La mà dreta de Costa assegura que l'ex secretari general del PP era el responsable "de la contractació" amb la Gürtel\nDavid Serra: "A mi el senyor Costa no em va dir mai que hi havia pagaments en B"\n3 min. València 07/02/2018 17:04\n651x366 L'ex vice secretari general del PP valencià David Serra, durant la seva declaració al judici pel presumpte finançament il·legal de la formació. / JAVIER LIZÓN / EFE L'ex vice secretari general del PP valencià David Serra, durant la seva declaració al judici pel presumpte finançament il·legal de la formació. / JAVIER LIZÓN / EFE\nL'exvicesecretari del Partit Popular del País Valencià David Serra ha copiat l'estratègia de defensa de l'exvicepresident del govern valencià i director de la campanya electoral del PP valencià, Vicente Rambla, i en la seva declaració avui en el judici pel presumpte finançament irregular de PP valencià ha assegurat que les decisions les prenia el llavors secretari general, Ricardo Costa. "Ell era el responsable de la contractació" dels actes electorals del partit a la trama i qui autoritzava els pagaments", ha assegurat l'exdirigent conservador.\nAmb relació als presumptes pagaments en negre del partit a Orange Market, la filial valenciana de la Gürtel, Serra ha afirmat: "A mi el senyor Costa no em va dir mai que hi havia pagaments en B". L'exvicesecretari del Partit Popular del País Valencià també ha assegurat que "mai" ha pagat o rebut diners "en efectiu".\nL'exdirigent conservador ha reconegut que ell va autoritzar alguns pagaments a Orange Market, tot i que ha defensat que ho feia si estaven autoritzats per Ricardo Costa. Serra ha afirmat que la seva obligació no era "el control d'aquests pagaments", i que era "absolutament normal" autoritzar l'abonament de factures perquè no es quedessin bloquejades.\nSerra ha reiterat que la seva "missió" com a vicesecretari era la de "gestionar la mobilització" dels actes i la "direcció de recursos humans", però que no intervenia "en res de la contractació". D'això se n'encarregava, segons la versió de Serra, "el senyor Costa", que tenia "una relació molt estreta" amb Álvaro Pérez, i era ell qui li feia els encàrrecs d'actes electorals.\nCap referència a Francisco Camps\nDavid Serra no ha citat en cap moment a l'expresident valencià Francisco Camps, a qui altres acusats com Ricardo Costa van acusar de dissenyar el sistema pel qual el PP s'hauria finançat il·legalment a través de donacions d'empresaris, i ha traslladat la responsabilitat de la contractació amb Orange Market a l'exsecretari general dels conservadors valencians.\nEncara que estava previst que avui també declarés el considerat blanquejador de la Gürtel, Ramón Blanco Balín, el jutge José María Vázquez Honrubia ha decidit posposar el seu interrogatori pel proper divendres.\nEn el judici pel presumpte finançament il·legal de les campanyes electorals del Partit Popular del País Valencià h i ha una vintena d'acusats, entre els quals destaquen els principals caps de la trama: l'empresari Francisco Correa i els seus col·laboradors Pablo Crespo i Álvaro Pérez, 'el Bigotes', tots tres complint una pena de 13 anys de presó pel frau en els contractes dels expositors de Fitur. També cinc exdirigents del PP valencià durant el lideratge de Francisco Camps, entre els quals Vicente Rambla, exvicepresident de la Generalitat valenciana; Ricardo Costa, ex secretari general dels populars valencians, i David Serra, ex vice secretari general de la formació regional. Les penes més elevades que demana la fiscalia per a ells són de set anys i nou mesos de presó.


FAQ's - Societat Protectora d'Animals de Mataró\nCal demanar cita per venir als refugis?\nÉs recomanable que demaneu cita per poder-vos donar una bona atenció\nCom podem demanar cita?\nSi és per adoptar, cal que entreu AQUÍ i respongueu el qüestionari d’adopció. Un cop rebut, us respondrem per donar-vos dia i hora. Si és per qualsevol altre tema, podeu esciure a info@protectoramataro.org\nTots els animals apareixen a la web?\nÉs una web actualitzada diàriament?\nLes persones majors de edat que es considerin aptes per adoptar, que signin un contracte d’adopció i paguin l’import de l’adopció.\nL’adopció s’ha de formalitzar amb el futur propietari directament ja que el xip ha d’anar al seu nom. A més a més, portar un animal a casa és una decisió molt seriosa, i ha de ser consensuada i reflexionada amb tota la família.\nLa vacuna, la desparasitació interna i externa, el xip i l’esterilització, a més a més d’un servei postadopció que consisteix en les consultes veterinàries que oferim durant la primera setmana posterior a l’adopció en el cas d’animals adults i 15 dies en el cas dels cadells.\nGairebé sempre, tot i que pot ser que per problemes de salut o edat de l’animal (cadell) podria ser que no. En el cas dels cadells, amb l’adopció es dóna una data per l’esterilització de l’animal a càrrec de la protectora.\nPuc tornar l’animal si no el puc atendre?\nSi el retornes abans dels 4 mesos posteriors a l’adopció, hauràs d’abonar el canvi de xip (50€). Si ho fas després dels 4 mesos de l’adopció, es paga el cost de l’entrada més el canvi del xip. Si està acollit, en el moment que ho decideixis donat que no es paga el cost de l’entrada.\nNo, per no perjudicar l’animal.\nEs valorarà el cas amb els cuidadors. Existeix l’opció de contractes d’acollida temporal o terapèutica en alguns casos d’animals de la campanya dels “que ningú vol”.\nQuè faig si em trobo un gat o un gos perdut?\nSi trobeu un gat o un gos perdut a la via pública, sigui l’hora que sigui, l’heu d’agafar i avisar a la policia local de la vostra localitat. Ells avisaran el servei de recollida de l’entitat que s’encarrega del servei. Aquest servei és obligatori per a qualsevol localitat. Per tal que la policia local ens avisi, és important que el gat o gos que trobeu el puguis agafar i mantindre’l sa i estalvi fins que arribi el servei de recollida. Si l’animal no es deixa agafar, cal tenir sempre present que perseguir un animal perdut pot ser perillós per l’animal. Si no es deixa agafar, el més beneficiós per la seguretat de l’animal és fer-nos arribar l’avís per via telefònica o per correu electrònic per estar-ne al cas i poder actuar amb la calma i precaució que reclama el rescat d’un animal espantat.\nQuè faig si estic passant per una situació de vida que no em permet atendre el meu animal?\nPosa’t en contacte amb el departament de serveis socials de la teva localitat i exposa la teva situació.


Paterna dóna 7.000 compreses sanitàries als camps de refugiats sahrauís\nInicio L'Horta Nord Paterna Paterna dóna 7.000 compreses sanitàries als camps de refugiats sahrauís\nL’ajuntament de Paterna en col·laboració amb l'ONG Sàhara Lliure de Paterna ha efectuat una donació de més de 7.000 compreses sanitàries per als campaments de refugiats i refugiades sahrauís en Tindouf (Algèria).\nActualment, en els campaments de refugiats sobreviuen al voltant de 200.000 persones en un estat molt precari, tant en qüestions alimentàries com sanitàries. Per això, des de la regidoria que dirigeix Carmen Gayà s'ha dut endavant esta iniciativa encaminada a ajudar a abastir els centres sanitaris de material indispensable com ara les compreses.\nLa regidora Carmen Gayà s'ha mostrat molt satisfeta amb este enviament de material, ja que "considerem molt important esta aportació com a mostra de solidaritat del consistori que no és més que un reflex de la solidaritat que any rere any demostren els paterners i paterneres amb els refugiats sahrauís, adherint-se a campanyes com la d'acolliment de xiquets i xiquetes provinents dels camps de refugiats durant les vacances d'estiu".\nLa donació arribarà directament al govern de la RASD (República Àrab Sahrauí Democràtica) a través de l'ONG internacional Mitja Lluna Roja.\nArtículo anteriorTorrent mejora la atención a la ciudadanía y la seguridad de los profesionales sanitarios\nArtículo siguienteDetenida en Alfafar, Sagunt y Bélgica una banda dedicada a la explotación laboral con anuncios en internet


El Regne Unit renega d'extraditar Julian Assange als Estats Units\n09 desembre 2021 05:52\nEl Regne Unit rebutja extraditar als Estats Units el fundador de Wikileaks, Julian Assange. Així ho ha decidit el tribunal encarregat que el va jutjar per a decidir si l’extradició era pertinent.\nSegons avança la premsa local, la jutgessa Vanessa Baraitser ha denegat l’entrega de l’activista a les autoritats estatunidenques i ho ha argumentat per problemes de salut mental, ja que la jutgessa considera que hi ha risc de suïcidi i de patir confinament. La defensa d’Assange havia denunciat les motivacions polítiques del cas i el risc que no tingui un judici just als Estats Units.\nEls Estats Units l’acusen d’espionatge per la revelació dels crims de guerra comesos per aquest país a l’Afganistan i l’Irac, uns delictes que poden significar fins a cent setanta-cinc anys de presó. És previsible que es presenti un recurs d’apel·lació davant de la decisió, de manera que encara no és definitiva, però és la primera victòria d’Assange des de la seva detenció.\nAssange està detengut a la presó d’alta seguretat de Belmarsh, prop de Londres. Va ser detingut l’abril del 2019 a l’ambaixada de l’Equador a Londres, país que li havia garantit asil diplomàtic el 2012 per a prevenir que fos arrestat per un suposat cas de violació a Suècia que va ser retirat després.\nEl mateix mes un gran jurat de l’estat de Virgínia, als Estats Units, el va acusar d’espionatge afirmant que havia ajudat Chelsea Manning en l’accés a documentació confidencial que després es va fer pública, acusació que posteriorment es va incrementar el maig del 2019.\nIgual és que amb sa derrota d'en Trump es Regne Unit no està molt entusiasmat en una fuita cap endavant\nPer Cor Josepí, fa 11 mesos\n... la putada és que, veient el què li han fet a n'Assange, a poca gent li quedarà ganes de lluitar perquè la veritat arribi al gran públic. Cal seguir lluitant però!\nUna molt bona notícia per a tots els demòcrates del mon, front al creixement de l'extrema dreta, l’espoliació dels països empobrits i els retalls generalitzat dels estats a les llibertats


Valentí Castanys - Col·lecció Gelonch-Viladegut\nCol·lecció Gelonch-Viladegut Valentí Castanys\nValentí Castanys i Borràs va néixer a Barcelona el 1898 i va morir a la mateixa Ciutat el 1965. Fou un dibuixant, humorista i comediògraf català.\nFou la figura principal i impulsor de la revista esportiva humorística Xut!, nascuda el 1922. Fou col·laborador d’un gran nombre de publicacions d’humor gràfic i d’informació general: En Patufet, El Senyor Canons, El Be Negre, La Veu de Catalunya, La Rambla o La Ciutat. Va aconseguir gran popularitat com a humorista radiofònic, conferenciant i escriptor.\nDurant la guerra civil, es va establir a Sant Sebastià, quan fou ocupada pels insurgents i va col·laborar amb la publicació falangista Flechas y Pelayos, amb el pseudònim As. A l’acabar la guerra va col·laborar a la revista Destino i al diari El Mundo Deportivo (fins el 1946) i a El Correo Catalán, a més de fundar el setmanari El Once, amb el què va pretendre emular l’èxit de Xut!. Amb el seu humor blanc i costumista, un grafisme net i sense complicacions, i un estil de caricatura estilitzada sense massa exageració, fou un dels principals humoristes catalans de la postguerra.\nL’Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona conserva en els seus fons 395 dibuixos originals de Valentí Castanys que foren publicats a les pàgines de La Veu de Catalunya, entre el 1r de novembre del 1933 i el 3 de gener del 1936.\nAquesta col·lecció donada a l’Arxiu per La Veu de Catalunya l’any 1936, es caracteritza per tractar-se de dibuixos a ploma amb tinta xinesa, de traç net i segur, de cuidada tècnica i format molt similar, en què es representen caricatures inconfusibles dels principals protagonistes de la vida política del país durant els anys de la Segona República espanyola.


Els i les professionals de la seguretat privada es mobilitzen contra la precarietat de les condicions laborals | UGT Catalunya\nAquest dimecres, 28 de juny, de 12 a 13 hores, concentració davant la seu de Foment del Treball\nLa UGT de Catalunya, CCOO i ADN Sindical hem convocat per al proper dimecres, 28 de juny, de 12 a 13 hores, una concentració de treballadors i treballadores de la seguretat privada davant la seu de Foment de Treball en contra de la precarització de les condicions laborals.\nAquesta concentració se suma a les convocades arreu de l’Estat per denunciar el model que la patronal vol imposar en la negociació col·lectiva, un model basat exclusivament en la competència sobre preus enfront d’aquell que entén que la millora del context econòmic ha de repercutir positivament en les condicions laborals del col·lectiu.\nDes del nostre sindicat denunciem que la precarietat de les condicions laborals de la plantilla suposa també la precarització de les mateixes empreses de seguretat de privada. Els seus clients es mostren satisfets en comprovar que patronals i empreses, paralitzades per la por i sense perspectives ni projecte de futur, no troben la manera de posar en valor el cost del servei que aporten els i les professionals de la seguretat privada. La precarització de les condicions laborals dels professionals del sector de la seguretat privada és directament proporcional al deteriorament progressiu de la qualitat en els serveis prestats.\nA Catalunya, el conveni sectorial estatal de seguretat privada afecta uns 13.000 treballadors i treballadores.\nConcentració treballadors seguretat privada\nDIA: 28 de juny.\nLLOC: davant seu Foment del Treball. Via Laietana, 32. Barcelona.\nAquesta entrada ha estat publicada a Acció sindical amb els tags concentració, conveni col·lectiu, seguretat privada . Guarda a marcadors permalink.


webpolicial - La direcció dels Mossos rectifica la instrucció d'armes\nLa direcció dels Mossos rectifica la instrucció d'armes\t PDF | Imprimir |\t E-mail\ndissabte, 14 juny de 2008\nAVUI, Laura Nicolás\nL'endemà que el conseller d'Interior, Joan Saura, defensés la polèmica regulació de l'ús de les armes de foc i altres eines de defensa als Mossos d'Esquadra, el director general del cos, Rafael Olmos, rectificava la instrucció més criticada. La modificació -tot i que oficialment es parla d'ampliació- entra en vigor avui mateix i, entre d'altres, recull una de les peticions bàsiques dels sindicats i de bona part del col·lectiu policial: ampliar els supòsits d'utilització de les porres extensibles.\nEn la instrucció rectificada s'amplia el nombre d'unitats autoritzades a fer ús d'aquest tipus de defenses i ara són un total de dinou. El més important, però, és com s'incrementa el nombre d'agents afectats per la rectificació, ja que, a partir d'ara, les unitats de seguretat ciutadana -que suposen el gruix més important del personal del cos- podran portar el bastó extensible en serveis de paisà o quan patrullin en motocicleta.\nEls agents de l'Àrea Regional de Recursos Operatius (ARRO) que van protestar contra la polèmica instrucció presentant-se a un servei de paisà amb la porra de fusta, també podran fer ús de la defensa extensible en aquest tipus d'actuacions.\nUna altra reclamació atesa per la direcció política dels Mossos és eliminar l'obligatorietat que el bastó extensible sigui subministrat pel cos. "Finalment, es considera convenient des del punt de vista de l'operativa policial autoritzar l'ús d'aquestes eines que siguin propietat dels membres del cos", diu la nova instrucció.\nUn canvi d'opinió en què potser té a veure que tres mesos després de l'entrada en vigor de la instrucció inicial únicament s'han repartit 50 porres a les comissaries de Ciutat Vella i l'Eixample. Això sí, la comissaria general de Planificació i Organització acreditarà els models privats que es podran utilitzar.\nEls esprais de defensa\nLes unitats de seguretat ciutadana també es beneficien d'una modificació de criteris pel que fa a l'ús dels esprais de defensa. A partir d'ara, els podran dur de manera ordinària -i no només en els serveis de paisà- sempre que comptin amb el vistiplau del cap de la regió policial.\nLa instrucció rectificada també elimina el polèmic paràgraf en què s'advertia als mossos que no podien projectar els esprais "a les mucoses de les persones a les quals es vol reduir". Precisament, aquesta eina de defensa no és efectiva si no es dirigeix a l'aparell respiratori.\nLes manilles d'usar i tirar també les podran utilitzar els agents de Seguretat Ciutadana si es preveu un servei amb moltes detencions. També s'autoritza en quatre noves unitats.\nD'altra banda, la nova redacció de la instrucció incorpora noves eines de defensa com les armes per disparar pilotes de cautxú, artefactes fumígens i lacrimògens, així com les granades tipus Stunt.


El cultiu tenien un valor aproximat de 105.000 euros al mercat il·legal d’estupefaents\nLa plantació va ser localitzada arran de les queixes veïnals rebudes per les «fortes olors» que hi havia a la zona\n19 de de gener del 2021. 11:18\nLa Guàrdia Urbana de l’Hospitalet de Llobregat i els Mossos d’Esquadra van desmantellar dijous passat 14 de gener una plantació de marihuana ubicada en un local de la zona industrial del barri del Centre. Des de l’Ajuntament expliquen que a l’immoble hi havia un total de 432 plantes i 270 esqueixos en diferents fases de creixement i assecatge per a la seva posterior distribució.\nTambé es van trobar 6,9 quilos de cabdells i 4,8 quilos de pol·len d’aquesta droga, a més de 49 llums i vuit aparells d’aire condicionat, «amb un valor aproximat al mercat il·legal d’estupefaents de 105.000 euros», assenyalen des del consistori.\nLa plantació il·legal va ser localitzada per agents de la Unitat de Recolzament i Informació de la Guàrdia Urbana, arran de les queixes veïnals rebudes per les «fortes olors» que hi havia a la zona, provinents del lloc on es trobava la droga.\nDetingut un home de 41 anys\nPer aquests fets, els agents van detenir un home de nacionalitat espanyola de 41 anys per un suposat delicte contra la salut pública, «investigat també per defraudació de fluid elèctric», destaquen des de l’Ajuntament de l’Hospitalet.\nPer la seva banda, els serveis tècnics de l’empresa subministradora van procedir a desconnectar la plantació de la xarxa elèctrica.\nCànnabis Mossos d'Esquadra L'Hospitalet de Llobregat Ajuntaments


Reclamen amb 200 instàncies a Sant Feliu una pancarta per a la llibertat del presos - Diari de Girona\nReclamen amb 200 instàncies a Sant Feliu una pancarta per a la llibertat del presos\nL'organitza el Comitè de Defensa de la República i ha entrat la petició a l'Ajuntament\ncarles torramadé sant feliu de guíxols 16.01.2018 | 12:55\nEl cartell que convocada la recollida de firmes del dia 12\nEl Comitè de Defensa de la República de Sant Feliu de Guíxols impulsa una campanya de presentació d'instàncies perquè l'Ajuntament de la localitat pengi una pancarta a la façana de la Casa de la Vila amb el missatge de «Llibertat presos polítics», en referència a Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, empresonats arran del procés sobiranista.\nDesprés de dues convocatòries d'entrega dels formularis perquè els veïns interessats els firmin, el CDR Guíxols ha anunciat a través de les xarxes socials que ja s'han entrat 200 instàncies en aquest sentit.\nDe moment, el CDR Guíxols, organitzador de la inicativa i que compta amb la col·laboració l'ANC local, ha realitzat aquesta recollida de firmes els divendres 5 i 12 de gener, i ja ha anunciat que divendres que ve repetiran la convocatòria, de les deu del matí a les dues de la tarda a la plaça del Mercat.\nRespecte aquest assumpte, l'alcalde Carles Motas va manifestar a Ràdio Sant Feliu que considera que aquestes pancartes poden penjar-se en altres llocs del municipi que ofereixin una major visibilitat, com poden ser les entrades a la ciutat per carretera i a la Rambla Vidal.\nDins d'aquestes iniciatives, l'ANC ha convocat avui una concentració davant l'ajuntament que serà seguida d'una marxa fins al Monestir.


Distribuïdor d'aigua → Instal·lacions públiques • Oficines • Aeroports • Bancs • Oficina de correus\nNecessiteu un dispensador d’aigua en instal·lacions públiques, oficina, aeroport, banc? L’empresa Water Point ofereix Distribuïdors d'aigua no cilíndrics, bevedors, la font de líders mundials en la indústria, de la qual som distribuïdor exclusiu a Polònia.\nUn dels components més importants del cos humà és aigua. Una correcta hidratació del cos i la satisfacció de la set té un efecte positiu en la salut i en tots els processos de vida del nostre cos.\nLa demanda d’aigua augmenta especialment a l’estiu, quan tenim més set de temps calorós. Per tant, una bona solució són els brolladors, les fonts i els distribuïdors d’aigua potable, cada vegada més disponibles als espais públics.\nAquests dispositius proporcionen aigua neta i saludable. Gràcies a les aixetes que s’hi posen, tothom pot beure aigua fresca i saborosa o bé omplir-ne l’ampolla o l’ampolla d’aigua. Els moderns distribuïdors d'aigua potable estan dissenyats de manera que no només els adults i els nens, sinó també els majors puguin utilitzar-los fàcilment.\nLes fonts d’aigua potable proporcionen aigua que compleix tots els estàndards requerits, de manera que es pot beure i, a més, molt saborosa.\nAquests dispensadors d'aigua potable es poden col·locar en llocs públics, centres comercials, aeroports, parcs i instal·lacions esportives, així com en empreses, escoles i hospitals.\nAquests dispositius fan que les persones que s’allotgen en aquests llocs es sentin còmodes i puguin tenir cura de la seva salut bevent aigua neta i neta.\nPer tant, les fonts amb aigua potable s’han de trobar allà on passem molt de temps i no sempre tenim l’oportunitat de comprar aigua fresca o una altra beguda. Els distribuïdors d'aigua potable no només són una font d'aigua dolça i saborosa, sinó que, gràcies al seu disseny universal i modern, són un element addicional que influeix en la decoració dels espais públics.\nLes estacions d’aigua potable poden subministrar aigua de manera eficient, alhora que redueixen els costos de subministrament i distribució d’aigua i proporcionen un argument ambiental reduint notablement el consum d’ampolles de plàstic i redueixen la producció de residus.\nEls dispensadors i les fonts d'aigua potable ajuden a promoure un estil de vida saludable formant el costum de beure aigua natural fresca en lloc de begudes endolcides.\nEl fet d’aportar quantitats il·limitades d’aigua cristal·lina, disponible a qualsevol espai públic durant tot el dia, augmenta el comportament pro-salut i la consciència pro-ecològica de la societat i redueix significativament els costos associats a l’eliminació de quantitats ja grans de brossa a la ciutat.\nEls dispensadors d'aigua potable, les fonts i les fonts també estalvien temps, espai i diners que es dedicaven anteriorment a l'emmagatzematge d'aigua embotellada.\nEls dispensadors d'aigua potable estan fabricats amb materials moderns, que garanteixen la durabilitat a llarg termini i baixos costos operatius.\nEl disseny adequat del dispositiu garanteix que l’aigua subministrada tingui alta qualitat, frescor i gust agradable i, per descomptat, segur microbiològicament.\nDistribuïdors d'aigua sense cilindresneteja l'aigua de l'aixetalliurament d'aigua a l'aeroportdispensador d'aigua per al bancdistribuïdor d'aigua per a l'oficinadistribuïdor d'aigua a les oficinesdistribuïdors d'aigua potable per a l'oficina de correusdosificadors d'aigua de fontaigua carbonatadaaigua calentadirectament de l’aixetaaigua per a oficinesaigua a l'aeroportaigua a l’oficinaaigua de l'aixeta sanaaigua fredaaigua de font per a equipaments públics


Damien: La Fe Blaugrana\nPublicat per U.Q.F. a 22:02\n24 de novembre de 2010 a les 11:57\nposi un Barça-Madrid a la seva vida i oblidi's de la resta. et pourquoi pas?\n24 de novembre de 2010 a les 12:22\nQue t'autocensures? A aquestes alçades? :))\nI tant, jo ho veig així. Una bona golejada al Real i ni crisi ni històries. Fins i tot la dependència d'Espanya es fa de molt més bon portar...\nM'agradaria visitar el teu bloc més sovint i ficar culleradeta, però és que porto un ritme i un tempo a les antípodes del teu...\n24 de novembre de 2010 a les 18:40\nL'enhorabona pel post, és poesia en prosa. Jo no soc futbolero; vaig perdre la fe fa tants anys que ja ni me'n recordo si va ser anterior o posterior a la pèrdua de la fe per antonomàsia. De nano n'havia tingut molta, de fe, però jugant era un patata. Això probablement n'explica la pérdua. Varen ser els temps immediatament posteriors a les "Cinc Copes", quant el Kubala i el César varen representar per nosaltres el que en Cruyff i en Neskens per vosaltres o en Messi i en Xavi per la canalla d'avui. Recordo les primeres copes de Europa, quan anava amb la meva mare al Camp Nou (llavors era "nou" de veritat)... Tempus fugit. :)\n24 de novembre de 2010 a les 19:43\nQuan veig Cruyff i Neeskens convertits en senyors d'una certa edat, també hi penso, en com ha passat el temps.\nDe fet, el futbol ja no és un esport tan jove, així que arribarà un dia que abans de cada partit haurem de fer un minut de silenci per alguna figura desapareguda...\n25 de novembre de 2010 a les 15:20\nUna bona confessió,de fe.\nBufa amb l'incrèdul!! Personalitzant jo també et diria que potser sóc l'única persona del món que ha canviat d'equip. Bé, ho dic per fer-me el xulo ja que també sóc tant del Barça com ho era de abans com de l'equip que en cas que fos a primera el preferiria com a guanydor. He estudiat a Sabadell, hi sóc més a prop, i m'agrada més que Barcelona, i sí, si juguessin una final triaria el Sabadell.\nEn quant al joc aquí no em puc fer el xulo, no tenia picardia ni aplom i l'únic que sabia fer eren piruetes fora del partit. Com a porter sí que hagués despuntat, m'en vaig adonar tard.\nTinc un amic que -el culé de referencia i mediàtic de Mollet- l'importa un rave qualsevol altre partit, només els del Barça.És el culer de la cueta, el que va inventar allò de les copes en blanc i negre del Madrid.\nUn altre molletà, el germà de la Montserrat Tura concretament, m'havia dit: El futbol és un art. Una qüestió debatible.\n26 de novembre de 2010 a les 11:42\nEi, Damien. Aquest escrit m'ha agradat especialment, felicitats! És curiós, a mi amb els himnes em passa el mateix, però això de trobar emocionant la lletra del del Barça, en públic, encara no m'havia atrevit a confessar-ho.. has estat molt valent. Hi ha una segona reflexió que comparteixo i és que els que som profundament ateus o moderadament agnòstics, en el fons, vivim sempre a la recerca desesperada d'una Fe majúscula on sublimar tots els nostres anhels de transcendència, que segurament, com a mínim a nivell estètic, deuen ser similars als de Ratzinger..\n27 de novembre de 2010 a les 17:28\nPer uns moments m'ha passat pel cap una enorma extravagància: que eres perico. Després ja m'he tranquilitzat.\nTafanerisme: qui és el culer de la cueta?\nSobre si el futbol és art: d'entrada és un esport, després un joc, però que com que pot oferir una enorme bellesa se'l considera sovint art. El joc del Barça actual, afegeixo, té màgia. El del Madrid només té efectivitat.\nMoltes gràcies, ho celebro.\nGran lletra, la del mestre Espinàs, un home capaç de portar mitja vida fent un article diari sense dir mai cap bajanada.\nTens raó en la darrera observació. Hi ha gent que es pensa que som ateus perquè som o curts o malvats. I si ho som és perquè no hi podem fer més.\n29 de novembre de 2010 a les 14:39\nNo vull ser pessimista, però un partit així no sé si el veurem més. Sempre però el recordarem.\nEn quant a lo de perico, doncs mira, podia ser-ho ja que vaig estudiar també al costat, amb els grans salesians, de Sarrià.\nDeia el de la cueta per si algú el recordava d'algun programa d'aquests amb públic. És un dels paios amb més vis còmica del país, tipus Tomàs Guasch, però en culé.\n30 de novembre de 2010 a les 10:59\nFelicitats: la fe mou muntanyes.\nSuposo que ja us heu recreat la vista i la oïda recorrent tot l'espectre mediàtic i heu segregat endomorfines per uns quants dies. Però si voleu una ració extra, aquí us deixo l'enllaç a la crònica del The Guardian. No us deixeu perdre els comentaris; es veu que el Mou i el C9 van deixar al darrera un reguitzell de "fans" que els hi tenien ganes.\nCrec que de partits així encara ens n'esperen uns quants, potser no amb cinc gols i contra el Madrid, però de recitals de joc en queden uns quants. També ens tocarà perdre, naturalment, però amb la satisfacció de veure que sempre som fidels al model que tanta admiració desperta.\nCrec que Iniesta encara no ha desenvolupat tot el seu talent potencial. Messi només té 23 anys. Busquets és escandalosamen jove. Xavi, que ja és veterà, seguirà sent clau mentre el cervell creador li funcioni, i el múscul ja el posaran altres. Puyol, que de vegades presenta lleus avisos de declivi, té un Fontàs al darrera que és or pur... com molts dels joves del Barça B. En fi, que mentre mantinguem la filosofia de joc, ens ho passarem bé.\nEl de la cueta segueix sent un misteri.\nI tant que sí. I el pas pel Punto Pelota fou obligat.\nGràcies per l'article, també ha estat un plaer llegir-lo.\nMou i Ronaldo... tothom els coneix i sap com són. El qui sembla no donar-hi importància és Florentino. Dubto que aquests dos convinguin al tarannà senyor del qual el Real Madrid sempre ha presumit, i certament ha tingut. Però bé, això és un problema del madridisme, no nostre.\n1 de desembre de 2010 a les 14:41\nBon post!. Ha valgut la pena, companys, patir durant tants anys per a arribar fins a Guardiola, Savi, Pujol... Els meus nens, quan empata el Barça, es mostren decebuts i els dic: "no sabeu de la missa la meitat", i no m'entenen. Vosaltres, sí. 14 anys per a gunayar una lliga són molts anys. I la Recopa de Basilea, unsuperable. Ara els nous culers ja no tenen aquell Uy, uy, uy que teníem abans. Ara el té el Madrit.\n2 de desembre de 2010 a les 20:13\nEvo, gràcies i content de veure't.\nTens raó: les noves generacions de culerets s'estan "malacostumant", i no va malament advertir-los que la bonança actual no és ni normal ni perpètua... Pels que venim de més enrera té molt més valor la satisfacció que ens provoca tot plegat. Disfrutem-ho mentre duri...\n2 de desembre de 2010 a les 21:35\nUn escrit espectacular. Content de tornar-te a llegir.\n11 de desembre de 2010 a les 23:50\nQuim, content jo de saludar-te.\nCal dir que en Jordi està mantenint el pavelló de la Vaca a un nivell altíssim, però que això no treu que se't trobi a faltar.\n13 de desembre de 2010 a les 19:34


En cumpliment amb la Llei de Serveis de la Societat de la informació i de Comerç Electrònic (LSSI),\nDisfresses Barquet facilita a continuació les seves dades registrals i de contacte:\nTfn. +34 93 723 69 27\nAmb caràcter general les relaciones entre Disfresses Barquet amb els usuaris dels seus serveis telemàtics, presents en aquest lloc Web, es troben sotmesos a la legislació i jurisdicció espanyoles.\nUS I ACCÉS DELS USUARIS\nL'usuari queda informat, i acceptq, que l'accés als continguts de la present Web no suposa, en qualsevol cas, l'inici d'una relació comercial amb Disfresses Barquet, i en qualsevol cas constitueix assessorament legal o professional.\nEls drets de propietat intelectual del comerç contingut de les pàgines Web, el seu diseny gràfic i còdigs són titularitat de Disfresses Barquet i, per tant, queda prohibida la seva reproducció, distribució, comunicació pública, transformació o qualsevol altra activitat que es pugui realitzar amb els continguts de les seves pàgines Web, ni tampoccitant les fonts, només sota consentiment per escrit de Disfresses Barquet.\nDisfresses Barquet es reserva el dret a actualitzar, modificar o eliminar la informacó continguda en les seves pàgines Web podent fins i tot limitar o no permetre l'accés a aquesta informació a certs usuaris.\nDisfresses Barquet no assumeix responsabilitat alguna per la informació continguda en pàgines Web de tercers a les que es pugui accedir per "links” o enllaços desde qualsevol pàgina Web propietat de Disfresses Barquet , La presècia de "links” o enllaços de les pàgines Web de Disfresses Barquet, té finalitat merament informativa i en cap cas suposa sugerència, invitació o recomanació sobre els mateixos.


Prou assetjament policial: per la llibertat d’expressió i informació – BarriSants.org, portal de noticies independent\nDoble judici contra els Mossos d’Esquadra per la persecució i assetjament contra un fotoperiodista de la Directa · La fiscalia demana per un agent de la Brigada Mòbil 18 mesos de multa per un delicte continuat d’amenaces contra el fotògraf Albert Garcia\nEl proper 13 de desembre, el nostre company Albert Garcia, fotoperiodista, coordinador de la secció de Fotografia del nostre setmanari i afiliat al SPC, torna a comparèixer als jutjats. No és la primera vegada que l’Albert pateix l’obsessió policial. El juny de 2007 ja va ser absolt en tots els termes per cobrir una protesta okupa contra una constructora, després de ser denunciat per la Brigada d’Informació de la policia espanyola. Aquest doble judici contra els Mossos torna a palesar l’obsessió policial contra la llibertat d’informació en general i contra la Directa en particular. Obsessió manifestada en el present cas en l’assetjament personalitzat i continuat en el temps per impedir la tasca professional del nostre company. En el primer cas, impedint violentament que fes la seva feina. En el segon, amb dues visites personalitzades al seu altra lloc de feina, per amenaçar-lo, obertament, per la tasca que desenvolupa a la Directa.\nAvui, a la vista dels fets i després d’haver treballat durant molts anys per restablir la justícia i combatre la impunitat, us volem informar que diferents agents de la Brigada Mòbil dels Mossos d’Esquadra seuran com acusats per les denúncies interposades pel nostre company. Han estat anys d’evitar les dilacions policials als jutjats, de sortejar obstacles, de provar de no desistir. En aquest sentit, com a primera victòria, cal assenyalar que l’habitual dinàmica de creuar denúncies falses -tu em denuncies, jo et denuncio- per part dels Mossos s’ha estavellat. Les dues denúncies contra Albert Garcia ja han estat arxivades i sobresegudes. I ara es jutjarà la prepotència, la impunitat i fins i tot la xuleria amb que actuen determinats agents de la Brigada Mòbil, que sembla que disposin de carta. En aquesta crua realitat és particularment greu el cas de l’agent de la Brigada Mòbil Jordi S.S., amb TIP 7289. L’agent va visitar en dues ocasions consecutives l’Albert al seu lloc de feina -un bar de les Rambles de Barcelona- per dur-lo a un portal contigu i amenaçar-lo reiteradament, colpejar-lo i assegurar-li que si seguia amb la seva feina tindria problemes seriosos. No endebades i a la vista dels fets acreditats, la fiscalia demana ja per a aquest agent 18 mesos de multa per un delicte de coaccions continuades.\nA l’espera d’una sentència condemnatòria, ja anunciem que exigirem l’expulsió definitiva de l’agent així com la depuració d’aquesta d’actituds, més pròpies de la màfia i de règims autoritaris que de la defensa dels drets, llibertats i garanties fonamentals.


biografia de jon favoréau, vida, fets interessants - Actor, Gener 2022\nquè fer quan l'home de peixos s'allunya\nquan un home de Leo està ferit\nJon Favreau Biografia, vida, fets interessants - Gener 2022\n19 d’octubre de 1966\nDirector, actor de pel·lícula, productor, guionista, presentador de televisió\nJon Favreau va néixer 19 d'octubre de 1966 , a Charles i Madeleine Favreau. Jon Favreau Va néixer a Flushing, Queens, Nova York, als Estats Units. Els seus pares eren els dos professors.\nFavreau va estudiar The Bronx High School of Science i es va graduar el 1984. Favreau després va anar al Queens College, on va estudiar fins al 1987 i després va deixar la seva escola. Després d'una breu etapa a Wall Street, Favreau Va tornar al Queens College durant un semestre el 1988. Favreau després va abandonar de nou definitivament i es va traslladar a Chicago, on Favreau volia establir una carrera en comèdia.\nEl paper de debut de Jon Favreau va arribar quan estava a Chicago. Va ser a la pel·lícula Rudy (1993), que esdevingué un gran èxit.\nMentre es filma Rudy , Favreau Va conèixer a Vince Vaughn. La parella continuaria treballant en diverses pel·lícules junts. El 1994 va filmar la pel·lícula PCU i també va estar en un episodi de Seinfeld.\nFavreau es va traslladar a Los Angeles i el 1996 va actuar i va escriure la pel·lícula, swingers . Vaughn també va estar a la pel·lícula, i també es convertiria en el seu primer paper significatiu. L'any següent, va estar en diversos episodis de l'èxit sitcom, Amics .\nFavreau Va continuar actuant al cinema durant els propers anys, i el 2001 va debutar com a director amb Fet , que també va escriure. El 2003, Favreau va dirigir la pel·lícula de comèdia, Elf , que seria el seu primer èxit financer com a director.\nEl 2006, Favreau Va signar un contracte que el va veure assumir el paper del director ’ per a la tan esperada pel·lícula, Home de ferro . La jugada va ser un èxit enorme i establerta Favreau com a director seriós. També ho va fer Iron Man 2 el 2008.\nEntre 1992 i 2019, Favreau ha participat en més de 50 pel·lícules. Favreau va actuar en pel·lícules com Gairebé famós (2000), Zookeeper (2010), i El llop de Wall Street (2013). Favreau ha dirigit, escrit o produït (o una combinació de les tres) 19 pel·lícules.\nFavreau també ha estat ocupat a la televisió. Ha actuat o manifestat en animació en 12 sèries de televisió, incloses Els Soprano (2001), El rei de les Reines (2004), i L'Oficina (2013). També ha dirigit quatre episodis de sèries diferents.\nL’any 2000, Jon Favreau casat joia Tillem , un metge. Tenen tres fills, dues filles i un fill.


Striptease D'Histories: Del Striptease D'Històries i el Striper\nPublicat per Striper a 4/24/2010 12:00:00 a. m.\nJoan, avui tinc l'honor grandissim d'estrenar-me com a primera comentant la teva entrada.\nPer a mi ets un company imprescindible i, per descomptat, un blocaire entusiasta i dedicat. Et felicito per aixo i t'encoratjo a seguir aquests reptes que se't plantegen. Una abraçada i moltes gracies per la teva dedicacio.\nUn peto ben gran d'E-lecta\n24 d’abril de 2010 a les 0:33\nMolt bé, si senyor, endavant!\nPer cert això si que és una bona dutxa, millor que les de "hidromassatge" ...\n24 d’abril de 2010 a les 1:09\nDoncs soc la segona !! he de dir que malgrat el estil i la teva decisió.. trovo que ets un lluitador fort molt fort!!!!!... i que em trec el barret per les teves agalles davant dels reptes que tens.. (el vostre bloc nou.. amb el grup Sapiens un gran privilegi que no el té tothom).. i que el voldria .. tot se ha de dir.\nSaps t'admiro perque continúes.. jo amb els tres anys que porto em sembla que estic pensant que aviat tiraré la tovallola..\nPer això vull donar-te les meves muses perque puguin donar-te el que necessites i continuar endavant..\nEs un gran plaer saber que estás aprop de qualsevol, en el moment apropiat..encara que no siguis Deu... jajaj. Per cert no solsament parlo per mí quan es va morir el meu pare.. sino per molts companys/es que han tingut el teu suport.\nPer això tant se val que puguis estar o no per el blocs quan ha sigut necessari has estat que es l'important.\nÁnims per els teus reptes i les teves il.lusions que a les persones bones sempre es fan realitat.\n24 d’abril de 2010 a les 1:24\nJa veig que hi sigut la tercera... ....\n24 d’abril de 2010 a les 1:25\nSempre hi ha etapes a la vida, tant reals com virtuals, que potser per la passió i entrega que es posa, acaben cremant. S'ha de donar un respir...\nSort amb els nous reptes!\n24 d’abril de 2010 a les 7:31\nAqui seguirem, no ho dubtis.\nSortit tu?... apa home! Qui no li agradi que no entri!\n24 d’abril de 2010 a les 8:54\nMoltes felicitats Joan per la teva trajectòria i segueix endavant amb tots els teus projectes..com diuen en castellà:" no se hizo la miel para la boca del asno"\n24 d’abril de 2010 a les 16:07\nEt necessitem a la blogGsfera!!!\n24 d’abril de 2010 a les 22:49\nMoltes gràcies pels teus blogs i els teus comentaris als nostres! pel teu bon humor, i pel teu estil.\n25 d’abril de 2010 a les 13:35\nLa qüestió es anar sempre endavant, la freqüència queda en segon terme, millor qualitat que quantitat.\nSempre endavant i sort amb els reptes de la vida.


Artesania Catalunya participa al saló de referència internacional JOYA Barcelona amb 4 artesans de joieria i objectes d'autor - Sala de premsa. Generalitat de Catalunya\nArtesania Catalunya participa al saló...\n01-10-2018 09.33\tARTESANIA\nArtesania Catalunya participa al saló de referència internacional JOYA Barcelona amb 4 artesans de joieria i objectes d'autor\nExposicions Artesania Catalunya\n§ Els artesans Jordi Aparicio (joier), Mònica Aguilera (cistellera), Enric Pla (forjador) i Roger Coll (Ceramista) presentaran al saló, que se celebra del 4 al 6 d’octubre al Museu del Disseny de Barcelona, una selecció de peces que combinen les tècniques artesanals amb conceptes artístics.\n§ Com a off de JOYABarcelona, el centre d’Artesania Catalunya de la Generalitat acull avui un workshop a càrrec de l’especialista de joieria contemporània, Charon Kransen, els dies 1 i 2 d’octubre.\n§ Coincidint amb la celebració del certamen, Artesania Catalunya dedica els seus espais a la joieria d’autor amb dues exposicions: “Antoni Farré, joier als 80 anys. Trajectòria d’una professió” i; “SPOTLESS”, amb les creacions de 3 talents de la joieria artística. A més, col·labora en la mostra “Ramon Puig Cuyàs 1985-2018” sobre el mestre artesà joier, Ramon Puig, que es pot visitar al DHUB.\nEl consorci de Comerç, Artesania i Moda de Catalunya (CCAM) del Departament d’Empresa i Coneixement, participa aquesta setamana, mitjançant Artesania Catalunya, al saló JOYABarcelona Art Jewellery Fair, amb una selecció d’artesans de joieria i objectes d’autor, procedents d’oficis diferents, els artesans Jordi Aparicio (joier), Mònica Aguilera (cistellera), Enric Pla (forjador) i Roger Coll (Ceramista). El saló que celebra enguany la seva desena edició tindrà lloc del 4 al 6 d’octubre al Museu del Disseny de Barcelona presenta una selecció de peces úniques.\nLa presència d’Artesania Catalunya a JOYA Barcelona respon a l’objectiu d’impulsar la internacionalització de l’artesania catalana, en un certamen de referència internacional, i captar noves oportunitats de negoci i comercialització.\nArtesania Catalunya estarà present al saló amb un estand, que serà l’aparador d’un total de 16 peces úniques que combinen les tècniques més artesanals amb una visió artística, en una edició de JOYA Barcelona que incorpora per primera vegada la mostra d’objectes d’autor amb la joieria artística.\nLa joieria d’autor, protagonista de les exposicions d’Artesania Catalunya\nCoincidint amb la celebració del saló JOYA Barcelona, Artesania Catalunya vol dedicar els seus espais expositius del carrer Banys Nous a la joieria autor, amb dues mostres, que es podran visitar fins el 7 d’octubre:\n- L’exposició “Antoni Farré, joier als 80 anys. Trajectòria d’una professió”, vol apropar al públic l’obra d’aquest mestre artesà de llarga trajectòria, amb una selecció de peces de joieria i orfebreria que mostren la seva particular visió de l’ofici.\n- “SPOTLESS”, a càrrec de Marc Monzó, Ignasi Cavaller i l'artista israeliana resident a Regne Unit, Adi Toch. El català Marc Monzó va ser el primer artista convidat i la imatge del primer cartell de JOYA Barcelona amb l'anell "Microrings”, amb un treball conceptual que inspira a tota una generació d'artistes i joiers. El menorquí Ignasi Cavaller destaca per la seva tècnica de transformació de la fusta i els plàstics en peces artístiques abstractes. Seguint el mateix llenguatge, el minimalisme d'Adi Toch la posiciona com un dels talents més importants dins dels objectes d'autor.\nEn el marc dels actes de celebració del desè aniversari de JOYA Barcelona, Artesania Catalunya col·labora en l’exposició del mestre artesà joier, Ramon Puig, que es pot visitar al Museu del Disseny de Barcelona fins el 13 d’octubre. “Ramon Puig Cuyàs 1985-2018” és una retrospectiva que mostra una àmplia selecció de peces d’aquest artista i professor de l’Escola Massana durant 40 anys.\nWorkshop de joieria a càrrec de Charon Kransen\nEn aquest marc, i com a OFF del saló, Artesania Catalunya acull avui dilluns 1 d’octubre i dimarts 2, un workshop a càrrec del galerista internacional de joieria contemporània, Charon Kransen. Un taller intensiu on s’abordaran els principals reptes de la joieria contemporània, des del disseny i la fabricació, a la comercialització de l’artesania d’autor.


Es crea l'inventari de Béns Culturals d’interès Local de Lloret de Mar | Nova Ràdio Lloret\nL'Església de Sant Romà (Lloret Turisme)\nArran d’una moció presentada per Lloret en Comú el passat mes de juny, l’equip de govern ha creat aquest inventari, que compta amb més de 40 immobles considerats Béns Culturals d'Interès Local (BCIL).\nUnanimitat en ple d’aquest dilluns per aprovar el nou inventari de Béns Culturals d’interès Local de Lloret de Mar. Arran d’una moció presentada per Lloret en Comú el passat mes de juny, l’equip de govern ha creat aquest inventari, que permetrà garantir la protecció del patrimoni cultural local.\nJa fa anys que el Consistori treballa en la conservació i promoció d’aquest patrimoni. Per exemple, hi ha tres equipaments catalogats com a Bé Cultural d’Interès Nacional (BCIN), que són els Jardins de Santa Clotilde, el Castell de Sant Joan i la torre de defensa Can Grassot, al carrer Josep Maria Coll i Rodés.\nA més a més, al Pla d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM), hi ha el Catàleg de béns protegits i de masies en sòl no urbanització, que contempla més de 80 immobles protegits, tant públics com privats. I el municipi compta amb un Inventari General del Patrimoni de l’Ajuntament, que és un inventari municipal de béns mobles de valor històric i artístic.\nAra s’ha creat aquest nou inventari, que compta amb més de 40 immobles considerats Béns Culturals d’Interès Local (BCIL), com ara la Casa de la Vila, l’església de Sant Romà, el cementiri modernista o les ermites de les Alegries, de Sant Quirze i de Santa Cristina.\nArticle anteriorLloret es prepara per crear zones verdes d’estacionamet a partir del 2022\nArticle següentLloret se suma a la petició perquè la sardana sigui Patrimoni Immaterial de la Humanitat


Hôtel Restaurant L'Auberge Alsacienne Eguisheim França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n12 Grand'Rue, Eguisheim, Eguisheim, França, 68420 - Veure al mapa\n"We were travelling by car and to have secure private parking..."\nConvenientment situat a Eguisheim, Hôtel Restaurant L'Auberge Alsacienne és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Hôtel Restaurant L'Auberge Alsacienne, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, escriptori, insonorització, despertador, telèfon per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Hôtel Restaurant L'Auberge Alsacienne és una elecció inteligents per a viatgers a Eguisheim, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nTots els tipus de viatgers (324) Parelles (265) Viatgers en solitari (9) Famílies amb infants petits (19) Famílies amb infants grans (4) Grups (27)


EL PROBLEMA DE LA LONGITUD: TERCERA PART - MMB Blog\nHome / Educació / EL PROBLEMA DE LA LONGITUD: TERCERA PART\nEL PROBLEMA DE LA LONGITUD: TERCERA PART\nResoldre el problema de la longitud passava doncs pel control del temps amb precisió, fet que com hem comentat, només fou possible a través de la invenció del cronòmetre marí. Fou la gran aportació de Harrison.\nPerò, i agafar alçades dels astres? De què serviria la precisió del cronòmetre si no s’afinava en la capacitat dels instruments de mesura angular?\nEn la història de la navegació, s’havien utilitzat diferents instruments per observar els astres, al principi millorant els que ja s’utilitzaven a la terra, com el kamal, el quadrant o l’astrolabi. Més endavant es va avançar cap a instruments específics pensats per a la navegació astronòmica, com la Ballesteta o el quadrant de Davis, que per lectura directa o d’esquenes, ja milloraven la comoditat i la precisió. Però fets de fusta, aquests instruments tenien encara uns cossos massa fràgils per a romandre ajustats o calibrats després d’uns quants dies seguits navegant. Un bon observador podia fer amb aquests instruments un error d’un grau.\nA més no disposaven d’òptiques, característica que aportaren els instruments de tercera generació ja dotats de lents i filtres. Apareix una millora del quadrant de Davis que aportà Flamsted i que va permetre per primera vegada projectar la imatge del sol en un instrument de mesura marí.\nLa revolució arriba amb l’octant, inventat per Jhon Hadley (Anglaterra) i Thomas Godfrey (Amèrica) pràcticament al mateix temps. Aquest instrument de doble reflexió i dotat d’ullera, ja creava un fals sol que baixava fins l’horitzó. La necessitat de guanyar encara més precisió va fer avançar l’octant cap a un instrument que tenia una lupa amb un nònius per a les mesures fraccionals: era el naixement, el 1757, del sextant, construït per un artesà mecànic i calibrador, també anglès, anomenat Jhon Bird. S’aconseguia amb aquest instrument arribar al minut de precisió, seixanta vegades més que la ballesteta!\nNevil Maskeline, competidor de Harrison en la cursa de la longitud (en parlarem d’ell més endavant), va demanar que el nou instrument arribés a ser capaç de mesurar arcs de fins a 120 graus, necessaris per als càlculs derivats de les distàncies lunars, sistema que ell mateix havia publicat. El sextant adoptava la seva forma definitiva de sisena part de cercle.\nI ara fa la seva aparició un matemàtic anomenat Jesse Ramsden (anglès, com no!) que dissenya una màquina divisòria per a fer línies d’alta precisió i millorar per tant la lectura al limbe dels sextants. Aquest és un punt molt important: les mesures depenien en darrera instància de la capacitat de segmentar de manera uniforme i equidistant qualsevol arc o superfície de lectura. Ramsden, no només va fer això, sinó que aportà el cargol micromètric i fabricà els primers cercles verticals que substituiren els antics quadrants dels observatoris. Aquests cercles verticals evolucionarien cap als cercles meridians que mesurarien les posicions dels astres del cel i aportarien noves dades per a efemèrides i taules, (angle sideri i declinació dels estels i planetes) que a la seva vegada serien utilitzades de nou en navegació.\nArribar a aquesta precisió amb el sextant exigiria però tenir en compte els errors geomètrics deguts al diàmetre solar, al paral·laxis o a l’alçada de l’observador i sobretot errors físics deguts a la refracció atmosfèrica. Això, si us sembla, ho deixem per a la propera entrega, cap a finals d’abril.\nVÍKINGS A L’MMB


Paco Vidal, autor en La Nostra Escola Comarcal - Pàgina 14 de 17\nAuthor Archives: Paco Vidal\nArticle author Paco Vidal\nJORNADA DE “FINESTRES OBERTES” A INFANTIL\nEl proper dissabte, dia 24 de febrer, organitzem la Jornada de “Finestres Obertes” per passar un matí a la Nostra Escola i tastar l’Educació Infantil. Des de les 10.30 h i fins a les 13.00 h gaudirem de diferents tallers i activitats que us aproparan al nostre Projecte Educatiu. Si voleu conèixer el nostre projecte…\n19 febrer, 2018 Leave a comment2018, General, InfantilBy Paco Vidal\nBIENVENUE AU COLLÈGE LA VAUCOULEURS\nSOROLLA i MONET seran el punt de Partida de l’intercanvi amb França de LA COMARCAL i LA VAUCOULEURS\nRealitzem la visita preparatòria, per iniciar el que en poc temps serà l’intercanvi amb l’alumnat.\nMantes-la-Ville / Picassent c’est parti!!!\n12 gener, 2018 Leave a comment2018, General, SecundariaBy Paco Vidal\nLa Comarcal us desitja Bon Nadal i un nou any ple de moments per compartir.\nGaudiu d’aquests dies de vacances, feu bondat!\nUna forta abraçada i Bon Any 2018.\n22 desembre, 2017 Leave a comment2017, GeneralBy Paco Vidal\nUn grup d’alumnes de Primària guanya un torneig d’escacs a València!\nUn grup d’alumnes de 2n i de 4t de Primària que, a més, formen part de l’extraescolar d’escacs de l’Escola, han participat en un torneig d’escacs aquest cap de setmana. Després d’un seguit de partides individuals es va realitzar la puntuació global de l’equip, aconseguint la millor de les puntuacions d’entre tots els grups participants.…\n18 desembre, 2017 Leave a comment2017, General, Primària, Segon CicleBy Paco Vidal\nEl Circ de La Comarcal al Periòdic!!\nAvui, al suplement Aula del diari Levante-EMV, escriuen sobre el Circ d’Infantil 4 anys!! 🎪😊 Us recomanem la lectura del text (escrit per Isabel Olmos)! La publicació es pot llegir seguint aquest enllaç: El Circ de les emocions de La Comarcal Els i les artistes del Circ, dels grups d’Infantil 4 anys, han estat…\n13 desembre, 2017 Leave a comment2017, 4 anys, General, InfantilBy Paco Vidal\nINFORMACIÓ sobre el procés de votació de les famílies en les eleccions al Consell Escolar.\nRecordeu que les eleccions seran demà, 23 de Novembre.\n22 novembre, 2017 Leave a comment2017, GeneralBy Paco Vidal\nESCOLA DE PARES I MARES Famílies, anoteu en l’agenda! Tenim confirmada data per a una nova jornada d’Escola de Mares i Pares!! ;) En aquesta ocasió serà a càrrec de Roberto Aguado, que durà a terme la xerrada “El poder està en saber que tu pots”. De segur, una estona per reflexionar i aprendre! ROBERTO…\n3 novembre, 2017 Leave a comment2017, GeneralBy Paco Vidal\nEl pròxim 23 de novembre se celebraran eleccions al consell escolar.\nDes de l’Escola us convidem a totes i a tots a participar d’aquest procés democràtic per a l’elecció d’un dels òrgans de govern dins la comunitat educativa.\nAnoteu en l’agenda!\nPodeu ampliar informació en la pàgina de la Conselleria: http://www.ceice.gva.es/ca/web/madres-padres-alumnos/consejos-escolares\n16 octubre, 2017 Leave a comment2017, GeneralBy Paco Vidal


per Albano-Dante Fachin 30 de maig de 2020 19:14\nDurant l'octubre del 2017 va fer fortuna dintre el "progressisme" espanyol, per referir-se a Catalunya, la idea del "ni DUI ni 155". Avui, dos anys i mig més tard, veiem com les mateixes dinàmiques equidistants s'estan reproduint amb mil·limètrica similitud. Aquesta vegada, però, la dicotomia és "ni Vox ni Podemos". Curiosament, ara l'equidistància perjudica amb duresa al mateix espai polític que la va promoure a Catalunya. Ara la postura del "progressisme" és "ni Vox ni Podemos".\nAlgú podria tenir la temptació reconfortar-se en veure el "cazador cazado". Però el problema que suposa per aquesta deriva equidistant és d'una gravetat que la fa tremendament preocupant, independentment de contra qui es manifesti. Sobretot perquè aquesta equidistància és el millor aliat que té el feixisme. Ho repeteixo: aquesta equidistància, practicada aquests últims dies per destacats sectors del "progressisme", és la millor aliada del feixisme.\nTuit d'Ana Pastor, referent absolut de La Sexta, cadena identificada per amplis sectors de la població espanyola com "televisió d'esquerres":\n"Álvarez de Toledo llama hijo de un terrorista a Iglesias. Iglesias, vicepresidente, hoy a Espinosa de los Monteros: a ustedes les encantaría dar un golpe de estado pero no se atreven. Algunos de nuestros políticos cuando tenemos casi 30.000 muertos. Lamentable.Irresponsable".\nPer la presentadora de la "tele de izquierdas" és igual de lamentable i d'irresponsable l'actitud de la ultradreta hereva del franquisme que les paraules de qui denuncia aquesta actitud. La mateixa presentadora recomanava escoltar la "reflexió" de l'actor Brais Efe, en una entrevista amb Antonio García Ferreras, quan aquest últim li pregunta per "la crispació política":\n"Me han operado, me han puesto anestesia, y estoy tumbado mientras veo discutir al cirujano y a la persona que le pasa las herramientas para operarme", ha ilustrado Brays. "Me parece que esto no puede salir bien así"\nLa reflexió del jove actor és diàfana: que deixin de barallar-se i em cuidin. Una visió asèptica, ignorant i infantil que veu els parlaments com una mena d'oficina o gestoria on "els polítics" solucionen els problemes de la gent. Una reflexió que neix de no pensar ni per un moment que el parlament, amb totes les seves deficiències, tendeix a representar els profunds i violents enfrontaments que es produeixen en la mateixa estructura de la nostra societat. Segons Brays, Espinosa de los Monteros i Pablo Iglesias haurien de deixar-se de ximpleries i que l'operin bé, quan justament, el que està sobre la taula és un combat estructural sobre si operar o deixar morir. Brays, ben conduït pel presentador, és incapaç de veure que mentre uns intenten operar (amb més o menys encert) els altres estan intentant fer volar pels aires el quiròfan i l'hospital sencer.\nEl columnista d'El Confidencial i tertulià a TV3, Juan Soto Ivars, afirmava en una columna: "Podemos y Vox fingen enemistad pero trabajan juntos" i rematava:\n“Decía Goebbels aquello de que la mentira mil veces repetida acaba siendo verdad: en nuestro caso, esa mentira era la lucha entre fascistas y antifascistas. Llevan años con ella..."\nUn altre cop els dos dimonis. "Ni masclisme ni feminisme". "Ni Podemos ni Vox". "Ni DUI ni 155". El que s'hi amaga darrere és equidistància. Equidistància entre l'agressor i l'agredida, entre qui denuncia la reacció i els reaccionaris, entre qui s'aixeca davant la prohibició de votar i qui reprimeix amb violència un referèndum. Aquesta equidistància és el millor aliat dels masclistes, els feixistes i els espanyolistes de tricorni i informe fals.\nLa periodista Olga Rodríguez, l'any 2012 escrivia un article que descriu perfectament el fenòmen i la seva perillositat. La columna es titulava "El miedo a tomar partido provoca monstruos" i analitzava el tractament informatiu del conflicte israelo-palestí. ROdríguez afirmava que:\n"L'equidistància és un dels grans vicis del periodisme actual (...) A l'equidistància confon amb objectivitat, imparcialitat, neutralitat. S'és equidistant per a no mullar-se, per a no comprometre's, per a no semblar partidari de res ni de ningú. A l'Alemanya d'Hitler el periodisme equidistant podria haver defensat frases com aquesta: "El rabí del gueto de Varsòvia denuncia que els nazis estan massacrant als jueus. Goebbels ho nega". A la Sud-àfrica de l'apartheid -a la qual Desmond Tutu ha comparat amb l'Israel actual- l'equidistància defensaria aquesta entradilla informativa: "Nelson Mandela denuncia que els negres de Sud-àfrica són víctimes de l'apartheid. El primer ministre ha contestant afirmant que l'únic racisme que existeix al país és el que practiquen els negres contra els blancs".\nPer sort, ni estem a l'Alemanya de Hitler ni a la Sud-àfrica de De Klerk, però el mecanisme és el mateix. I és més: si aquella Alemanya i aquella Sudàfrica van arribar a ser possibles és perquè molta gent (i suposats professionals de la informació) van mantenir-se escrupolosament equidistants.\nAvui, mentre els equidistants fan la seva feina, els jutjats ja no tenen prou amb perseguir i empresonar independentistes i vaguistes. Ara ja fins i tot s'ha decretat un "aporellos" pels treballadors de la sanitat.\nÉs veritat que tot plegat, vist des de Catalunya, no pot sorprendre ningú. Però encara que no sorprengui no es pot romandre indiferent. Quina és l'estratègia davant aquesta vella realitat que ara es manifesta a nous llocs? Em fa l'efecte que trobar una resposta correcta i sòlida és fonamental pel moviment sobiranista català. I em fa l'efecte que la solidesa d'aquesta resposta no pot ser ni una rebaixa d'aspiracions ni una renúncia d'objectius. Si fos així, els equidistants haurien aconseguit una victòria que no es pot regalar. Mirar cap a una altra banda, sense reconèixer el problema com a propi, seria miop. Tan propi com la mort de George Floyd o l'Operació Plom Fos sobre Gaza. Tan propi com cada col·legi defensat l'1-0 i el segle de presó als presos polítics catalans. Salvant totes les distàncies i condemnant totes les equidistàncies.


Philip Seymour Hoffman protagonitzarà un pilot - Sèries en blog - TV3.cat\n27/07/2013: Philip Seymour Hoffman protagonitzarà un pilot\nL'actor estarà al capdavant d'un nou projecte de comèdia a Showtime.\nPhilip Seymour Hoffman és l'últim actor del món del cinema que decideix fer el salt a la televisió. Si tot va bé, durant la temporada 2014-15 protagonitzarà la comèdia "Happyish", projecte del que també és productor executiu. Showtime ja ha donat l'ok per al rodatge del pilot de la sèrie, on interpretarà un publicista veterà que es trobarà en crisi quan l'agència on treballa sigui comprada per una altra agència i es vegi envoltat d'un grup de creatius amb talent i més joves que ell (sona a una versió còmica de "Mad Men").\nDes del canal descriuen el projecte com un atac a "l'obsessió per la juventut de la societat actual". De fer-se realitat aquesta sèrie, la televisió guanyaria un nou actor que porta un Oscar sota el braç (Philip Seymour Hoffman va guanyar el guardó al millor actor per "Capote"), cosa que fa uns anys era una raresa. Tot i que en aquest cas s'ha de dir que l'actor ja havia trepitjat els platós televisius. De fet, el seu primer paper va ser en un episodi de "Law & Order", i també l'hem pogut veure amb un paper secundari a "Empire Falls", una minisèrie de dos episodis de l'HBO amb la que va aconseguir una nominació als Emmy l'any 2005.


El bloc del Bib.Botó: ... I altres oportunitats per formar-se\nUs deixem en aquesta entrada alguns enllaços més amb cursos relacionats amb el món de la literatura infantil, les biblioteques, la il·lustració... Tots ells tenen lloc durant aquest estiu, o les inscripcions estan s'han de fer durant aquest mes, o sigui que no badeu!\n- Dos cursos a Madrid organitzats per Gustavo Puerta Leisse: Ilustradores notables: cuatro maestros que han transformado el libro-álbum i Sentimientos encontrados. Clickant als títols trobareu més informació.\n- Ilustratour a Valladolid, amb els seus cicles de tallers per il·lustradors i de jornades per al públic en general, amb un planter de convidats envejable: Sylvia van Ommen, Hervé Tullet, Puño, Daniel Monedero, entre altres...\n- La cinquena edició del màster en biblioteca escolar i promoció de la lectura (semipresencial, organitzat per la UAB i la UB) tanca un primer periode de preinscripció al juny. Més informació al portal Gretel.\n- Escola d'estiu Rosa Sensat, on cada any hi ha un racó pels llibres infantils i la promoció de la lectura.


La Selva TV - El Sona Amer tanca amb èxit la seva tercera edició\nEl Sona Amer tanca amb èxit la seva tercera edició\nLa tercera edició del Sona Amer ha suposat la consolidació d’aquest cicle musical que ha tingut lloc del gener a l’abril d’aquest any. Amb un total de set concerts de gran qualitat el Sona Amer s’ha convertit en un referent musical a comarques gironines.\nAquesta tercera edició ha comptat amb noms com Joan Chamorro que va inaugurar el cicle musical presentant el segon volum de La Màgia de la Veu (premi Enderrock a millor cd de jazz per votació popular). Un altre intèrpret de luxe va ser el bluesman Tail Dragger acompanyat de la Tota Blues Band i José Luis Pardo. Un autèntic recital de blues genuí, salvatge i primitiu des dels Estats Units, mai tocat al nostre país.\nEl Sona Amer procura mantenir sempre una programació variada i dirigida a tots els públics tal i com ho demostren els recitals de l’orquestra de Cambra cAMERata formada per 16 músics membres de l’Orquestra del Gran Teatre del Liceu de Barcelona, sota la direcció de Ionut Podogreanu i amb Clara Pouvreau com a Cello Solista.\nEl sextet Bourbon format amb músics reconeguts va proposar un passeig per Bourbon Street, el carrer més musical de New Orleans. Del dixie al soul passant per el blues, el jazz i el gospel spiritual.\nPel més petits va estar dedicat el concert de Innova Ensemble que amb “Pere i el llop”, un dels primers contes musicals escrits, de Sergei Prokofiev, va apropar la música simfònica als més petits de casa.\nLes Balkan Paradise Orchestra van ser les encarregades de posar el punt i final a la tercera edició del Sona Amer amb un potent directe. De totes maneres no ha estat fins el juny en què s’han donat per tancats els concerts programats, ja que l’actuació d’Iwona Sobotka es va haver de traslladar a mitjans de juny.\nEn aquesta tercera edició el Sona Amer ha doblat el nombre d’abonaments consolidant així el públic assistent als concerts. Des de Idea Gestió Cultural i l’Ajuntament d’Amer ja s’està treballant en la quarta edició del Sona Amer que tindrà lloc entre els mesos de gener i abril. Com no podia ser d’una altra manera, els concerts programats prometen un gran nivell artístic.\nPer anar obrint boca, el 6 d’octubre tindrà lloc la presentació de la quarta edició del Sona Amer amb l’única actuació a comarques gironines del reconegut guitarrista de blues Bob Margolin, deixeble del gran Muddy Waters.


Cap a una escola neutra en carboni – Blog de Pere Losantos\npere losantos Desembre 6, 2020 Juliol 10, 2021 Apunts\nA l’escola amb on treballo unes poques hores com a mestre de tecnologia ens hem proposat ser neutres en carboni i generar tota l’electricitat amb autoconsum el 2030, i tot plegat aprofitant per fer un projecte d’aprenentatge per grans i petits. Us explico el full de ruta que tenim al cap. És una escola amb oferta des de P3 (infantil) a Batxillerat d’una única línia, uns 350 alumnes i 250 famílies que amb l’equip de mestres formen una cooperativa, el que fa que avancem a poc a poc però amb pas ferm, consensuat i ben informat.\nLa clau de volta és l’inventari d’emissions. L’alumnat de 1er de Batxillerat ha estat treballant a l’assignatura de tecnologies per la sostenibilitat primer per entendre bé els conceptes de canvi climàtic, economia circular i emissions de Gasos d’Efecte Hivernacle, i després calcular el primer inventari de l’escola. Un primer grup treballa l’energia (electricitat i mobilitat), el segon la matèria (compres de material i gestió de residus) i un tercer l’alimentació (origen dels aliments i malbaratament al menjador de l’escola).\nHa estat força interessant aquest exercici perquè hem descobert que els fluorescents consumeixen molt menys que l’estufa elèctrica, però que en tenim molts per classe i estan sempre encesos. I tenim una idea d’emissions de mobilitat amb enquestes a cada classe. També hem fet autòpsies de les papereres de tots els nivell per esbrinar si separem bé els residus, i hem analitzat d’on ve el material que fem servir a l’escola, especialment el paper higiènic i fulls i quaderns. I finalment sabem que la vedella ve de l’Aragó, que hi ha certificats ecològics però no d’emissions de CO2, i que hi ha menys malbaratament que no ens pensàvem. El següent pas serà donar d’alta a l’escola al programa de declaració voluntària d’emissions de la Generalitat, que depèn de l’Oficina del Canvi Climàtic per obtenir la certificació.\nReducció i compensació d’emissions\nJa tenim una idea aproximada de les emissions i el curs vinent treballarem els plans de reducció. Tot va a poc a poc en aquesta escola, les decisions es prenen per consens i s’han de treballar, i això també inclou els plans de reducció. Si cal passar dels fluorescents a LED caldrà que els equips calculin l’estalvi en emissions i la recuperació de la inversió, el mateix que si cal millorar els sistema de recollida de residus o canviar el proveïdor de paper higiènic. Comencem per l’abast 1 i 2 -tot i que aviat l’abast 3 serà obligatori en allò que sigui significatiu, com la mobilitat- i ho tenim fàcil perquè només hi ha electricitat. Ni aires condicionats, ni gas natural. Passant a una comercialitzadora renovable haurem guanyat molt.\nPerò no tot es podrà reduir -especialment la mobilitat- i caldrà compensar d’alguna manera les emissions. Encara no sabem com ho farem, i queda pendent, potser com a treball de recerca de Batxillerat que estudiï quines avantatges i inconvenients tindria per l’escola adherir-se al programa de compensació d’emissions que a Catalunya s’adreça a entitats del tercer sector i que pot suposar una font de finançament interessant per accelerar el procés.\nEl tercer eix és l’autoconsum. El proveïdor actual -una herència històrica- és Endesa, i aviat serà una comercialitzadora renovable. Tanmateix, el gran canvi és generar la pròpia energia en aquest cas amb plaques fotovoltaiques. Sortosament tenim 1.000m2 de teulada ben orientada que podem aprofitar tant per generar, emmagatzemar o vendre energia com per incloure-ho aquests conceptes a l’assignatura de tecnologies sostenibles.\nTenim contactes amb iniciatives internacionals com Solar for Schools que ara arribem a casa nostra, i també amb instal·ladores com SomConfortSolar de l’entorn cooperatiu. Com en el cas de la reducció, aquí anem també a poc a poc perquè són molts diners d’inversió per una escola petita com la nostra, especialment si pensem en bateries per fer anar la calefacció elèctrica o si cal passar a aerotèrmia, i cal quadrar bé els números amb terminis de i 6-7 anys de recuperació de la inversió.\nPerò hi arribarem, no en tingueu cap dubte. El primer pas ja l’hem fet.\ncanvi climàtic, educació, sostenibilitat\nAnterior Jardineria Carbon Neutral, any 2030\nSegüent “Inventari de CO2” i sis activitats més per a secundària.


Mobles Arcade de Sega! The best of! » pixelats.cat\nEstiu de finals dels 80, Xàtiva (València). Enmig d’una infinitat de llums i sons estridents, un mar de gent s’abarrota entre els innombrables llocs i parades de la gran i centenària fira de la ciutat. Els meus pares, el meu germà petit i jo anem caminant entre la multitud acalorada, deixant-nos portar per aquella massa de gent obstinada a passar per on gairebé no es pot. Hi ha en veritat molta gent. Tanmateix, és una fira important i són moltes les persones de diferents llocs les que acudeixen any rere any al fastuós esdeveniment que posa a Xàtiva, històrica ciutat de gran llegat, al centre d’atenció dels focus. Els mil i un colors que tenyeixen els centenars de paradetes que s’alineen a un costat i altre del carrer, carreguen amb força cap al respectable al ritme dels grans èxits de Camela o de la rumba catalana.\nEncara més inoblidables són, com no, la mescla de inconfusibles fragàncies que emanen del lloc: el dolç aroma del sucre dels núvols de cotó i de les pomes de caramel, la penetrant fregiduría dels llocs d’hamburgueses, frankfurts i patates fregides plenes de quètxup, el captivador aroma dels gofres amb xocolata, l’intens tuf a “cuir” dels llocs de bosses i carteres… tot degudament acompanyat per l’ambient regnant ple de brunzits i sons electrònics de les atraccions, fermament capitanejats per la incansable xerrameca de la tómbola de torn. La tómbola! La tómbola sempre toca, senyors! Mirin que Xoxona. Una Xoxona per al cavaller! Encara que no era precisament la “Xoxona” que un buscava, al menys no quedaves amb les mans buides, com gairebé sempre passava quan et plantaves davant el lloc de tir amb rifle d’aire comprimit, que després de diversos intents, no podies sinó corroborar que allò estava més trucat que la Derbi GPR del quinqui de torn; això, o el punt de mira del rifle tenia més desviaments que la N-340. O qui sap, potser tot junt… Ja ho va dir el nostre bon Homer Simpson, la llei del firaire… és part de l’encant de la fira!\nDoncs bé, després d’una estona caminant enmig de tota aquella massificació d’olors, colors, sons i humanitat que formen part inseparable de la fira, vam arribar a el centre mateix de l’esdeveniment. Va ser just llavors quan alguna cosa va cridar poderosament l’atenció: un nodrit grup de xavals i xiquets revolant com abelles en un panal davant uns foscos mobles embolicats en una misteriosa resplendor lluminosa i atraients cacofonies electròniques. La inesperada i curiosa concentració de gent jove sobre aquella suggerent massificació d’estranys aparells, significava que allí estava passant alguna cosa, i malgrat la meva curta edat (uns set anyets), alguna cosa em cridava a tota veu que m’acostés. Vaig arrossegar literalment als meus pares cap a aquell lloc, i just llavors vaig experimentar un dels moments que més va fascinar als que vam viure aquella època: vaig veure per primer cop màquines recreatives.\nHi ha vegades que les paraules escrites no tenen la capacitat de poder descriure les sensacions que un ésser humà pot arribar a experimentar, i aquesta va ser sens dubte una d’aquelles vegades (suposo que a l’igual que molts de vosaltres). Les onades d’emoció, estupefacció, sorpresa i incredulitat que van arribar després de la contemplació d’aquelles màquines envoltades de gent que jugava i d’altres que miraven sense perdre detall cridant i assenyalant sorpresos amb el dit les pantalles, han estat difícilment igualades al llarg de la meva vida. Tot, absolutament tot era sorprenent i mai vist per mi. A la fi dels vuitanta i/o principis dels noranta, assimilar d’una tacada i amb tot just sis o sets anyets d’edat, el concepte del que era una màquina recreativa encara resultava ser, i per molt, un impacte totalment impossible d’oblidar. La visió d’aquells mobles de formes úniques i alhora tan característiques, les seues cridaneres decoracions i esbojarrats dissenys, els seus joysticks i botons de tacte incomparable coronats, com no, per una gran pantalla en què corrien i cobraven vida colorits i vistosos gràfics pixelats, van deixar tan profunda marca en mi, que encara a dia d’avui ho recorde i un torrent d’agradables sensacions picoteja per les meves venes. Bàsicament i com habitualment s’expressava en aquells anys, vaig flipar literalment en colors. Durant uns instants em va semblar que només estaven aquelles màquines i jo. Res ni ningú del que havia podia captar la meva atenció amb tanta intensitat com aquells aparells.\nI en plena onada d’aquell fascinant descobriment, vaig anar recorrent una a una amb la mirada i amb ànsies devoradores les sorprenents màquines recreatives allà plantades i exposades al mig de la concorreguda fira. Si fins aquell moment no havia fet més que al·lucinar i quedar-me sorprès com un conill quan li tires les llargues, es fa molt difícil expressar el que va succeir a continuació. Si la contemplació d’aquells mobles arcade, diguem-ne genèrics, em va submergir en el vòrtex d’un viatge en el temps cap al futur sense aixecar els peus de terra, els nous esquemes que acabaven de prendre forma en la meva ment infantil es van veure brutalment destrossats quan els ulls es van posar en ella. Com l’esclat d’un volcà enmig d’un devastador incendi que ja està acabant amb tot, una nova commoció de majors proporcions encara em va colpejar de nou, i aquesta vegada el cop va arribar fins al fons del més profund. Vaig quedar atònit, en blanc, completament absorbit per aquella creació que la meva ment no era capaç tan sols de concebre ni fins i tot veient-la amb els meus propis ulls: era un moble o cabina de formes estirades, amb uns patinets allargats sense rodes similars a esquís i que servien al seu torn de potes de sustentació de la pròpia màquina, que albergava en el seu suggerent i inclinat disseny un impressionant seient d’agressives formes, reposapeus elevats, un lluminós monitor de generoses proporcions coronat per diversos rellotges amb informació fixa (suficient era amb veure’ls allà plantats ) i uns controls que em van fer esclatar el cap per complet, ja que comptava amb una impressionant palanca d’aviació amb gallets per a disparar, i amb una altra més col·locada a menor altura i de forma horitzontal a la banda esquerra a manera de regulador de velocitat i que em cridaven insistentment amb veu inexistent, com en el capítol en què Homer (es nota que no estic simpsonitzat) compra l’ambulància : ¡Pruébame! ¡Pruébame! ¡Pruébame! Només em faltava veure que aquell compendi tècnic es movia i donava sacsejades a un costat i un altre per acabar d’arribar al màxim nivell possible de bogeria. Però, a qui se li havia pogut ocórrer tan gran genialitat?\nUna mena de bogeria interna em va envair amb feresa. Si creia haver-ho vist tot ja, el colofó final, la culminació a aquell estat flotant de Nirvana per l’electrònica va arribar quan, inclinant una mica el cap, vaig poder veure finalment què es movia en pantalla; llavors sí que el temps es va aturar. Sí, era l’agredolç Thunder Blade de Sega en la seva versió Deluxe, però jo en aquells moments no sabia què estava veient. Allò era… no sabia el que era! Només recordo que em vaig quedar completament immòbil, observant amb la boca oberta aquell helicòpter blau disparant míssils a tort i a dret i metrallant a tot el que es posava per davant mentre esquivava el foc enemic entre els enormes edificis que passaven veloços a banda i banda de l’aparell amb una fluïdesa i rapidesa espantoses. Això, allà en directe enmig de tota aquella gentada vociferant, directament era com demanar un lloc al costat mateix de Déu! La impressionant i depurada tècnica d’escalat de sprites, que Sega dominava amb mestria, va acabar per deixar-me fora de joc. Allò era pura màgia. No tenia ni idea de com funcionava aquella peça del futur, només sabia que sentia la imperiosisísima necessitat de pujar-me en aquell trasto. Havia de pujar. O pujava, o em moria. Vull pujar. Vull pujar. Vull pujar. Vull pujar. Vull pujar. Vull pujar. Vull pujar. Vull pujar. Ja us podeu fer una idea del que pot donar de si l’exigència/insistència d’un nen quan veu alguna cosa que desitja amb totes les seves ànsies, encara que no sàpiga que és. El meu sorprès pare, al veure la inusitada i boja insistència en mi deslligada (com la majoria d’aquells pares, no és que fos molt partidari dels malvats videojocs), no va tenir més remei que tirar una moneda a la màquina. O això, o d’allà no marxàvem sense haver-me produït un trauma. Em va agafar en braços i em va seure sobre la màquina… i menys de 30 segons després ja m’estava baixant al temps que un enorme Game Over ballava amb sorna a la pantalla. Ala, ja està el nen content? Va soltar el meu pare mirant la màquina sense saber quina cara posar. Ni cas li vaig fer. Havien estat els pocs segons més intensos i impressionants que havia experimentat mai. De fons el vaig sentir remugar per la manera tan ximple de cascar la pela, però en aquells instants em relliscava absolutament tot. Havia estat pilotant el Trueno Azul, l’helicòpter d’una de les meves sèries favorites! Ho havia fet de veritat! Durant un molt curt espai de temps m’havia sentit l’amo del punyeter món als comandaments d’aquella màquina que responia a les meves ordres, aferrat com un posseït a la palanca de vol. A més, com no havia d’haver durat tan poc? Si és que físicament no arribava a les dues palanques de vol ni als reposapeus! Però em donava completament igual, doncs aquell moble de Sega, la Sega que es va coronar per mèrits propis com una de les grans reines arcade, em va brindar uns pocs però gloriosos segons que havien estat el més increïblement al·lucinant que mai havia viscut. Gravat a foc perdurarà en els meus records per tota la vida.\nDesprés d’aquesta emotiva introducció rememorant un dels moments més fascinants viscuts en la meva infància, podem passar a recordar les recreatives amb moble dedicat més inoblidables i famoses d’una de les companyies més grans en el món de les arcade. No estan, ni de lluny, totes les que es van comercialitzar, però sí les que més calat van tenir entre els aficionats. Indicar que no aprofundirem en dades tècniques i altra informació detallada de cada moble (necessitaríem de pàgines qual enciclopèdia i no és aquesta la comesa d’aquesta entrada, encara que servidor s’enrotlli de valent escrivint). Simplement farem un petit viatge en el temps, comentant breument les genialitats que Sega va anar concebent per a la nostra flipada i fascinació en una època en que el món digital feia els primers passos interactuant amb l’analògic (d’aquí gran part d’aquesta màgia que ens tornava bojos) . Perquè, que aixequi la mà aquell que visqués l’època daurada dels recreatius i no quedés sorprès davant de qualsevol unitat dels diversos i impressionants mobles que Sega va anar distribuint per l’ample món. I si algú ha tingut la gosadia d’aixecar-la, que sàpigues que sabem que menteixes. Ningú en aquells anys, ningú, aficionat o no als videojocs, podia quedar impassible davant d’un dels majors espectacles extrasensorials als quals la gent del carrer podia accedir a canvi d’unes poques monedes.\nImpressionant forma de començar amb el tema dels mobles dedicats a un videojoc. Un joc de gràfics trencadors (recordeu que va ser al 1981 del segle passat) i d’una velocitat de scroll més que sorprenent, fins i tot a dia d’avui. Tota una declaració d’intencions per a una companyia que buscava el seu lloc en els recreatius. Us imagineu trobar-vos amb això a principis dels vuitanta, quan el més avançat que hi havia a les cases era una tele en blanc i negre sense comandament a distància i un telèfon que precisava de la clàssica rodeta per marcar la trucada? Simplement acollonant.\nDonem un salt de quatre anys per trobar-nos amb la primera obra magna del talentós Yu Suzuki, que no va tenir altre pensament que plantar una reproducció a escala d’una moto amb la qual interactuar amb el videojoc. La primera versió ja va ser tot un èxit i un fenomen de masses i, encara que pot que conservi un aura més mítica per això de ser la primera, és indubtable que Super Hang On, llançada dos anys després, és superior en tot a la primera tirada. No només canviava la moto a la qual ens pujàvem físicament, l’increment del contingut i les millores gràfiques, sonores i jugables el fan estar molt per sobre del Hang On original. Ai, la de vesprades que vam passar rememorant-lo amb la versió domèstica de la Mega Drive… Gassssssss!\nAquest shooter on rails (podríem anomenar-lo així), en el qual encarnàvem a un fornit personatge amb un jet-pack a l’esquena, va significar un altre esglaó més en l’escalada de Sega cap a la fama. La seva aconseguida fluïdesa, la seva mítica bso principal, la mobilitat del personatge per tota la pantalla i la quantitat de trets a realitzar sobre els més fantasiosos monstres que ens sortien sense parar, venien de perles al moble amb moviment que li va aplicar Sega. Un dels clàssics.\nSi en Hang On van plantar una moto esportiva davant la recreativa, en Enduro Racer van fer el mateix, però canviant a un model de cross. Però no contents amb el canvi, van afegir una sucosa novetat per interactuar amb el joc: la moto tenia moviment cap enrere (en la versió standard el que es feia enrrere sols era el manillar), aconseguint així que la moto realitzés els salts que ens permetien avançar. Una idea més que no deixava de sorprendre a la gent. Això sí, la de manillars que es van canviar en el seu dia; hi va haver gent que creia que com més fort tiressin cap a si, més alt saltava la moto, acabant per trencar la màquina. De les menys recordades.\nPer a molts, el títol més mític i més important de la companyia. Hi va haver un abans i un després d’Out Run. Aquest joc, EL joc, és la representació en forma de videojoc del somni de molts adolescents (i no adolescents): un cotxe veloç i icònic, molt bona companyia, varietat de carreteres, melodies enganxoses i llibertat. La sàvia conjunció d’aquests potents ingredients, units a un moble únic i inoblidable, van donar com a resultat un dels més grans èxits en el món dels videojocs, totalment disfrutable encara a dia d’avui. Encara ressonen en l’horitzó els ecos de la seva glòria. Pura addicció a les venes.\nCoincidint amb el boom de Top Gun (ja sabeu, paios xulets als comandaments d’espectaculars F-14), ens va arribar aquesta brutal recreativa que va deixar fascinats a quants la van veure. El seu impressionant moble amb moviment, unit a la vertiginosa acció que es reflectia en pantalla, eren una explosió d’adrenalina sense igual. Mític és el moment en que tots vam veure a John Connor als comandaments de la recreativa a la no menys mítica Terminator II. Si el moble ja es promocionava ell solet de per si, només calia veure-ho en acció en una de les pel·lícules més taquilleres de la història per catapultar-se definitivament a l’olimp.\nLa protagonista de la meva vivència personal. Tot i que el resultat final no va ser l’esperat, deixava a les clares les línies mestres de Sega per atraure el públic jove vuitanter: acció, velocitat i tirs. La tècnica del Super Scaler dotava el joc de grans dosis d’espectacularitat i el moble dedicat, que simulava una cabina d’helicòpter, feia de majúscul reclam. És cert que el joc no va aconseguir les cotes de qualitat d’altres títols anteriors, però la seva posada en escena si resultava tan espectacular com les altres.\nSincerament aquest moble no el vaig veure mai i no sé si hi va haver algun en les nostres voltants, i el que sé sobre ell ho sé gràcies a Sant Internet. Gràficament el joc, que sí que l’he jugat amb la emulació, em sembla d’allò més espectacular, fent un ús de l’escalat de sprites sublim i impressionant. Si a això li sumem el monstre de moble dedicat que va idear Sega per a aquest joc en concret, tenim com a resultat una de les experiències arcade més brutals a les quals es podia accedir al seu moment. Quina flipada.\nCordeu-vos els cinturons, perquè els loopings i carreres més boges es donen la mà en aquesta increïble creació de Sega. Enormes sprites, fluïdesa extrema i espectacularitat al màxim. Una joia arcade en la que el moble dedicat no feia sinó incrementar aquesta sensació de bogeria que impregna a tot el joc. Es va intentar portar a alguns dels sistemes domèstics de l’època, però es va veure a les clares que aquest joc requeria una bona dosi de potència. Brutal.\nSega sempre va tenir una especial relació amb la velocitat. I quina disciplina guarda major relació amb la velocitat? La F-1. I encara que no era el seu primer joc basat en F-1, en Súper Mònaco GP la companyia ens va regalar un gran joc de velocitat al nivell de les seves creacions. Amb una fictícia però molt aconseguida recreació del circuit monegasc, grans sprites i una gran sensació de velocitat, Súper Mònaco GP es prestava com anell al dit per a un moble dedicat amb moviment, com així va ser. Encara que per aquestes contrades i més comunament, és conegut per la seua assolida conversió a Mega Drive (per cert, gran joc), aquesta recreativa és una altra genial creació de Sega.\nSeqüela directa d’After Burner II, amb G-Loc: Air Battle la companyia es va deixar anar del tot. El moble que van implementar en aquest cas et posava literalment de cap per avall, i podía donar girs complets de tres-cents seixanta graus. Tota una despesa en tots els aspectes, tant d’espectacularitat, com de logística, ja que els mitjans necessaris per a la seva posada en funcionament requerien d’un generós espai de muntatge i d’un operari dedicat exclusivament al seu funcionament, amb la consegüent pujada de preu de la partida, cosa que no feia molta gràcia, òbviament. Aquests inconvenients, units als marejos i sacsejades que donava la màquina, van impedir un èxit més rotund. No obstant això, no es pot negar de l’espectacularitat de la posada en escena. Algú recorda el reportatge que van fer a la Hobby Consolas sobre Sega en els J.J.O.O. del noranta-dos, celebrats a Barcelona, i com van fer referència al fet que el llavors Príncep Felip va jugar personalment a la màquina? Per descomptat Sega sabia com promocionar-se…\nConsiderada com la veritable seqüela espiritual de l’afamat Out Run després de les moltes i inferiors iteracions sorgides arran del mite, Sega ens va lliurar, sis anys després, un joc digne de portar el nom Out Run. Les idees que van fer d’aquell joc tot un èxit, van ser aquí dutes a nous nivells que van convertir la placa en un altre èxit per a la companyia: enormes i preciosos sprites, nous vehicles, noves etapes i un ritme de carrera frenètic i divertit fins a dir prou. La traça i el mestratge de Sega amb l’escalat de sprites van fer possible aquesta meravella.\nComencem l’era 3D, i res millor per fer-ho que amb un joc, com no, de velocitat. Virtua Racing no va ser el primer joc en 3D, però sí va ser el que va mostrar com havia de ser un joc de velocitat en 3D. Els seus gràfics poligonals i, per sobre de tot, la seva endimoniada fluïdesa i velocitat, van causar estralls en l’ànim dels jugadors, deixant-nos a tots amb la boca completament oberta. En aquesta dècada, Sega va començar a fer possible el joc competitiu entre jugadors en un mateix saló recreatiu, gràcies a l’alineació de diverses màquines una a un costat d’una altra i connectades entre si. La conversió que van fer per Mega Drive, a part de ser tot una passada, va demostrar que els cartutxos amb xips de potenciació haguessin estat més efectius que tant add-on com van treure per la seva consola, però això és una altra història…\nAquest joc, que va tenir la mala sort de sortir en plena època de bogeria per les 3D, va passar més desapercebut del que degué, i faig aquesta ressenya a manera de reconeixement. La seva espectacularitat es veu confirmada per la tan usada (però no per això menys efectiva) tècnica del Super Scaler, impecablement implementada en aquest joc i de la qual Sega ja havia aconseguit ser més que una mestra en el seu funcionament. Uns gràfics que semblaven voler sortir de la pantalla, el so dels monoplaces, un píxel art totalment espectacular, llicència de la F1, escuderies reals, i una jugabilitat i fluïdesa aclaparadores. Personalment ho vaig poder jugar allà per l’any 1995-1996, i va ser amor a primera vista. De fet ha estat un dels videojocs arcade més espectaculars que he jugat en la meva vida. Pur espectacle.\nDaytonaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa! La gallina dels ous d’or personal de Sega. Amb aquesta placa la companyia va desencadenar la gran bogeria en els salons recreatius. Amb uns gràfics trencadors (comptaven amb menys polígons que Virtua Racing, però amb moltíssimes més textures), una jugabilitat que viciava des del segon 1 i una banda sonora canyera que venia com anell a el dit a la temàtica Nascar, aquest arcade de velocitat és, amb Out Run, un dels títols més exitosos de Sega. Mític com pocs, el furor que es va desencadenar amb Daytona USA és comparable a poques coses vistes en els arcade. Això, senyores i senyors, és una PASSADA.\nI seguim per a bingo. Un altre èxit més de la companyia. Si els jugadors seguíem flipant i jugant amb Daytona USA o Manx TT (un altre gran joc de Sega aparegut poc abans), Sega tornava a sacsejar els salons amb aquesta nova creació: un arcade de ral·lis de perfecta execució i acabat brillant. Dos cotxes mítics, diversos tipus de terreny i una jugabilitat envejable van fer de Sega Rally un dels jocs més desitjats de l’època. No hi ha dubte de l’estat de gràcia en què es trobava Sega en els salons recreatius.\nBastant millorat respecte a la seva primera versió, aquest arcade de trets amb pistola de llum era un vici pur. Tres fases carregades d’enemics als quals omplir de plom, possibilitat de fer mal a civils (amb la consegüent pèrdua d’una vida), possibilitat de equipar-se amb diferents armes que es podien perdre amb gran facilitat si no érem hàbils, tot envoltat per un frenesí de trets a tort i a dret que feien l’experiència de jugar a Virtua Cop 2 totalment inoblidable.\nIntroduir-se en el moble que Sega va fer per aquest videojoc, empunyar l’arma i començar el tour virtual que ens havien preparat, era una veritable passada. No només gràficament era espectacular, el que més ressaltava d’aquest videojoc (i que arribava a posar els pèls de punta), eren els sons i els rugits dels dinosaures, totalment idèntics a les pel·lícules de Spielberg (de fet Sega li va regalar un d’aquests mobles al propi Spielberg). I vagi per déu com sonava allò. Una veritable peça digna de jugar i… gaudir.\nThe House of the Dead (1997) i The House of the Dead 2 (1998)\nUna altra gran creació de Sega que va calar profund entre els jugadors. Aquesta saga de trets amb pistola de llum, ambientada en un món de zombis i dolents bestioles vivents, encaixava de por amb la mecànica del joc: dispara a tot el que t’ataqui si no vols morir mossegat per un mort vivent. El primer joc ja va ser tot un èxit, i amb la segona versió, més polida gràficament gràcies a l’ús de la placa Naomi, es va acabar de consolidar com a clàssic. Poder jugar a casa amb la Dreamcast a The House of the Dead 2 proporcionava una satisfacció inigualable.\nPocs jocs més espectaculars que aquest haurem vist en uns recreatius. Tota una passada de videojoc, una veritable experiència en la qual ens muntem a les naus rebels per acabar amb l’amenaça de l’Imperi en trepidants i icòniques fases de la trilogia original de Star Wars: la destrucció de la primera Estrela de la Mort sobre Yavin, l’atac de l’Imperi sobre els terrenys gelats de Hoth, la batalla sobre les motos als boscos d’Endor, el duel contra Darth Vader i la destrucció de la segona Estrela de la Mort. Un shooter on rails de llibre que, amb uns gràfics increïbles, sons que et submergien directament en l’univers de la saga i una acció que no dequeia, van fer d’aquest arcade sobre la Model 3 de Sega un dels videojocs més espectaculars de quants va fer.\nUn videojoc en què conduïm un taxi per portar a vianants a diverses destinacions dins d’una gran ciutat? Dit així, no sona molt divertit, oi? Però és que Sega (quant trobem a faltar a aquella Sega), convertia gairebé qualsevol cosa en un joc addictiu i amb altes dosis de diversió. A quina altra companyia que no fos Sega se li podria ocórrer Crazy Taxi? De la quotidiana versió del taxista tranquil que porta a bon destí als seus confiats ocupants, Sega va donar pas a una esbojarrada cursa contra el temps en què la conducció temerària, els salts, les derrapades i el descontrol total es convertien en els eixos primordials del joc . Si a tot això li sumem una canyera banda sonora composta pel mateix Offspring, obtenim com a resultat un dels arcades més bojos i més endimoniadament viciants de quants hagin existit. Obra mestra.\nI ja per acabar i com a colofó a aquest extens repàs (tot i així, moltes han quedat sense nomenar), una veritable bomba que es va convertir per mèrits propis com un dels més brillants títols de Sega. Disset van ser els anys que vam haver d’esperar perquè sortís el veritable successor del mític Out Run, encara que vist el resultat, va merèixer la pena. Aquest joc sí va ser més Out Run que mai, però elevat a l’enèsima potència. Gràfics, contingut i diversió es multiplicaven de manera sorprenent en aquest arcade de conducció que va sorprendre a propis i estranys allà pel 2003. Una bona quantitat de ferraris, variades i pintoresques carreteres extraordinàriament representades amb tot luxe de detalls i una renovada banda sonora, totalment espectacular, donaven forma i ser a aquest impressionant joc de velocitat digne dels més alts altars de l’entreteniment, sense oblidar-nos de la nostra inseparable companya de viatge. La seva versió per a la primera Xbox, era ja suficient motiu per a la compra de la consola, ja que el títol és pràcticament el mateix que el vist en les recreatives. Sens dubte, però sens dubte, la joia de la corona de Sega. On em portes avui?\nCom a comentari final, es fa dolorós de veure, amb la qualitat i quantitat d’èxits que va tenir Sega en els salons recreatius fins i tot en ple segle XXI, la pesada llosa que va suposar la seva contrapartida en el mercat domèstic, el qual portava anys en un pronunciat declivi que va anul·lar tots aquests grans èxits que hem vist i que van suposar una importantíssima font d’ingressos i reconeixements, propiciant la caiguda de Sega com una de les companyies més punteres de l’oci digital, veient-se obligada a deixar de competir de tu a tu per l’hegemonia dels videojocs. Aquesta època daurada de la factoria japonesa en els salons recreatius la guardem en la memòria com una relíquia sagrada. De fet, li rendim aquest merescudíssim homenatge amb aquest extens article on ressuscitem aquelles genials creacions d’una època que ens va fer somiar amb els ulls oberts, per a que els més grandets pugam reviure, i els més jovenets descobrir, què era en realitat la companyía SEGA.\n16 de febrer de 2021 at 22:30\nToni, quan escrius Internet és un lloc millor. Moltes gràcies!!\n3 de maig de 2021 at 13:52\nCom a usuari de molts d’aquestes cabines en la meva joventut, per mi aquest article és una joia! Moltes felicitats.\nJa sé que és molt demanar, però estaria molt bé adequar aquest article a un format revista en PDF.\nHatred Què són els jocs Metroidvania?