mort que Mateo no ha pogut convertir en gol.\nTambé el Rayo Ibense ha pogut empatar en la treta d’un córner, en el minut 64. Del possible 1-1 s'ha passat ràpidament al 2-0, gràcies a una gran jugada de Pablo Francés que després d'arribar a línia de fons ha assistit a Mateo que, aquesta vegada sí, ha marcat el gol de la tranquil·litat.\nEn el 76, Roberto Bas ha donat descans al protagonista del partit, amb un gol i una assistència, Pablo Francés. Poc després ha sigut Lluis Felipe el que ha pogut ampliar el marcador, quan s'ha quedat només davant el porter, però la seua rematada no ha trobat porteria i el marcador ja no s’ha mogut, tot i l’ocasió final de Quico Vidal ja al temps afegit.\nDimecres que ve, l'Ontinyent 1931 recuperarà l'últim dels partits pendents, contra l’Esides, la qual cosa serà l'oportunitat de col·locar-se líder en solitari.\nL’Ontinyent 1931, guanyador de l’empat entre CD Ontinyent i CD Contestano\nEl Ontinyent 1931 CF presenta una proposta d’estatus


The Wailers fan reviure Bob Marley a Razzmatazz | betevé Web\nVíctor Giralt Jonama@victorgiraltjon dimarts 29 d'agost, 2017 , 09.29\nThe Wailers fan reviure Bob Marley a Razzmatazz\nLa banda The Wailers ha actuat a la sala 2 de Razzmatazz en el marc de The Legend Tour\nEl grup The Wailers ha fet sonar alguns dels temes inclosos a 'The Legend', la compilació de Island Records va llançar al mercat tres anys després de la mort de Bob Marley. La banda està liderada per un dels seus fundadors, el baixista Aston Barrett, "Familyman", que no ha pogut venir a Barcelona per culpa d'una lesió al peu.\nEl grup ha interpretat alguns dels temes més coneguts del repertori de Bob Marley, com 'Rastaman vibration', 'Buffalo soldier', 'I shot the sheriff', 'No woman no cry', 'Exodus' o 'Could you be loved'. També tres temes nous que The Wailers inclourà en un proper disc, encara sense títol.\nLa formació que recalat a la sala 2 de Razzmatazz la integren, entre d'altres, el fill del mític Aston Barrett, "Familyman", i bateria Aston Barrett Junior; el guitarrista Junior Marvin, qui es va incorporar a The Wailers per gravar 'Exodus' a finals dels 70, i la corista Shema McGregor, filla d'una de les membres d'I Threes Judy Mowatt.\nLa Sala Razzmatazz tanca la sessió de matinada amb ‘Els segadors’ a capella\nPrimícies estiuenques i festa punk\nNovetats d’Agoria, Erol Alkan i, a ‘Clàssics’, Marcus Intalex aka Trevino\nEls Manel es fan grans actuant més que mai a Europa\nLa Razzmatazz alerta del risc d’edificar habitatges davant la sala\nConcert de comiat de la gira dels 30 anys de Lax’n’Busto a la Sala Razzmatazz\nUna desena d’artistes recorden el llegat de David Bowie a Razzmatazz


Els polítics veuen el vi com el gran ambaixador de Catalunya Els polítics veuen el vi com el gran ambaixador de Catalunya – VadeVi\nEls polítics veuen el vi com el gran ambaixador de Catalunya\nArtur Mas, José Montilla, Joan Puigercós, Alícia Sánchez Camacho, Joan Herrera, Albert Rivera, Joan Carretero, Montserrat Nebrera i Josep Anglada han presentat a VADEVI.cat les seves propostes sobre el sector del vi\nJ.M. Oller 15 de Maig de 2015 13:54\nVADEVI.cat ha demanat i ha tingut en exclusiva aquestes darreres setmanes articles d’opinió dels principals candidats a la presidència de la Generalitat: Artur Mas (CiU), José Montilla (PSC), Joan Puigcercós (ERC), Alicia Sánchez-Camacho (PP), Joan Herrera (ICV) i Albert Rivera (Ciudadanos). En mig d’una campanya dura i intensa han trobat un forat per fer les seves disquisicions sobre el sector vitivinícola català, demostrant un gran respecte i interès cap a la gent que es dedica al món del vi i del cava i cap als lectors de VADEVI.cat. Ha estat un honor llegir a les nostres pàgines les paraules del que serà el proper president de la Generalitat de Catalunya. Dels partits amb presència parlamentària no n’ha fallat cap. I s’hi han afegit formacions actualment extraparlamentàries però amb cert pes dins l”àmbit català com Reagrupament, de Joan Carretero, Alternativa de Govern, de Montserrat Nebrera, Solidaritat Catalana, de Joan Laporta, i Plataforma per Catalunya, de Josep Anglada.\nUna idea plana per damunt de totes. O dues, potser. El camp sobre el que més s’ha d’incidir és el de la internacionalització dels vins i caves catalans, amb actuacions de promoció a l’estranger, explicant la seva excel·lència. En aquest aspecte podem dir que hi ha unanimitat. La internacionalització és l’element que ha de portar a la subsistència del sector. Artur Mas i José Montilla coincideixen a assenyalar que vins i caves actuen com a autèntics ambaixadors de Catalunya i són sectors claus. La internacionalització apareix també com una sortida als boicots espanyols.\nHi ha un segon punt bàsic que aborden gairebé tots: la potenciació del consum intern. No es parla tant del que es beu a les llars, sinó en la manca endèmica de productes del país als restaurants i als establiments comercials. Ni a cartes ni a prestatges les DO catalanes tenen la presència que es mereixen. L’espai l’ocupen vins de denominacions d’origen espanyoles, amb la Rioja com a gran estrella. Els polítics, en general, consideren que manca coneixement del producte català i de la seva qualitat, equiparable a qualsevol altra d’arreu del món. Hi ha, diuen alguns, poca autoestima. L’objectiu és canviar la tendència i acabar amb una anormalitat única al món. Qualitat, afirmen, n’hi ha per donar i per vendre, de cellers petits, mitjans i grans.\nNo tots mencionen L’INCAVI i PRODECA, però els que ho fan destaquen el paper fonamental que juguen i remarquen la necessitat de mantenir-lo vigent.\nAconseguir pagar al pagès un preu just pel seu raïm és el que vol Joan Puigcercós, mentre Joan Carretero defensa que la independència permetrà disposar de més recursos i, per tant, destinar més esforços al sector del vi i del cava. Artur Mas defensa la coexistència de petits, mitjans i grans empreses, Montserrat Nebrera considera que cal un major proteccionisme de la indústria pròpia i el representant d’ICV,Joan Herrera, creu que és important ajudar a la comercialització. Josep Anglada aprofita per despotricar contra Joan Laporta i Josep Lluís Carod-Rovira, als que acusa de ser els provocadors del boicot espanyol als productes catalans. I Albert Rivera apunta que tothom ha de tenir llibertat per etiquetar en l’idioma que desitji.\nSis candidats de sis partits amb representació parlamentària Foto: ND


8A: el món ens està mirant\nAl voltant del món, es preparen marxes i protestes en solidaritat amb el moviment de dones el dia de la votació en el Senat del projecte de l'avortament legal a Argentina.\ndissabte 4 d’agost de 2018| edició del dia\nDurant les últimes setmanes s’han començat a preparar accions solidàries amb el moviment de dones d’Argentina, que es prepara per a una jornada decisiva el 8A, quan es votarà en el Senat el projecte amb mitja sanció de l’avortament legal. De forma espontània en alguns llocs, en resposta a la convocatòria de marxar a les ambaixades i consolats argentins en uns altres, es preparen diferents accions.\nEls ulls posats sobre Argentina\nEl moviment de dones argentí es va transformar en una referència internacional des d’aquest dia de 2015 que els carrers es van inundar al crit de Ni Una Menys. Avui, el moviment pel dret a l’avortament legal, segur i gratuït ha tornat a posar en diaris i mitjans internacionals a les dones que s’organitzen i es mobilitzen pels seus drets, enmig del creixent descontent amb el govern del president Mauricio Macri.\nEl 8A i els dies previs ja estan convocades accions en:\nA Sao Paulo marxaran al Consolat Argentí per realitzar un mocadorada solidària amb el moviment de dones d’Argentina.\nA Rio de Janeiro hi haurà un acte a l’Assemblea Legislativa de l’Estat de Rio de Janeiro des de les 16 hores.\nTambé hi ha convocatòries a les ciutats de Belo Horizonte i Porto Alegre.\nL’agrupació Pao e Rosas convoca a “Fazer com as argentinas” i sumar-se el 8A a les accions de solidaritat.\nEs preparen actes i vigílies a diverses ciutats. A Madrid es mobilitzaran a l’ambaixada argentina el 8A a les 12 hores i des de les 19:30h les Festes de Lavapiés es vesteixen de verd per acompanyar la marxa a Argentina.\nA Barcelona, es realitzarà una concentració a partir de les 12:30 hores en el consolat argentí.\nL’Assemblea 8M de Saragossa concentrarà en el Paranimf de Saragossa a les 20 hores.\nTambé estan anunciades accions de solidaritat a Compostela i Tenerife, entre altres ciutats.\nA La Paz, diferents organitzacions i dones independents realitzaran una concentració el 8A a les portes del Consolat d’Argentina. El comunicat de la convocatòria diu, “Ens sumem també des de BOLÍVIA a la MOCADORADA MUNDIAL PEL DRET A l’AVORTAMENT lliure, segur i gratuït, en suport a les companyes d’Argentina, en repudi als atacs feixistes contra dones que es van organitzar a Xile i per aconseguir aquest dret en tota la regió”.\nPan y Rosas Bolívia és part de les organitzacions convocants a l’acte en el Consolat a les 12:30 hores i que prepara una reunió de coordinació el proper 1 d’agost a la Plaça San Francisco.\nA la Ciutat de Mèxic està convocada una mobilització en solidaritat amb el moviment de dones d’Argentina, començant en el Consolat argentí i culminant en el tradicional Hemicicle a Juárez el 8A a les 17 hores.\nPan y Rosas, com a part de les organitzacions convocants, realitzarà una mocadorada per acompanyar la mobilització a Argentina i reclamar per l’avortament legal i per la llibertat de totes les dones preses per avortar a Mèxic.\nA Santiago de Xile ja s’organitza una concentració enfront del Consolat argentí amb el lema “Per un avortament legal, aquest 8A acompanyem a les argentines”. També es preparen manifestacions en Antofagasta, Valparaíso.\nEl 25 de juliol es va realitzar a Xile una massiva marxa per l’avortament legal, segur i gratuït. Pan y Rosas Teresa Flores de Xile va ser part de les protestes que en tot el país es va exigir que la marea verda creui la serralada.\nJa està convocat un “scarfazo” (per scarf, mocador en anglès) pel 6 d’agost en solidaritat amb el moviment per l’avortament legal d’Argentina. Les convocants criden a concentrar-se en el Washington Square Park des de les 16 hores.\nA San José de Costa Rica es prepara una mobilització a la Casa Presidencial el 8A a les 16 hores.\nPan y Rosas Costa Rica se suma a les organitzacions que convoquen a solidaritzar-se amb el moviment de dones en aquesta data decisiva. Com a part de l’acció solidària s’exigirà també l’obertura del debat al país i l’aplicació immediata del protocol d’avortament no punible.\nEs prepara a París una mocadorada en solidaritat amb Argentina el 8A, convocat per Alerta Feminista i artistes pel dret a l’avortament a Argentina, entre altres organitzacions.\nA Montevideo ja està convocada una concentració a partir de les 18 hores el 8A a l’ambaixada argentina de la ciutat.\nGènere i sexualitats / #SeamosMillones / 8A / En Català / Aborto legal, seguro y gratuito / Pan y Rosas / Internacional\nReferents sindicals, polítics, feministes, intel·lectuals i altres es pronuncien per les vides precàries i migrants\nActe internacional: sobren les raons per a cridar contra el racisme i la violència policial\nMascaretes obligatòries: així s’evitaran els contagis?\n1La Generalitat deixa a 25.000 monitores de menjador i del lleure en perill d’acomiadament\n2Veus de monitores de menjador: “Tres mesos sense prestació, ni notícies de la nostra situació laboral”\n3"El 8M vam parar a Telepizza contra la precarietat que viu la joventut"\n4Marxisme i prostitució: una posició alternativa als dos camps en disputa\n5Curs Virtual "Patriarcado y Capitalismo" (en temps de crisi)"\nDesprés del 8M: unificar la lluita de les dones, la classe treballadora i la joventut\nEl 25N: Les seves violències, la nostra lluita!\n"Volem pa, volem roses": coristes interpreten Pan y Rosas en català


f o r m a i r e: Torre de l'Albet\nSortint de l'estació de Gelida en direcció a Martorell, a l'esquerra de les vies s'aixeca damunt d'un turó una casa d'una bellesa senzilla. No és massa gran, la façana és d'un cert eclecticisme amb ressons michelangelescos, i està molt ben situada sobre una zona d'hortes que cau sobre l'Anoia. Sempre que hi passo en tren m'hi fixo, la busco amb la mirada. És una casa d'arquitectura tranquil·la i noble, sense estridències, ben composada, harmònica. No és habitual trobar aquest tipus d'arquitectura que sense ser singular, demostra un molt bon ofici per part del seu arquitecte. Quan me la miro des del tren sempre em pregunto com deu ser per dins, si conserva la seva arquitectura original o ha estat mutilada.\nDivendres vaig fer una visita a l'Estudi Hèlix per a facilitar-los una informació que m'havien sol·licitat per a un projecte que afecta la Sèquia Comunal. Vaig conèixer el Joan Rosselló, i sabent que era gelidenc i autor de documents sobre l'arquitectura paperera vam posar-nos a parlar del tema. Vaig explicar-li que era descendent del Josep Albet Quintana, que els meus besavis van arribar a Gelida provinents de La Cerdanya i de les Guilleries, i que voldria saber on podria ser la Torre de l'Albet de la qual provenien centenars de cartes que guardo a casa, correspondència entre la gelidenca Torre de l'Albet i la riudebitllenca cal Ròmul. El Joan Rosselló em va explicar que havia escrit un article on parlava d'ella i de Laureano Arroyo y Velasco (1847-1910), l'arquitecte municipal de Gelida que la va construir el 1880.\nPreguntant on s'aixecava aquesta casa, el Joan Rosselló me la va descriure on jo l'he vista sense saber-ho centenar de vegades, a l'esquerra de les vies, la casa del turó que cau cap l'Anoia envoltada d'horts. Em va fer molta il·lusió saber que aquella casa que sempre m'he mirat des de la finestra del tren, va ser fa prop de cent vint anys la primera llar penedesenca dels meus besavis.\nDissabte anant cap a la manifestació la vaig observar amb una mirada renovada, Com explica Bernardo Atxaga en un dels contes d"Obabakoak", antigues imatges la impregnaven d'una nova vida.\nEtiquetes de comentaris: arquitectura, cal ròmul, gelida, joan rosselló, josep albet quintana, laureano arroyo y velasco, obabakoak, torre de l'albet


Llibres i alguna cosa més... Libros y algo más...: Allò que va passar a Cardós\nDurant els anys 60 la Vall de Cardós es va convertir en un formiguer de gent a causa de la construcció de centrals hidroelèctriques; la necessitat de molta mà d'obra va fer que molta gent, sobretot andalusos i extremenys, es desplacessin per treballar en les enormes construccions que es van dur a terme en tota la zona del Pirineu. La tranquil·la vall es transformà per acollir tothom, treballadors de totes les categories i també la Guàrdia Civil, encarregada de mantenir la convivència i l'ordre en una població que ha crescut de manera sobtada, molts d'ells pobres, que estan lluny de casa seva lluitant per un futur millor i que treballen en dures condicions.\nEn aquest context en el poble de Noguera apareix assassinat un guàrdia civil. Qui i per què l'han mort? Difícil conèixer les motivacions, que podrien ser des de polítiques ja que estem en ple franquisme, fins a relacionades amb el contraban, ja que ens trobem molt a prop de la frontera.\nTot de personatges ens van explicant què recorden, de què es parlava, gent dels pobles fent safareig, converses als bars i al carrer, alternant passat i present en capítols curts i molt ben lligats. Un preciós llibre de Ramon Solsona molt recomanable.\nLes meves tres últimes lectures són tres llibres localitzats en el Pirineu català; no ho he fet expressament, ha sortit així. Serà un senyal?\nSergi 17 de novembre de 2019, a les 20:08\nCorre a reservar alguna caseta per allà dalt! Doncs mira, no ets la primera que em recomana aquest llibre. Un cop fins i tot el vaig tenir a les mans però no va acabar acompanyant-me. Però qui sap, la teva ressenya el torna a posar sobre la taula.\nBotika 20 de novembre de 2019, a les 20:52\nDoncs decideix-te, crec que val la pena i et pot agradar, a més es llegeix ràpid tot i que té més de quatre-centes pàgines.\nJa m'agradaria comprar-me alguna cosa pel Pirineu però com no em toqui la loteria... ;)


La lectora corrent: de gener 2014\nArtur Mas escriu a "La Repubblica"\nEl proppassat 18 de gener, tornava jo de Roma a Barcelona. En el tren cap a l'aeroport de Fiumicino vaig recollir un exemplar del diari La Repubblica que un altre viatger va abandonar després de llegir-lo. A la pàgina 25, em va sorprendre una carta al director que ocupava tota una columna en el lloc preferent, la dreta d'una pàgina imparell. El signant era Artur Mas, president de la Generalitat de Catalunya. Al vespre, ja a casa, vaig buscar aquell text en el web del diari, però no l'hi vaig trobar. Potser només s'hagi publicat en la versió impresa del diari. Com que em sembla que val la pena saber què va dir Artur Mas als italians, tradueixo aquella carta:\nBenvolgut director, Catalunya és notícia. Aquella que el nostre gran escriptor Josep Pla va definir com "la regió més occidental d'Itàlia" atreu l'atenció perquè, malgrat tenir immensos problemes, és a l'avantguarda en modernitat, innovació, benestar. Ho és també perquè des de 2010 s'ha embarcat en un nou camí: preguntar a la ciutadania, per primera vegada, si volen esdevenir un estat d'Europa. Un procés democràtic, pacífic, i que no vol excloure ningú.\nLa proposta d'un Estat català és tot el contrari del victimisme. Això que avui dóna energia i fa créixer l'entusiasme per la causa catalana és precisament la seva actitud constructiva: no es vol atacar Espanya, volem senzillament votar per decidir el nostre futur. El moviment per la sobirania nacional catalana no té res en contra dels ciutadans espanyols; el conflicte és amb els poders de l'Estat espanyol, perquè contra la societat catalana hi ha, a més de la manca de reconeixement, també un tractament injust i perjudicial. Som una nació d'Europa, som europeus, volem continuar sent-ho i volem expressar-ho amb els nostres vots.\nEn cap cas el moviment per a la sobirania catalana és l'expressió d'un nacionalisme ètnic, victimista i antiespanyol. El catalanisme ha estat sempre civil, un element de modernització i obertura en una Espanya tradicionalment tancada. Durant el franquisme, el Partir Comunista Català (el PSUC), seguint el model de Berlinguer, va ser determinant per vincular a la tradició catalana el moviment obrer i la immigració provinent de les regions més pobres d'Espanya.\nEl president Jordi Pujol, fundador del meu partit, Convergencia Democràtica, empresonat durant el franquisme, és l'autor d'una definició que avui dia és encara la més difosa: "És català qui viu i treballa a Catalunya i ho vol ser." A la cadena humana que l'11 de setembre passat va reunir 2 milions de persones, se sentien moltes llengües: català, espanyol i també àrab i romanès. Catalunya és una terra on allò que compta veritablement no és el propi origen, sinó el destí que s'hi busca.\nEls governs dirigits pel meu partit van decidir oferir cobertura sanitària pública a tots els immigrants. El meu predecessor, el president José Montilla, va néixer a Andalusia, al sud d'Espanya. Com recorda el professor Francesc-Marc Álvaro, els experts internacionals més acreditats situen el cas català entre els moviments nacionals basats en el ius soli, molt diferents i allunyats dels nacionalismes ètnics, excloents i agressius, basats en el ius sanguinis.\nLa Unió Europea té una llarga tradició com a terra d'acollida de les persones que hi han arribat a la cerca d'un futur, però cal millorar les polítiques de col·laboració entre entre els Estats que la componen. A més, són necessàries polítiques socials d'àmbit europeu que tinguin ben presents els drets, la dignitat i el respecte que mereix tot ésser humà, independentment dels seus orígens, raça o religió.\nAcabo amb les paraules de Fermí Santamaria, alcalde d'un petit poble català i membre del mateix partit que jo; va néixer a Cadis, a Andalusia, d'on va marxar als divuit anys per arribar a Catalunya, com tants d'altres, a buscar-hi un futur millor. Repeteix sempre les paraules que la seva mare va dir-li abans de marxar: "No oblidis mai la terra que t'ha vist néixer, però treballa i lluita per la terra que et veurà créixer." Això és Catalunya.\nEm sembla que a Itàlia fins ara no s'ha entès massa el moviment sobiranista català, que molta gent compara amb la ideologia de la Lega Nord, quan no hi té res a veure. Tot i que la carta d'Artur Mas no ho esmenta, em sembla que les diferències queden explícites en el contingut del seu escrit.\nPublicat per Mercè Piqueras a 18:40 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Itàlia, política\nCròniques romanes: un cementiri peculiar\nParada de verdura al mercat Campo dei Fiori\nQuan viatjo, hi ha dues coses que m'agrada visitar: mercats i cementiris. Trobo que diuen molt de la gent que viu --o ha viscut, en el cas del cementiri-- en aquell lloc i dels seus costums. De tota manera, els mercats poden ser una mica enganyosos, perquè n'hi ha que ja s'han convertit en atraccions turístiques i estan pensats més per als visitants que no pas per a la població local. És el que passa amb el mercat de la Boqueria a Barcelona i amb el de Campo dei Fiori a Roma. Això no vol dir que no hi vagi també a comprar gent de la mateixa ciutat. Però aquelles parades de la Boqueria amb la fruita preparada a punt per menjar, els sucs de fruita, les llaminadures i torrons, i fins i tot el pernil que tallen fora de la parada, com un espectacle, no són pròpies d'un mercat on es va a comprar els queviures de la vida diària.\nEn el cas dels cementiris, aquesta sofisticació no es produeix. Qui hi enterra els seus morts no ho fa pensant que algun dia aquell lloc pugui ser un objectiu de la visita de forasters. Passejar per un cementiri, contemplar-ne les tombes, llegir-ne els noms de les persones enterrades i els epitafis... Quantes històries amagades darrere una làpida! Algunes, que es poden saber; d'altres, que mai non es coneixeran. A mi m'agraden especialment els cementiris que tenen les tombes a terra, sense la massificació dels nínxols, que em recorden els blocs de les ciutats dormitori que van proliferar als afores de moltes ciutats fa algunes dècades. De fet, els cementiris atapeïts de nínxols són també ciutats dormitori, en la qual els seus habitants dormen eternament.\nCimitero acattolico. El mur exterior, a via Caio Cestio\nFa poc vaig visitar un cementiri romà molt peculiar. És el Cimitero Acattolico, el cementiri de Roma on hi ha enterrades persones no catòliques. Abans en deien cementiri dels anglesos, o dels protestants, i també cementiri del estrangers, com diu en un cartell a l'entrada del recinte. I molta gent el coneix com a Cimitero del Testaccio, per què el Testaccio és el barri on es troba. La tomba més antiga és de 1716 i des d'aleshores hi han enterrat unes 4000 persones. La majoria són anglesos i alemanys, però n'hi ha de molts països: Rússia, Grècia, Estats Units, Canadà, Noruega, Suècia, etc. També hi ha tombes de persones italianes, però en el conjunt del cementeri, són més aviat poques.\nCimitero Acattolico. Vista parcial\nMoltes persones enterrades en aquest cementiri eren artistes o intel·lectuals del món de la literatura, la pintura, l'arqueologia, la dansa, la ciència, la filosofia, la història, el periodisme, la medicina... També diplomàtics i polítics, i dones i homes que van lluitar per defensar la llibertat de pobles o de minories. N'hi ha que van morir a Roma perquè s'hi trobaven de passada; d'altres perquè era on vivien: també n'hi ha que hi van anar expressament --alguns epitafis indiquen que la persona va morir a "la seva estimada Roma". I em sembla que també hi ha tombes de gent morta en altres llocs però enterrada en aquest cementiri.\nVista des d'un punt de repòs en el passeig\nDe tan en tant, en els caminets que separen les tombes, hi ha bancs per seure. Potser sonaré tètrica, però és un lloc molt agradable per seure i meditar una estona. És com un oasi en una ciutat que és bastant caòtica. Però Roma ja ho té això. De tant en tant, a quatre passes de carrers atapeïts de cotxes i de gent atrafegada i de ramats de turistes, trobes places, carrerons, jardins on sembla que el temps s'hagi aturat. El Cimitero Acattolico rep visitants, però no són molts. Hi vaig anar un dissabte al matí i em vaig creuar amb molts poques persones que, com jo, el visitaven pel seu compte, i amb un grup d'anglesos que participava en una visita guiada.\nEm fa l'efecte que la tomba que atreu l'atenció de més visitants és la del poeta anglès John Keats, que va morir a Roma de tuberculosi. És curiós, però, que en l'epitafi, no hi surt el seu nom. Segons vaig sentir dir a la guia que acompanyava els grup d'anglesos, aquesta omissió va ser un desig del mateix Keats. El que hi diu --en anglès-- és:\nTomba de John Keats (1795-1821)\nAquesta tomba conté les restes mortals d'un JOVE POETA ANGLÈS que, en el seu llit de mort, en l'amargor del seu cor, davant del poder maligne dels seus enemics, va voler que, en la seva làpida, es gravessin aquestes paraules: "Aquí jeu un el nom del qual va ser escrit en l'aigua."\nAl seu costat reposen les despulles del seu amic Joseph Severn, pintor anglès que va ocupar-se de fer complir la voluntat de Keats, que el seu nom no aparegués a la tomba. Severn va viure a Roma fins a la seva mort, als 85 anys i hi va ser cònsol britànic de 1861 a 1872. La part superior ens parla del seu lligam amb Keats:\nEn record de JOSEPH SEVERN, gran amic i company fins al final de JOHN KEATS , a qui va sobreviure per veure'l inclòs entre els poetes immortals d'Anglaterra.\nTomba de Bruno Pontecorvo (1913-1993)\nA la part baixa del cementiri, tot mirant entre petites làpides que s'alçaven del terra, en vaig trobar una que hi duia escrit: "Bruno Pontecorvo - Pisa 22.8.1913 - Durna 24.9.1993 - Fisico". Pontecorvo és un dels "nois de la via Panisperna", els grup de joves físics que es van formar amb Enrico Fermi a l'Institut de Física de la Universitat de Roma en la década de 1930. Era de família jueva i el 1936 va marxar a París, on va treballar amb Irène Joliot-Curie i el seu marit fins a 1940, i on va abraçar les idees comunistes. Quan els nazis van invadir França, va emigrar als Estats Units i després va treballar també a Canadà i al Regne Unit. El 1950, de manera més aviat misteriosa, va emigrar a la URSS (el 29 d'agost va dur a reparar un cotxe al mecànic i no va tornar a recollir-lo ni es va saber res més d'ell, la seva dona i els tres fills fins al cap de bastant de temps). Va adoptar la nacionalitat soviètica i va viure fins a la seva mort com a Bruno Maksimovic Pontekorvo. El 1992, un any abans de morir, va participar en una trobada científica que es va celebrar a Sicília, en el Centre de Cultura Científica Ettore Majorana (el centre duu el nom d'un altre "noi de la via Panisperna"). Allà va manifestar la seva desil·lusió i l'error tan gran que va cometre en marxar a Rússia. Bruno Pontecorvo era germà del director de cinema Gillo Pontecorvo, recordat sobretot pel seu film La batalla d'Alger (també va dirigir Operación Ogro, sobre l'atemptat a Carrero Blanco).\nNo gaire lluny de la tomba de Pontecorvo n'hi ha una altra, també modesta, que conté les cendres de qui va ser la seva biògrafa: Miriam Mafai (1926-2012), escriptora, periodista, lluitadora antifeixista i membre del Parlament italià. Mafai era filla d'artistes: mare escultora i pare pintor. Le lleis racials de Mussolini van obligar-la a deixar l'escola als 12 anys i, encara adolescent va participar activament en la resistència antifeixista. Des d'aleshores no va abandonar mai l'activisme polític i molts dels seus llibres tenen un rerefons polític i social i també hi reflecteix el seu feminisme. Va treballar en diaris comunistes i a La Repubblica des de la seva fundació. Referint-se a la militància de Mafai en el Partit Comunista Italià a mitjans del segle XX, Eugenio Scalfari --fundador del diari La Repubblica-- va dir que va ser una feminista en el partit més masclista de tots.\nEntre les sepultures que em van cridar l'atenció per algun motiu hi ha aquesta de dos homes que, pel cognom i les dates de naixement podrien ser germans. Però un d'ells és cristià i l'altre jueu:\nLa dels Sr. Smith que diu que si mai pensem en ell, adrecem un somriure a la primera persona que veurem:\nLa tomba del pintor i escultor Nino Cordio (1937-2000), que duu incorporat el seu autògraf:\nLa de Belinda Lee, actriu anglesa que només tenia 25 anys quan va morir, a causa d'un accident de cotxe a California. Els últims anys de la seva vida havia viscut a Itàlia i les seves cendres van ser sepultades en aquest cementiri romà. L'estàtua que hi ha damunt la tomba, de lluny sembla una figura humana sense cap embolcallada amb una túnica. La planta que li fa de cap deu haver anat canviant, perquè he vist fotos en què hi ha unes cintes. La d'ara és una planta crassa:\nAquesta parella damunt la tomba d'una altra parella alemanya:\nEl nen assegut damunt d'una altra tomba:\nLa tomba d'Antonio Gramsci (1891-1937), escriptor, filòsof i polític, un dels fundadors del partit Comunista Italià, el 1921. La tomba està molt cuidada i l'arbust que hi creix al costat (un Pittosporum, em sembla) te ja forma d'arbre, amb un tronc que s'ha anat engruixint amb els anys. Qui sap quan el devien plantar!:\nDurant la meva visita vaig veure algunes dones que estaven netejant algunes tombes i arreglant-ne les plantes. I no sempre eren tombes de persones mortes recentment. Vaig quedar-me amb les ganes de preguntar-los si en les tombes que netejaven hi havia enterrada alguna persona de la seva família o alguna amistat o si ho feien perquè el cementiri lluís més.\nAquest cementiri, a més dels seus habitants que hi reposen per sempre, en tenen uns altres que s'hi passegen tranquil·lament i que tenen un racó dedicat a ells: són els gats que viuen en el refugi construït en la part més vella del cementiri, on hi ha la piràmide de Cestio. Els cuiden un grup de persones voluntàries i demanen als visitants del cementiri que contribueixin al manteniment "dels gats de la Piràmide".\nLa Piràmide està en obres; l'estan restaurant. Va ser difícil trobar un punt des d'on es veiés el mínim de la bastida que té en la part inferior (se'n veu una mica a la dreta):\nPer arribar al Cimitero Acattolico, el millor transport és el metro, fins a l'estació de Piramide. En sortir es veu de seguida la piràmide "dels gats".\nFotos: Mercè Piqueras (18.01.2014, menys la foto de Campo dei Fiori, que es de desembre 2011)\nPublicat per Mercè Piqueras a 23:59 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Cròniques romanes, Itàlia, Viatges\nTornar a casa per Nadal? Amb precaucions\nDurant molts anys, un anunci típic de Nadal era el de Nescafé El Almendro, amb la cançoneta aquella de "Vueeelve, a casa, vueeelve..." Després, Nescafè va fer un anunci que també recordava les persones que tornen a casa per Nadal. Enguany una altra marca de cafès (em sembla que Marcilla) ha fet un anunci sobre el Nadal i les persones que viuen a l'estranger i crec que sortejaven viatges perquè poguessin venir a passar les festes amb la família. En el futur no sé si la gent que ha hagut de marxar a l'estranger tindrà moltes ganes de venir a passar el Nadal o cap altra festa a la seva terra, després del regal que els ha fet el Govern de Rajoy el passat dia de Sant Esteve.\nQuan ho vaig llegir en el mur de Facebook de l'Olga Cuevas, em pensava que era una innocentada, que el web on enllaçava era un d'aquests que publiquen notícies de broma. I és que, des de fa algun temps, és difícil esbrinar si una notícia és de broma o és real, o si allò que veus a la televisió és el Telenotícies o el Polònia. Doncs no, no és una broma del dia dels Innocents, sinó un "regal" de Nadal que s'ha fet públic en el BOE del dia de Sant Esteve.\nEl 26 de desembre de 2013 el BOE va publicar els pressupostos de l'Estat per al 2014. La pàgina 104817 (pàgina 209 del pdf) fa pública una nova disposició incorporada a la Llei General de la Seguretat Social que diu així:\nSiete. Se incorpora una nueva disposición adicional, la sexagésima quinta, al Texto Refundido de la Ley General de la Seguridad Social, con la siguiente redacción:\n«Disposición adicional sexagésima quinta. Pérdida de residencia a efectos de prestaciones de la Seguridad Social, incluidos los complementos a mínimos.\n1. A efectos del mantenimiento del derecho de las prestaciones económicas de la Seguridad Social en las que se exija la residencia en territorio español, se entenderá que el beneficiario de dichas prestaciones, incluidos los complementos a mínimos, tiene su residencia habitual en España aún cuando haya tenido estancias en el extranjero siempre que éstas no superen los 90 días a lo largo de cada año natural, o cuando la ausencia de territorio español esté motivada por causas de enfermedad debidamente justificadas.\n2. A efectos del mantenimiento del derecho de las prestaciones sanitarias en las que se exija la residencia en territorio español, se entenderá que el beneficiario de dichas prestaciones tiene su residencia habitual en España aún cuando haya tenido estancias en el extranjero siempre que éstas no superen los 90 días a lo largo de cada año natural.»\nQuan els polítics de torn ens diuen que les dades de l'atur estan baixant --i ho diuen tots cofois-- no ens diuen que un dels motius d'aquest descens és perquè hi ha persones que decideixen marxar a l'estranger a buscar la feina que no troben aquí. Jo els diria que, del descens de l'atur a Catalunya, ja en poden restar dos que jo conec --Elena i Iñaki-- que ara són a Tailàndia. Com l'Elena i l'Iñaki, molts homes i dones han marxat a l'estranger aquests últims anys. La majoria són persones amb un bona formació, que aquí no trobaven feina d'acord amb la seva titulació o vocació. El món de la recerca, d'això, en té una bona experiència: joves investigadors amb una sòlida formació, alguns fins i tot que treballaven en línies de recerca punteres, han hagut de fer les maletes per poder continuar investigant. És l'exili de cervells, de què parlava fa poc José Manuel Fernández, representant del col·lectiu Federación de Jóvenes Investigadores (més coneguts com a "Precarios").\nDoncs a partir de 2014, tots aquest homes i dones que treballen a l'estranger i que, en decidir fer-ho, han contribuït a alleugerir les llistes de l'atur, si vénen a veure la família, hauran de prendre moltes precaucions, no fos cas que es contagiessin la grip o que prenguessin mal, perquè no tindran dret a assistència sanitària en els centres de salut pública.\nAquests dies els mitjans de comunicació dediquen hores i hores a discutir si està bé que imputin la filla del rei per defraudació a Hisenda. Sembla que no sàpiguen parlar de res més. No he llegit molts diaris ni seguit molts telediaris i telenotícies, però fent una cerca a Internet, no veig que els mitjans més populars hagin dedicat gaire espai --si és que n'hi han dedicat cap-- a comentar aquesta nova disposició que deixa sense cobertura sanitària persones que en molts casos s'han vist abocades a emigrar. Una disposició que espero i confio que no s'apliqui a Catalunya. M'indigna que es perdi el temps a debatre si Cristina de Borbó acabarà o no declarant davant del jutge o si Neymar té una gastroenteritis, mentre que notícies com aquest regal de Nadal de Rajoy passin gairebé desapercebudes!\nUna ciutadana espanyola que viu a Bolívia des de fa sis mesos ha iniciat una petició a change.org adreçada al Govern espanyol perquè es restableixi el dret a la sanitat pública als emigrants espanyols. Quan escric això ja hi ha més de 244.000 signatures.\nPublicat per Mercè Piqueras a 13:59 3 comentaris:\n"La grande bellezza": Postal de Roma o "La dolce vita" de 2013?\nHem entrat al Renoir Floridablanca que el film ja ha havia començat. No pas perquè hi hàgim arribat tard, sinó perquè hi havia una bona cua i només quan ja era el nostre torn per comprar les entrades ha vingut un reforç a l'única taquillera que hi havia hagut fins a aquell moment. No havia llegit res sobre aquest film, només alguns comentaris en xarxes socials que eren contradictoris: molt bona, per a algunes persones; una llauna, per a d'altres. Hi he anat perquè m'agrada veure pel·lícules italianes en versió original, i a l'amiga que m'hi ha acompanyat, també.\nEn entrar a la sala ens hem endut un ensurt. Una música trepidant gairebé feia tremolar les parets i, a la pantalla, un grup de persones semblava que fossin a punt de desllorigar-se amb aquella dansa frenètica. Després, el reggaetton ha inundat la sala i els actors ballaven com si fessin gimnàstica, tot seguint les indicacions, que en castellà, els feia el cantant latino ('latino' no pas perquè el film estigui ambientat a Roma): Mueve la colita, mueve la colita [...] ¿A dónde les gusta a las mujeres? Ahi!, ahí! [...] palante!, parriba!, palante!, parriba!... Era un grup de persones reunides per celebrar el 65è aniversari del protagonista, Jep Gambardella, un periodista arribat a Roma quaranta anys abans, quan volia ser escriptor i quan, en trobar-se immers en el vòrtex de la mundanitat, no desitjava ser mundà, sinó ser el rei de la mundanitat. Però, pel que es va veient al llarg de la pel·lícula, el vòrtex de la mundanitat no ha acabat de xuclar-lo.\nLa mundanitat que Gambardella va trobar a Roma en arribar-hi devia ser la mateixa que va mostrar Fellini a La dolce vita? De fet, m'ha semblat trobar moltes referències a aquell film de 1960. He tingut la sensació com si Jep Gambardella fos l'alter ego del futur de Marcello Rubini, el periodista de La dolce vita --interpretat per Marcello Mastroianni-- que també vol ser escriptor i que sembla que observi aquell món de la jet set sense acabar de formar-ne part. Quan Gambardella passeja de nit amb una dona per la piazza Navonna, he pensat si no acabarien ficant-se tots dos en algun de les fonts, com feien Anita Ekberg i Mastroianni a l fontana di Trevi. Fins i tot el final a la vora del mar, m'ha recordat el final de La dolce vita. En algun moment del film, les festes i sopars a la terrassa de Gambardella m'han dut a la memòria un altre film italià, La terrazza, d'Ettore Scola, amb personatges que podrien haver estat també personatges de La grande bellezza. I m'ha semblat (però no n'estic segura) que en una escena del film surt la "Boca della verità" on la princesa (Audrey Hepburn) de Vacaciones en Roma tem quedar-se sense mà perquè està vivint una gran mentida.\nAbans de l'òpera, Festival de Spoleto (2003)\nL'església catòlica, que a Itàlia és un grup de pressió molt fort, tot i que sigui un país oficialment laic, també és present a La grande bellezza. Per una banda, al llarg del film surten moltes monges. A més, s'hi mostren dues imatges oposades de l'església: la dels clergues mundans, que formen part d'aquella jet set buida i superficial que busca la felicitat en l'hedonisme del moment, i la franciscana, de les persones que es bolquen en els qui no tenen res. La presència del cardenal en algunes de les festes no és un caprici del guionista; n'hi ha bastants que s'hi assemblen. Clergues que contradiuen allò de "el meu regne no és d'aquest món" que llegim a l'Evangeli. Fa anys en vaig veure alguns al Festival de Spoleto. Alternaven amb la jet set que assistia a les representacions de teatre, òpera o dansa --com el que es veu a la foto-- i després te'ls podies trobar en els restaurants més luxosos de la ciutat. I no eren una excepció. És una imatge que sembla que el Papa Francesc vol canviar; ja veurem si se'n sortirà.\nCrec que La grande bellezza és un film que cal pair per entendre'l. Primer et desconcerta --si més no a mi m'ha desconcertat. Per una banda, no deixa de ser un film "postal", en què Roma té un gran protagonisme. El director fins i tot aconsegueix que la gent no abandoni la sala quan surten els crèdits del final perquè ho fan sobre unes imatges precioses de la ciutat eterna. Per altra banda, t'aclapara amb tants de personatges i amb una història que són moltes alhora. I si bé no és un film perfecte, al final quedes fascinada per la seva bellesa, pel seu surrealisme, i per la banda sonora, que malgrat que comenci amb aquell ritme trepidant i amb allò de mueve la colita, després té moments memorables. M'hi ha agradat molt la veu del protagonista --Toni Servillo, un actor que desconeixia-- amb els seus monòlegs --o potser no eren monòlegs i parlava amb un interlocutor, no ho recordo bé. Em sembla que desprès de Vittorio Gassman no havia sentit una veu masculina italiana tan impressionant. Crec que veure aquest film doblat és perdre's una part de l'excel·lent interpretació de Servillo, com passava amb els films de Vittorio Gassman i els de Richard Burton.\nNo sé si l'he païda o no, aquesta pel·lícula, però m'han entrat unes ganes de tornar a visitar Roma!..\nPublicat per Mercè Piqueras a 22:05 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: cinema, Itàlia\nPrimera passejada de l'any\nFem la primera passejada de l'any. El matí és tranquil; molt poca gent pels carrers i a penes circulen cotxes. Un noi amb aspecte sud-americà obre la botiga del "todo hasta 2,99€". No sé qui anirà a comprar-los res el primer dia de l'any, però com que van inaugurar-la fa poc, no deuen voler perdre cap oportunitat de vendre. Potser algú que a última hora decideix que prefereix posar copes de plàstic per al cava perquè són molts a dinar, o que s'adona que per Sant Esteve va esgotar les provisions de tovallons de paper amb motius nadalencs. De tota manera, amb la gent que hi ha ara pel carrer, no crec que facin gaire calaix.\nPel carrer de Les Corts ens creuem només amb un home jove que duu un cotxet amb una criatura molt tapada i adormida. On deu anar amb aquell bebè el primer dia de l'any? A passejar, no ho sembla. Potser toca canvi de llar a la criatura? Fa anys, eren molts avis els qui anaven de casa en casa, ara a casa d'un fill o filla, ara casa d'un altre. Avui dia això --i moltes coses més-- ha canviat. Hi ha pares i mares a qui no queda més remei que anar a viure a casa dels avis perquè han perdut la pròpia llar --de vegades també la feina-- i no tenen mitjans per mantenir la família. Quant a la mainada, caps de setmana i èpoques de vacances són també per a moltes criatures moment de trasllat, de passar de la casa d'un progenitor a la de l'altre.\nFlors de l'arbre de la llana (Barcelona, Institut Dexeus)\nFem cap al parc de la Maternitat, però no hi anem directament, sinó passant per l'Institut Dexeus, que és tan desert com els carrers del voltant. M'adono que l'arbre de la llana que hi ha a costat de la cafeteria té algunes flors. Em sobta que li surtin flors en aquest època de l'any. L'exemplar que hi ha en el mateix jardí, a costat del carrer, l'he vist florir a l'estiu. Potser siguin races diferents o qui sap si li passa com a la margarida i el romaní del meu balcó, que en ple hivern estan treien flors; la primera vegada que ho fan en aquesta època de l'any.\nPoca gent també en els jardins de la Maternitat. En una de les zones de jocs infantils, dos homes joves amb criatures que pugen als tobogans i a les diverses estructures acolorides. Pares de família monoparental? O potser han tret les criatures mentre la mare es queda endreçant la casa i cuinant el dinar? La figura que més abunda a aquesta hora al parc són els amos i mestresses de gossos que han sortit a passejar-los. Els cans no hi entenen, del calendari, i tant els fa que sigui Nadal, cap d'any o Sant Joan. Han de sortir a buidar el cos i a fer l'exercici diari. De vegades, els diumenges o dies de festa hi ha gent asseguda als bancs llegint la premsa del dia, però avui no hi ha diaris. Una dona gran llegeix un llibre; una parella, també de la tercera edat, seu al sol en un banc. Un home madur fa gimnàstica sota un arbre. El krrrrr-krrrrr-kuik-kuik-kerreeeek de les cotorretes omple el parc. N'hi ha que volen en grup, d'altres que busquen menjar entre la gespa i algunes sembla que només prenguin el sol amb les companyes.\nM'agrada venir a la Maternitat quan el sol és encara baix, com quan hi he anat aquest matí, o bé a la tarda, abans que es pongui. Aleshores els seus rajos es filtren obliquament entre les branques dels arbres, i el verd de les fulles i la gespa tenen una lluminositat especial, que és difícil de descriure i de copsar amb la càmera.\nMaternitat. Edifici Rosa de la Universitat de Barcelona\nMaternitat, pins i dona que llegeix\nTot cremant els excessos de Nadal, que avui hi torna a haver àpat abundant\nAvui era un bon dia per gaudir del parc. Només entrar, ja hem vist una cuereta, amb el seu pitet negre i movent la cua amunt i avall (per això en castellà l'anomenen lavandera blanca; mou la cua com les antigues bugaderes movien les pales de fusta per colpejar la roba que rentaven). No he pogut fer-li una foto perquè ella ha estat més ràpida a arrencar el vol que jo a treure la càmera. Després hem sentit puputs. No cal dir que per veure i sentir les cotorretes no cal esforçar-s'hi\nCotorres al parc de la Maternitat\nSempre que vinc al parc de la Maternitat penso que podria ser un petit jardí botànic. No costaria gaire posar uns plànols amb les espècies d'arbres que hi creixen; o algun cartell a costat de l'arbre o plafons al terra com els que tenen alguns arbres de la ciutat. La Maternitat té veïns rics: el Barça, l'Institut Dexeus, l'Hotel Princesa Sofia, Mercadona i no gaire lluny, El Corte Inglés. No es podria recórrer al mecenatge per part d'alguna d'aquestes o altres empreses per pagar l'import de la senyalització?\nTornem a casa per la Travessera de les Corts. Només sortir, ja em ve la flaire de pollastre a l'ast de la botiga que hi ha a tocar de Carles III. Falten hores pel dinar, però ja deuen estar cuinant pollastres i coent patates al forn. Abans d'entrar a la nostra escala, faig un cop d'ull a la mimosa per veure si ja se n'han obert les flors. Fa dies que sembla que estiguin a punt de fer-ho, però encara són només uns botonets tancats.\nMimosa a punt de florir\nArribem a casa que comença el concert de cap d'any des de Viena. El segueixo per la ràdio mentre començo a descriure el meu primer passeig de l'any.\n- Llum de ponent (aquest blog, 06.09.2011). La Maternitat a la posta del sol.\n- L'arbre de la llana de l'Institut Dexeus (aquest blog, 19.08.2010)\n- Les cotorres i els arbres de l'amor (aquest blog, 31.03.2008). Vist també a la Maternitat.\nPublicat per Mercè Piqueras a 18:48 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Barcelona, Les Corts, plantes, reflexions personals\n"La grande bellezza": Postal de Roma o "La dolce v...


Com s’allunya amb l’assassinat: entrevista de Cicely Tyson i Glynn Turman - Premis | Gener 2022\n'Com es pot escapar amb l'assassinat': Cicely Tyson i Glynn Turman en l'honor d'actuar\nCicely Tyson i Glynn Turman, 'Calent per escapar amb l'assassinat'\nAmb més de 100 anys combinats en el negoci, Cicely Tyson i Glynn Turman han aguantat força; van llançar les seves carreres a una Amèrica que encara estava governada per les lleis de Jim Crow, i han treballat de manera constant des de l'escenari i la pantalla. I, sens dubte, tenen tota una vida d’històries fascinants per explicar, havent protagonitzat llegendes de la pantalla oposada com Sidney Poitier, Ossie Davis, Ruby Dee, Harry Belafonte i altres. Han treballat junts en diverses ocasions, primer en una posada en escena en 1974 de 'Desire Under The Elms', d'Eugene O'Neill, interpretant mare i fill a la pel·lícula 'The River Niger' (1976) i co-protagonitzada per 'A River Hero Ain't Nothin 'But a Sandwich '(1978). La benvolguda parella es troba amb la possibilitat de considerar la millor actriu convidada en drama i l'actor Emmy per les seves funcions a la sèrie legal de ABC ’; s, sèries legals de Shondaland “; How to Get Away with Murder. ”;\nCreat per Peter Nowalk, el drama protagonitza Viola Davis com Annalize Keating, professora de dret en una prestigiosa universitat de Filadèlfia que, amb cinc dels seus estudiants, s’entrellaça en una trama d’assassinat. Davis ha rebut elogis crítics de la seva actuació en ruta per convertir-se en la primera dona negra que va guanyar el Premi Primetime Emmy per a una actriu líder destacada en una sèrie dramàtica.\nTyson, candidata a 16 vegades i guanyadora tres vegades, és la protagonista de Ophelia Harkness, Annalize Keating i la seva mare; un paper recurrent per al qual ha rebut quatre nominacions als Emmy, inclosa la d'aquest any, tot i que encara no s'ha endur el trofeu a casa. Als seus 94 anys, en cas que la quarta candidatura resultés en una victòria, seria la història perquè es convertiria en la persona més gran que guanyés un Emmy, substituint la victòria del 2018 de Sir David Attenborough als 92 anys.\nTurman és designat pel seu paper recurrent com a empresonat Nate Lahey Sr., personatge que es va introduir a la temporada 4, com a part d’una demanda d’acció de classe que va analitzar els estudis de classe Annalize Keating ’; És la segona candidatura als Emmy de Turman. El seu primer va ser el 2008, per la seva aparició de convidats a la sèrie HBO 'In Treatment', que va guanyar. I, certament, li agradaria obtenir una segona victòria amb la candidatura d’aquest any.\nEn una entrevista a IndieWire, tant Tyson com Turman van parlar sobre la importància que era construir bases sòlides a la primera carrera, el que els va atreure als seus respectius papers a 'Com arribar a matar-se', treballant amb Davis, el seu amor per artesania d’actuar, i molt més.\nIndieWire: Qui eren els vostres mentors quan vau començar a actuar com a actors, sobretot perquè van ser anys en què no hi havia moltes persones negres en el negoci per mirar-lo o emular-les '>\nGlynn Turman: Dito el que va dir la senyora Tyson. Vinnette Carroll va ser extremadament important en el meu desenvolupament com a professora a l'Escola Superior d'Arts Escèniques. Ella també va ser la responsable de venir a Califòrnia. Va ser el teatre el que em va portar a Califòrnia, no pel·lícules de cinema ni la televisió. Vaig venir a formar part del paper de Vinnette Carroll al Centre Cultural Inner City, on vaig aparèixer en una obra anomenada 'Slow Dance on the Killing Ground'. I la meva carrera a la pantalla es va desenvolupar a partir d'aleshores.\nTyson: I també hi havia Lloyd Richards. Era diví quant a mi.\nTurman: Oh, sí, Lloyd era l'home. 'Una pansa al sol' a Broadway, interpretant el jove Travis al costat de Sidney Poitier, va ser on vaig començar. Va ser el primer director amb el qual mai havia treballat.\nTyson: vaig fer una pel·lícula titulada 'Carib Gold' (1956) amb Diana Sands, i no estava segur del talent que tothom va dir que tenia. No entenia de què parlaven i, per tant, vaig quedar reticent després de finalitzar la pel·lícula per continuar actuant. Vaig dir que no ho faré més i Diana em va preguntar per què. Ho vaig dir perquè no sé què faig. Tothom em diu que sóc tan talentós i no sé què volen dir quan ho diuen. Així que em va dir: 'No et rendeixis encara'. Al moment, érem a Cuba rodant, i em va dir: 'Quan tornis a Nova York, vés al taller de Paul Mann Actor i estudia amb Lloyd Richards. Això va ser el que van estudiar actors com Ruby Dee, Ossie Davis, Sidney Poitier i Harry Belafonte, sota Lloyd. I Diana va dir: 'Vés-hi i després de treballar amb ell, pots decidir si ja no vols fer-ho, però deixa't una oportunitat.' I així vaig anar allà i aquí vaig trobar el meu rock, a Lloyd Richards .\nTurman: Finalment va anar a ensenyar a Yale i a tants actors negres i negres en aquell moment estudiats sota la tutela de Lloyd. Angela Bassett, Charles Dutton, Courtney B. Vance, tots ells van estudiar amb Lloyd. Era una llegenda.\nTyson: He de dir-te quina importància és per als joves de saber que la base que se’ls dóna als primers anys d’estudis és extremadament important i que hauríeu de tenir gent tan brillant com Vinnette i Lloyd. docència i interès per desenvolupar bons actors i actrius negres. Perquè és aquesta fundació la que us portarà durant la vostra carrera. Si no en teniu, relliscarà i caurà moltes vegades. Així que em considero molt afortunat d’haver-los tingut a la meva vida al principi.\nIndieWire: i com se sent la senyora Tyson de ser anomenada llegenda i icona ella mateixa?\nTyson: vol dir que sóc vell! Això és el que significa una llegenda? Ho vaig mirar al diccionari. Bé, vol dir que fa temps que visc i que estic en aquest negoci molt de temps i que encara estic treballant és força extraordinari, per la qual cosa ho agraeixo i ho honro.\nIndieWire: Anteriorment, a la teva carrera, vas jugar al que es descriuria com a dones negres fortes. Va ser això per disseny o aquests tipus de rols que us oferiaven?\nTyson: Em vaig dir a mi mateix després que vaig veure l'impacte que tenia 'Sounder' en la gent: 'Cicely, no crec que et puguis permetre el luxe de ser només actriu.' Vaig decidir que hi havia algunes qüestions que volia abordar. i que faria servir la meva carrera com a plataforma. I això ho vaig fer.\nIndieWire: Tots dos ho heu aconseguit molt. Heu guanyat Emmys, Tonys, heu estat nominats a un Oscar. La vostra candidatura als Emmy aquest any significa més que cap èxit anterior?\nTurman: Per mi és un gran problema. Sempre estic molt sorprès quan em proposin alguna cosa realment. Aquesta és la meva segona candidatura als Emmy i, igual que la darrera vegada, em van deixar fora de guàrdia perquè no he fet cap campanya. No havia fet els tipus de coses típiques que fan les persones quan busquen reconeixement de premis. Aquesta conversa és un viatge de campanya, però no he fet cap campanya per arribar fins aquí. Així que intento mantenir-ho tot en perspectiva.\nTyson: Va arribar un dia en què vaig tornar d'una audició rebutjada perquè no la vaig rebre. La meva mare em va asseure i em va dir: “Què és per a tu en aquesta vida, obtindràs; el que no és per a tu, mai no obtindràs. ”Ja sabeu que les mares estan plenes de totes aquestes paràboles.\nTurman: Aquesta és la meva filosofia que també em va passar la meva tia. Excepte que ella ho digui d’una altra manera. Ella va dir: 'El que és el foc és el foc; i què no, no ho és. '\nIndieWire: què va atreure el senyor Turman a Nate Lahey Sr., el personatge que interpretes a 'How to get away with Murder'?\nTurman: Sabia que el guió tractaria de com d’injust és el sistema de justícia. I se’m va demanar que entrés a parlar amb els escriptors i productors i vaig poder contribuir a aquesta història des d’un punt de vista molt personal. El meu pare va ser empresonat i va ser tractat de manera injusta, tant que li va fer algun perjudici. I així la història va tocar un acord. Aquesta història particular tractaria un tema que em va semblar de manera molt específica i em vaig acollir al repte i, amb l'esperança, es va justificar.\nIndieWire: deu haver estat devastador tenint en compte el que li passa al personatge. Ell mor.\nTurman: Sí, ho és, però no ho és. Té sentit dins del context de la història.\nIndieWire: I què va atraure la senyora Tyson al personatge d’Oflialia Harkness?\nTyson: Viola em va demanar que interpretés la seva mare, la qual cosa va resultar com una sorpresa i un honor increïbles. He tingut un respecte tan gran per ella des de la primera vegada que la vaig veure a l'escenari i, per tant, em va preguntar que era, en si mateixa, suficient. No em va importar si només em donessin una línia, o si tot el que havia de fer era passejar-la al voltant d'ella, posar-la a l'espatlla o qualsevol cosa que fos. Ho faria. I així va ser suficient per a mi. Però va ser molt més que això perquè no crec que sigui necessari dir que és una brillant actriu Viola. Al llarg de la meva carrera he tingut uns meravellosos companys actius, i el que té lloc és el senyor Ossie Davis.\nIndieWire: A “Un home anomenat Adam” (1966).\nTyson: Va ser el primer que em va fer sentir com si no estigués treballant del tot. Va ser tan fàcil amb ell. I va ser una experiència gloriosa per a mi i mai la vaig superar. Així, doncs, després d'aquesta experiència, he continuat buscant amb el treball que porto. I amb Viola no he hagut de buscar-ho. Era allà mateix. Vaig sentir que era la meva filla i que cada emoció que la sentia com un acord, també ho sentia. No té preu i és rar.\nTurman: Sí, però és el que és com treballar amb tu, Cicely. Això és com veure i treballar amb vosaltres. Ets increïble, sempre ho ha estat. I faig molta gent gelosa quan dic que, a la obra que vam fer junts, 'Desire Under the Elms', vaig tenir l'oportunitat de besar a Cicely Tyson. Oh Déu meu, parleu d’un aspecte destacat de la carrera d’un. Oh noi! Allò era meravellós, sí, efectivament.\nTyson: No són massa els que ho poden dir. Paul Winfield i tu. Això és! Hi va haver una altra obra de teatre on se suposava que va besar l'actor i no la besaria. I el director em va portar fora i em va preguntar per què. I vaig dir que l'actor fuma i jo sóc al·lèrgic al fum.\nTurman: Bé, estic content que no hagi fumat!\nIndieWire: Finalment, què és el que més t’estima del teu ofici?\nTyson: L’educació. Em considero una estudiant de totes les dones que he jugat perquè se m’ha ensenyat sempre a fer tanta recerca com puc sobre el personatge que estic a punt d’introduir-vos, i això ho faig. Em dedico molta estona a intentar esbrinar qui és. Crec que si no sentiu, oloreu i no degusteu la vida d’aquella persona, com sabeu qui és, d’on venia, saps? Tinc una mica de la terra de Texas quan buscava 'El viatge a Bountiful' que vaig portar a casa i vaig posar un pot, perquè és tan important per a mi estar tan a prop del personatge com sigui possible. Però he après molt de tot el camí de cada experiència i això és el que he estat: la suma de tota la meva experiència de tota la vida. He sabut de cadascuna d’aquestes dones que he tingut la benedicció de projectar-les a canvi.\nTurman: És una cosa semblant per a mi, sobretot en les darreres dècades. He pogut honrar [i] dedicar les meves actuacions a diferents persones de la meva vida que han significat alguna cosa per a mi. I per a mi estar involucrat en una professió que em permet explicar la història dels homes i les dones que han influït en la meva vida fa que això sigui una ocupació molt especial per a mi haver caigut. I, per tant, continuo intentant-ho el millor possible perquè sé a qui faig honor.


Per què l'Holocaust va ser un crim contra els jueus | Bloc Fets | PAÍS | Marbrerie\nPer què l’Holocaust va ser un crim contra els jueus\nDonald Trump va triar el Dia de Record de l’Holocaust per signar el decret que prohibeix l’entrada als EUA a ciutadans de set països de majoria musulmana. Però no va ser l’única mesura incendiària que la seva Administració va adoptar divendres passat. Per primera vegada en dècades, el comunicat de la Casa Blanca sobre l’Holocaust no esmentava explícitament als jueus. Parlava de “víctimes, supervivents i herois”. Era un oblit incomprensible, perquè voreja el negacionisme, així que la majoria dels experts van esperar, pensant que es devia a una malaptesa. No obstant això, tant el portaveu, Sean Spicer, com el cap de Gabinet de la Casa Blanca, Reince Priebus, van deixar clar aquest cap de setmana en diferents mitjans de comunicació que no es tractava d’una badada -cosa que seria estrany en un tema tan delicat-, sinó d’una política.\nNegar el caràcter jueu de l’Holocaust és un disbarat des del punt de vista històric i obre un debat absurd perquè no existeix en la comunitat acadèmica. Els nazis van perseguir i van assassinar en massa a nombrosos grups –enfermos mentals, gitanos, homosexuals, socialistes, republicans espanyols-, però el que van cridar l’Solució Final de l’Problema Jueu anava dirigida, com el seu propi nom indica, als jueus. El Museu de l’Holocaust de Washington en un comunicat en resposta a la Casa Blanca va recordar una frase Elie Wiesel, el supervivent d’Auschwitz i premi Nobel de la Pau mort aquest any: “No totes les víctimes dels nazis van ser jueus, però tots els jueus van ser víctimes dels nazis “.\n” No totes les víctimes dels nazis van ser jueus, però tots els jueus van ser víctimes dels nazis “, va escriure Elie Wiesel\n“l’Holocaust va representar l’assassinat sistemàtic, dirigit per l’Estat, de sis milions de persones per l’Alemanya nazi i els seus col·laboradors. la ideologia nazi descriu el món com una lluita racial i en el seu nucli central es troba la destrucció de tots i cadascun dels jueus. Milions de civils innocents van ser perseguits i assassinats pels nazis, però l’eliminació dels jueus es trobava en el mateix centre de la política dels nazis “, assenyalava el comunicat de l’ Museu de l’Holocaust.\nel documentalista i hi storiador britànic Laurence Rees, que s’ha passat la vida estudiant la II Guerra Mundial, entrevistant víctimes i perpetradors i que és autor d’un dels millors estudis sobre Auschwitz, acaba de publicar en anglès un volum titulat The Holocaust. A new history. El cor del seu llibre reprèn precisament el mateix argument: comença amb una carta d’Adolf Hitler de 1919 en la qual ja mostrava el seu odi desfermat als jueus i la seva tesi és que al centre de l’nazisme es trobava primer l’odi als jueus i després la voluntat d’exterminar-totalment.\nMolts pobles eren considerats inferiors en el deliri racista nazi, destinats a convertir-se en esclaus, però només dos havien de patir l’exterminació absoluta: els jueus i els gitanos. Per als jueus s’empra la paraula Holocaust o Shoah; per als gitanos, porraimos (destrucció en romaní). Però el major esforç organitzatiu per a l’assassinat massiu va estar dirigit als jueus, perquè l’antisemitisme formava part del cor mateix de l’nazisme, com dues cares de la mateixa moneda. La conferència de Wannsee, el 20 de gener de 1942, durant la qual es va organitzar l’extermini massiu, estava dedicada només als jueus.\nels SS realitzen la selecció dels jueus destinats a morir immediatament a les cambres de gas a l’andana d’Auschwitz. Yad Vashem\nDels pogroms es va passar a les estrelles grogues, després a la deportació, a la feina forçat ia la política de guetos i, des del mateix moment en què va començar la II Guerra Mundial, a l’assassinat massiu i els camps d’extermini (el 90% de les víctimes d’aquests camps nazis en territori polonès dedicats només a l’extermini, Chelmno, Belzec, Treblinka, Sobibor, Maidanek i Auschwitz -Birkenau, van ser jueus). No importa el llibre sobre l’Holocaust o el nazisme que es consulti -KL de Nikolaus Wachsmann per citar un dels últims o els ja clàssics de Raoul Hilberg, Martin Gilbert, Richard Hass, Yehuda Bauer, Claude Lanzmann, Christopher Browning o Richard J. Evans– és un debat que no existeix. Planegen moltes altres preguntes -Com va poder passar? Què sabien els alemanys comuns? Com persones aparentment normals van poder matar milions d’éssers humans? -, però aquesta no.Ningú es planteja si l’Holocaust va ser o no un crim contra els jueus d’un règim criminal i racista responsable de milions de morts.\nLes explicacions de Reince Priebus al programa Meet the Press de la BBC no van fer més que deslligar les crítiques en comptes de aplacar-. “No lamento les paraules que utilitzem. Vull dir: tothom que va patir en l’Holocaust, incloent clar a tot el poble jueu afectat per aquest miserable genocidi, és una cosa que considerem extraordinàriament trist”, ha assenyalat. Spicer, per la seva banda, va assegurar que les crítiques contra el comunicat de la Casa Blanca eren “patètiques” i “decebedors”.\nEl columnista de The Guardian i director d’un programa d’història de la BBC, Jonathan Freedland, va escriure que “cridar ‘trist’ a l’Holocaust és el primer pas abans de dir que no va ocórrer”. Jonathan Greenblatt, director de la Lliga Antidifamació (dedicada a denunciar l’antisemitisme), va recordar a la CNN que molts països, des de la URSS sota Stalin fins a Iran, es van negar sempre a reconèixer l’especificitat de la persecució dels jueus “optant per parlar de forma genèrica de el patiment abans de reconèixer el que de veritat va representar aquest catàstrofe: l’intent de genocidi de el poble jueu “. El columnista conservador John Podhoretz, editor de Commentator, que va redactar discursos per Ronald Reagan, va assegurar que “universalitzar l’Holocaust a tots els que van patir baix en nazisme representa arrencar el seu sentit” i ha qualificat d ‘ “abominable” l’actitud de la Casa Blanca.\nals EUA s’acaba d’estrenar una pel·lícula britànica, Denial, que relata l’enfrontament judicial entre Deborah Lipstadt, una experta en negació de l’Holocaust, amb David Irving, un negacionista de que la va portar als tribunals per dir-mentider i manipulador. El cas, sobre el qual Lipstadt va escriure un llibre, planteja moltes coses, una d’elles és que la negació de l’Holocaust adopta moltes formes, no només dir que no van existir les cambres de gas sinó que Hitler no va tenir res a veure (la teoria de Irving). Però el film també planteja un assumpte important: hi ha coses sobre les quals no es pot debatre, no és un problema de llibertat d’expressió, sinó de respecte a la veritat, a la història, a les dades proporcionades per milers de testimonis i per documents escrutats per historiadors que s’han dedicat tota la vida a això. En Història no existeixen els fets alternatius.


Pa amb oli i sucre: Calamars farcits clàssics\nCalamars farcits clàssics\nAvui portem un altre clàssic: calamars farcits amb carn i amb una salseta d'aquelles de sucar-hi pa!\n4 calamars mitjans ja nets\n200 g de carn picada barreja de carn de porc i vedella\n2 o 3 tomaquets madurs mitjans (jo aquest cop he fet servir tomàquet cru de llauna)\n6 o 7 avellanes torrades i pelades\nComençarem per trinxar les ales i les potes del calamars i també all i julivert al gust. Ho barregem tot en cru amb la carn picada i ho amanim amb sal, pebre negre i un pessic de canyella en pols.\nEn una cassola, sofregim la ceba picolada ben fina i els alls també pelats i picolats fins que sigui transparents. Hi tirem una mica de vi blanc i deixem que es redueixi el vi a foc fort. Quan s'hagi reduït, hi aboquem el tomàquet i deixem que cogui a foc lent fins que es faci el sofregit. També hi tirem el julivert.\nMentrestant, farcim els calamars (millor si els girem primer perquè estiguin ben nets) amb la carn picada. No els hem d'omplir excessivament, per evitar que es rebentin. Tanquem els calamars amb un escuradents o cosint-los amb fil d'embastar.\nQuan el sofregit sigui força reduit, hi afegim els calamars amb cura. El foc cal que estigui baixet i tapem l'olla. Si cal, hi afegim una mica d'aigua calenta.\nDeixem que faci xup-xup i es coguin. Quan siguin quasi fets hi aboquem la picada prèviament picada amb el morter o el túrmix (ben fineta ens ha de quedar). Sacsegem la cassola, fem que es barregi tot amb el suc, rectifiquem de sal si cal i apaguem el foc i deixem reposar una mica.\nPublicat per Anirac a 13:33\nEtiquetes de comentaris: calamars, peixos\nCaps de xai estofats


Joan Solana i Figueras: de novembre 2011\nLes catàstrofes demanen respostes excepcionals\nSempre és bo mantenir la calma en circumstàncies catastròfiques per intentar respostes intel•ligents. Sempre és bo evitar els impulsos instintius, que només garanteixen l’encert quan parteixen del que podríem anomenar “l’experiència de l’espècie”. Sempre és bo no reaccionar precipitadament.\nAra bé, una catàstrofe exigeix accions extraordinàries després d’haver-se produït. S’ha d’atendre els damnificats, s’ha d’iniciar el període de recuperació –que serà un temps durant el qual es treballarà d’una manera excepcional-, i s’han de demanar responsabilitats als que podien haver-la evitat.\nLes respostes que s’han donat per part de les persones responsables de la direcció del PSC no es corresponen amb la dimensió formidable de la sèrie de catàstrofes que ha patit. Encara que sigui una obvietat, penso que he d’aportar algunes dades. Les més significatives, des del meu punt de vista, són les següents:\nDiferència de vots entre el PSC i el PP a Catalunya en les eleccions generals\n2008: + 1.067.813\n2011: + 204.503\nEl PP ha retallat la diferència en 863.310 vots.\nDiferència de vots entre el PSC i CiU a Catalunya en les eleccions generals\n2008: + 893.352\n2011: - 93.940\nCiU ha retallat tota la diferència i ens ha superat, això vol dir que entre 2008 i 2011 hi ha una diferència relativa a favor seu de 987.292 vots.\nMalgrat l’evidència, públicament, tot continua com si els fets haguessin sigut més o menys normals.\nCap assumpció de responsabilitats. La crisi econòmica (la fúria dels déus) és la culpable de tot. Com si no haguessin negat la crisi amb Zapatero, com si no haguessin saludat els “brots verds”, com si no haguessin donat suport a un govern insolvent, com si no haguessin votat la reforma constitucional... Ni una dimissió (un detall per a la història).\nCap missatge als damnificats, que pertanyen a tres grups: a) els ciutadans que no han pogut votar aquest PSC i que, en conseqüència s’han vist abocats a l’abstenció o al vot en blanc; b) els que, havent-lo votat, s’han trobat amb un resultat que minimitza el valor del seu vot; i c) els ciutadans de Catalunya que consideren imprescindible l’existència d’un partit socialdemòcrata solvent, que pugui ser, si és necessari, l’alternativa a CiU.\nCap anunci de plans singulars per començar la rectificació immediatament. Encara que falti poc, el Congrés hauria de ser, de facto, extraordinari i en canvi sembla que tot avança de la mateixa manera que fa un any, com si res no hagués passat, enmig de silencis intolerables (que fan sospitar maniobres amagades per mantenir el control “del poder”). No em sé de memòria els estatuts, però cap norma no hauria d’impedir un congrés excepcional, que, si no és l’inici d’una catarsi i d’un temps radicalment nou, pot ser una rèplica de la catàstrofe.\nUna persona ha qualificat aquest blog com la carta dels desitjos impossibles d’un nàufrag. Si també resulta impossible la rectificació imprescindible del PSC, potser serà el moment de buscar un altre partit.\nPublicat per JOAN SOLANA I FIGUERAS a 9:15 p. m. Cap comentari:\n"El problema actual no està en la política socialdemócrata, sinó en el seu llenguatge esgotat". Tony Judt\nAvui diumenge no és el dia de fer análisis. Tampoc no és el día de demanar responsabilitats. Però sí que era el día que els responsables de la catàstrofe estiguessin a l'alçada de les circumstàncies. Com escrivía l'enyorat Tony Judt, els dirigents socialdemòcrates pateixen un greu problema de llenguatge i, seguint amb el seu pensament, aquests problemes els impedeixen d'adonar-se de la realitat i, conseqüentment, de buscar la resposta necessària.\nEl PP ha guanyat perquè el PSOE i el PSC han perdut. La realitat és que a Catalunya hem perdut més de 750.000 vots, el 45% dels electors del 2008 no ens han renovat la confiança i, amb això, hem restat força als que ens han votat. L'ètica, l moral i la política exigien una resposta ben diferent de la que hem hagut d'escoltar. Avui, els resonsables encara estan submergits en l'error, en la falta de llenguatge.\nA partir de demà és imprescindible un canvi de rumb, un canvi radical.\nPublicat per JOAN SOLANA I FIGUERAS a 12:26 a. m. 1 comentari:\nUn vídeo immoral (Nota d'urgència)\nEls responsables de campanya haurien de saber que la democràcia es fonamenta en el convenciment que l'adversari també té la seva part de raó i que la seva veritat pot estar més a prop de la realitat que la nostra. Aquest convenciment és la base del respecte, una actitud que s'ha de cultivar constantment, fins i tot, si no et paguen amb la mateixa moneda.\nDes d'aquest principi, una campanya electoral ha de tendir a l'argumentació constant. I argumentar no és desacreditar ni molt menys agredir.\nNo renuncio a cap de les meves conviccions, continuo opinant que el pensament socialdemòcrata és el que pot ajudar-nos millor a encarar la crisi, acabar de diagnosticar-la i treballar per superar-la. Però de cap manera puc acceptar que el meu partit faci i divulgui un vídeo com el que acaba de presentar.\nConsidero que els que no som responsables de campanya no podem callar. Aquest vídeo porta verí i els socialistes podem perdre les eleccions, però no podem malbaratar el nostre patrimoni moral. Hem de denunciar-lo i hem d'exigir la seva retirada immediata.\nMalauradament, aquest fet em confirma les idees que vaig exposar la setmana passada.\nPublicat per JOAN SOLANA I FIGUERAS a 12:54 a. m. Cap comentari:\nEntre les tècniques de la Retòrica hi ha “l’argument de direcció”: Si ja hem escollit un camí, no podem tornar enrere. Sembla que és el dogma del present. Les persones elegides per administrar el bé públic són incapaces d’imaginar una alternativa a la realitat actual. No són els únics. Hi ha corporacions financeres que estan convençudes que el camí escollit continua essent el millor i faran tot el que puguin (tenen molt poder) perquè cap responsable polític gosi imaginar un canvi de rumb. Han treballat molt bé durant els últims vint anys, han aconseguit que els polítics els ajudin a desacreditar la política, han aconseguit desactivar el pensament crític que podia cultivar-se en els centres educatius, en les manifestacions artístiques i en els mitjans de comunicació i han implantat el culte a la cobdícia, al món líquid i al “jo individual” (aquell que menysté tot el que no representi un benefici propi, aquell per a qui no importa l’efecte que els seus actes tenen per als altres: el contrari al “jo moral”). Un exemple: només en aquest context s’entén l’acceptació acrítica del discurs de Steve Jobs als alumnes de la Universitat de Stanford –que aquests dies centenars de milers de persones escolten, admiren i aplaudeixen. Ara no puc analitzar exhaustivament les barbaritats que diu, només convido a pensar en l’última recomanació que fa i que encén l’auditori: Stay Hungry, stay Foolish (podríem traduir-ho de manera no literal com: no deixeu de desitjar, seguiu esbojarrats), el retrat de l’únic “valor” que té prestigi avui.\nNingú no pot negar que el PSOE, amb la complicitat d’un PSC sotmès, va canviar de rumb el maig de 2010, però esclar, el canvi de rumb no garanteix el camí correcte. Del 2006 al 2010 ens arrossegaven cap a la fallida moral, política i econòmica, vam caure-hi i vam prendre mal.\nA partir d’aquell moment s’han perdut quatre grans oportunitats.\nLa primera era la dimissió de Rodríguez Zapatero i la formació d’un govern amb estabilitat parlamentària garantida i la màxima credibilitat europea possible. En comptes d’això es va posar el govern al servei de la redempció europea del president.\nLa segona era la rectificació del PSC després del missatge claríssim dels ciutadans catalans -en forma de vot- en les eleccions al Parlament de Catalunya: congrés extraordinari i exigència de canvi de rumb a Madrid. Ni una cosa, ni l’altra. Al contrari, justificació pública entusiasta de l’injustificable: la reforma de la constitució, per exemple.\nLa tercera era la confecció de candidatures. Òbviament, Rubalcaba sol no podia recuperar la confiança dels electors socialistes, per tant s’imposava un procés de selecció dels millors candidats possibles en cada circumscripció: persones noves, socialdemòcrates, solvents en les seves professions i amb autoritat moral. Les candidatures són continuistes. Han actuat com les Institucions financeres internacionals i les grans corporacions privades, que han premiat els responsables de la catàstrofe. La perseverança en el manteniment dels responsables de polítiques errònies és una malaltia crònica del PSOE: podríem donar-li un nom: la síndrome Bel, en homenatge a Germà Bel que després d’haver demostrat l’immens error de les polítiques d’infraestructures de les últimes dècades ha vist com ningú li feia cas i es persistia en l’error, amb gran entusiasme. El que han fet en l’àmbit educatiu n’és un altre exemple clamorós.\nLa quarta oportunitat era la construcció d’un discurs nou, radicalment nou, fonamentat en la veritat (qui està en el govern la coneix millor que ningú) i en un programa a mig termini d’exigència de sacrificis estructurals i conjunturals que permetessin encarar els propers anys amb més marge de maniobra. En comptes d’això, s’ha optat per un discurs vell, molt vell, caducat i, el que és pitjor, gens respectuós amb els ciutadans, perquè els fa responsables de l’apocalipsi que anuncien si guanyen “les dretes”, quan s’han dedicat els últims divuit mesos, després de culminar la revolució de l’ultraliberalisme moral, a començar l’última fase d’entronització de l’ultraliberalisme econòmic. Abraçats al PP en la ressaca de la reforma constitucional, ens miren i ens diuen que la seva parella és el diable.\nAquests errors, gravíssims des del pensament socialdemòcrata, aboquen Espanya a un futur d’augment de les desigualtats, d’hegemonia del pensament ultraliberal únic, i d’involució autonòmica.\nAlguns companys em retreuen que escrigui aquestes opinions ara. Poden perjudicar els interessos del PSC, dels “meus”. Potser aquest és el problema de fons, pensar que “els meus” són el meu partit, amb la qual cosa es confon un instrument amb aquells a qui ha de servir. Els “meus” són totes les persones joves que he tingut la sort de conèixer en les meves classes, perquè, per primera vegada, temo pel seu futur. Fa anys que se’ls adula elevant-los a la categoria d’únics protagonistes del món, se’ls ha convidat als funerals del coneixement, se’ls ha repetit que podien fer-se ells mateixos, se’ls ha recomanat l’egoisme irresponsable (Stay Hungry, stay Foolish)... i ara ningú no sap com dir-los que darrere la porta hi ha el desert. Els “meus” són els aturats que han dedicat temps i recursos a aconseguir la millor formació possible (alguns han pogut demostrar-ho en les feines de les quals han estat expulsats simplement pel fet d’haver arribat els últims). Comparteixo amb ells un raonament bàsic, que cap partit incorpora en el seu programa, “repartim el treball, encara que els que tenim feina haguem de ser el vint per cent més pobres”. Els “meus” també són tots els que no compten a l’hora de dibuixar els perfils sociològics del present: les persones que prefereixen contemplar que explotar, “estar-se’n” que consumir, enraonar en viu que reaccionar als estímuls virtuals, les persones que consideren una estupidesa afirmar: és l’economia, imbècil!\nFormo part del trenta per cent de ciutadans que no saben què faran el 20 N. I no me’n sento gens orgullós. M’agradaria que “els meus”, que no van aprofitar l’oportunitat de canviar el govern el maig de l’any passat, que no van impulsar la gran rectificació el novembre, que no van renovar les candidatures, s’aturin un moment, pensin que potser avancen per un camí equivocat i busquin una drecera: un canvi en el discurs, que a hores d’ara només pot ser radical: una descripció correcta i clara de la realitat, el pla de xoc dels sacrificis en favor de la comunitat i la crida a la gran rectificació socialdemòcrata.\nSóc capaç d’esborrar totes les frustracions passades, de renunciar a totes les exigències de responsabilitat, d’oblidar tots els menyspreus, si escolto el discurs nou.\nPublicat per JOAN SOLANA I FIGUERAS a 8:00 p. m. Cap comentari:\n"El problema actual no està en la política sociald...


La Folie - Traficants de somnis - Música Global Discogràfica\nHome Shop La Folie – Traficants de somnis\nLa Folie és una amalgama d’estils musicals en què es barregen soul, funk, pop i\nreggae units pel fil de la paraula. La sensibilitat, les emocions i la naturalitat connecten\namb el públic i el transporten a aquest món de poesia musicada.\nEls membres de la banda són la Paula Giberga (veu i lletres), l'Andreu Roig (guitarra i\ncomposició), el Gerard Cassola (baix), el Ferran Badal (flauta travessera i saxo) i el\nBernat Fisas (bateria). Cinc joves músics formats a l’Esmuc i al Taller de Músics.\nTraficants de somnis és el seu primer disc. Un disc que fuig dels estereotips i que\nexplora experiències i sentiments de la vida quotidiana des de les vibracions i\nexperiències personals, sempre des d’un prisma esperançador, on trobarem la\ncol·laboració de Joan Rovira a la cançó que dona nom al disc, i que va ser enregistrat\nals estudis de La Casamurada i produït per Raúl del Moral.\nLa trajectòria de la banda es remunta al 2012, però és a principis del 2014 quan\ncomença a dibuixar-se un camí més clar i de projecció cap al futur; la banda es nodreix\nde membres nous i cançons noves. Al maig del 2015 reben el primer premi del concurs\nNous Talents de Castelldefels, al juliol, el premi del Concurs de Covers del Festival\nCruïlla que els porta al seu escenari Lounge i finalment aconsegueixen ser els\nguanyadors del Track Vendrell 2015, fet que els permet enregistrar “Traficants de\nEn aquest primer treball discogràfic, La Folie ha trobat un concepte de sonoritat pròpia\ndins de la diversitat d’estils que hi conviuen. Un disc ple de matisos, sonoritat, relats,\ntextos meditats que conformen una carta de presentació immillorable.\nquantitat de La Folie - Traficants de somnis\nEls membres de la banda són la Paula Giberga (veu i lletres), l’Andreu Roig (guitarra i composició), el Gerard Cassola (baix), el Ferran Badal (flauta travessera i saxo) i el Bernat Fisas (bateria). Cinc joves músics formats a l’ESMUC i al Taller de Músics.\nTraficants de somnis és el seu primer disc. Un disc que fuig dels estereotips i que explora experiències i sentiments de la vida quotidiana des de les vibracions i experiències personals i sempre des d’un prisma esperançador. Aquest disc és fruit del primer premi del concurs Track Vendrell 2015 enregistrat als estudis de La Casamurada amb la producció de Raúl del Moral. En aquest treball discogràfic La Folie ha trobat un concepte de sonoritat pròpia dins de la diversitat d’estils que hi conviuen.\nLa trajectòria de la banda es remunta al 2012, però és a principis del 2014 quan comença a dibuixar-se un camí més clar i de projecció cap al futur; la banda es nodreix de membres nous i cançons noves. Al maig del 2015 reben el primer premi del concurs Nous Talents de Castelldefels, al juliol, el premi del Concurs de Covers del Festival Cruïlla que els porta al seu escenari Lounge i finalment el Track Vendrell 2015, fet que els permet l’enregistrament de Traficants de somnis amb la possibilitat de posar a l’abast de tothom aquest projecte tan engrescador.


Festa del Martiri de Sant Joan Baptista a Ciutadella - Diòcesi de Menorca\nAhir capvespre a l’ermita de Sant Joan de Missa de Ciutadella es va celebrar la festa del martiri de Sant Joan Baptista. La celebració, que va comptar amb l’assistència d’un gran nombre de fidels, es va viure en un gran ambient de germanor i va comptar amb balls folklòrics i una ballada popular.\nEn la seva homilia, el bisbe Mons. Francesc va recordar que “aquesta festa ens convida a proclamar amb força i amb gran llibertat la veritat que hem rebut.” La nostra fe és un gran tresor que hem d’aportar a la nostra societat.\nEn aquest sentit, Francesc va destacar 3 actituds necessàries:\nUna forta experiència de fe, experimentant cada un de nosaltres la veritat de l’Evangeli, el goig de la trobada amb Crist.\n2.Una bona formació cristiana. Els cristians hem de conèixer bé tot allò que professa la nostra Església. Així podrem evitar que l’opinió pública determini les nostres conviccions i, per tant, els nostres criteris personals sorgiran de la Paraula de Déu.\n3.Tenir sempre una gran confiança en l’Esperit Sant, que porta a terme l’evangelització i és la nostra força personal.\nFinalment, el nostre Bisbe va expressar que Sant Joan Baptista ens mostra una altra cosa molt important: “que per ser testimonis de fe és necessari deixar que sigui Jesús qui creixi”. “La nostra missió és obrir les portes perquè entri aquesta llum de Crist en el cor dels homes. La missió del deixeble és deixar lloc, obrir camí perquè vingui el Senyor”. Podeu llegir l’homilia completa al següent enllaç: https://www.bisbatdemenorca.org/les-paraules-del-bisbe/homilies/2021-08-27-Martiri-de-sant-Joan-baptista2021.pdf\nPrevious Post:“Tots estem en el pròleg de la Santedat”, el nou llibre de Mn. Joan Bosco Faner i una invitació per a descobrir la bellesa de la voluntat de Déu\nNext Post:Festa del Martiri de Sant Joan Baptista a Maó: “L’Evangeli ens fa profetes”


'El món a RAC1' lidera la ràdio catalana amb 515.000 oients, 62.000 més que 'El matí de Catalunya Ràdio'\nL'EGM atorga a l'emissora del grup Godó 708.000 seguidors, pels 573.000 de la pública\n2 min. Barcelona 11/04/2012 08:16\nRAC1 és la gran triomfadora de la primera onada del 2012 de l'Estudi General de Mitjans (EGM), que s'ha fet pública aquest dimecres. L'emissora del Grupo Godó es consolida com la més escoltada de Catalunya, amb 708.000 oients, i es distancia de Catalunya Ràdio, que en suma 573.000. El tercer lloc és per a la cadena SER, que aconsegueix 397.000 oients.\n'El món a RAC1', que condueix Jordi Basté, és el líder de la ràdio catalana, amb 515.000 oients, i eixampla la distància respecte al seu principal competidor, 'El matí de Catalunya Ràdio', que n'obté 453.000. En l'onada anterior, feta pública el 30 de novembre, l'espai de RAC1 va aconseguir el lideratge per primera vegada, però per només 1.000 oients de diferència. Fa un any, en canvi, el programa que presenta Manel Fuentes es mantenia com el més escoltat de Catalunya, amb 28.000 seguidors d'avantatge respecte a 'El món a RAC1'.\nCal destacar, a més, que tots dos programes han guanyat audiència respecte a l'onada anterior: 'El món a RAC1' puja un 29% i guanya 116.000 oients, mentre que 'El matí de Catalunya Ràdio' creix prop del 14% i aconsegueix 55.000 seguidors més. Els 453.000 oients que té actualment el programa són la millor dada dels últims sis anys, i per tant també les millors des que se'n va fer càrrec Manel Fuentes, la tardor del 2009.