Hegemonies: septiembre 2012\nTransició nacional cap a la independència? Ningú al comandament\n(Text en PDF)\nLes revolucions de l’inici de la modernitat, malgrat tots els principis aplegats en el seu si, començaren com un problema d’hisenda. França i Anglaterra visqueren de 1756 a 1763 el que es conegué com la guerra del set anys. Acabà amb la victòria anglesa, però el cost de la guerra havia buidat les arques del regne i per omplir-les de nou es decidiren a pujar els tributs a les colònies americanes. El resultat immediat fou la seva revolta. Tanmateix, inicialment els colons no cercaven fer una revolució, ni tan sols proclamar la independència que donaria lloc als USA, sinó només ser acceptats com a súbdits de ple dret de l’Estat Britànic. Però allò que no cercaven fou el que acabaren fent el 1776 amb una de les declaracions més belles de la història contemporània: la de la Independència de 1776. Havia començat com un problema d’hisenda, acabà tanmateix amb paraules que farien vibrar el segle vinent i encara part del nostre: Considerem com evidents les següents veritats: que tots els homes foren creats iguals, que van rebre del seu creador certs drets inalienables; que entre ells es conten els drets a la vida, a la llibertat i a la cerca de la felicitat; que per assegurar aquests drets foren implantats governs entre els homes i que el seu poder jurídic es deriva de l’aprovació dels governats; que sempre que una forma de qualsevol govern demostri que es contrari a aquest objectiu, el poble té dret a canviar-la o abolir-la i a implantar un nou govern...\nUna revolució que no feren sols. Foren ajudats en el procés pels francesos, que cercaven l’afebliment britànic en justa revenja per la derrota infligida durant la guerra dels set anys. I fou aquesta ajuda a la revolució americana la que acabà per esgotar les arques de la Monarquia de Lluís XVI. Obligat per aquesta situació i per la negativa del primer estat, format per la noblesa, el monarca convocà els Estats Generals per negociar el pagament de nous impostos. Els nobles cercaven majors prevendes de l’Estat, en un moment on estaven en franca decadència econòmica, a canvi dels nous tributs; el poble menut constituït en el tercer estat omplí centenars de milers de quaderns de queixes buscant una major reconeixement. No es tractava l’inici d’una revolució. Però el 1789 el que feren, quan el tercer estat declarà que ell no era un estat més sinó, en paraules manllevades del nostre present, la representació del 99% i per tant del poble, fou finalment una revolució pràcticament sense parangó a la història. Com afirmà Danton al judici que l’havia de portat a la guillotina, era cert, eren culpables. Culpables, segons les seves paraules, d’haver afirmat que l’home més humil de França era tan gran com el més gran dels homes de tota la terra.\nDeia Thomas Paine, l’autor d’obres que com el Sentit Comú o els Drets de l’Home esdevenen cabdals per entendre quina sang creuava aquestes grans revolucions, en carta a George Washington que “participar en dues revolucions –com ell va fer– significa viure per alguna cosa”. Certament aquestes revolucions començaren com un problema d’hisenda, però per poder-se encarnar féu falta aquesta cosa més, quelcom més, molt més. Un ideari que esdevingué hegemònic entre les classes populars, un ideari que contemplava un nou món i un pacte social pel qual, finalment, valia la pena fer una revolució. Sense això hagués quedat com un mer problema d’hisenda revestit de cent, un miler o un milió de proclames. Sense més.\nQuè vol aquesta gent? Catalunya…\nLa realitat del dèficit fiscal és present en altres territoris de l’Estat espanyol, en alguns casos fins i tot amb major intensitat que a Catalunya, però és aquí i no a altres llocs on ha esdevingut la clau de volta del discurs hegemònic de com superar la crisi. La diferència rau evidentment en una realitat que tan sols és pròpia de Catalunya: l’existència d’una identitat nacional que articula políticament el país i que no ha solucionat de forma manifesta el seu encaix amb Espanya, en un llarg reguitzell de capítols que tenen el seu epíleg en la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut de Catalunya. Aquesta és la base, però l’abonament del creixement de l’independentisme actual ha estat la crisi i com un cert discurs sobre la mateixa s’ha obert camí dins d’aquest sistema polític en detriment d’altres claus explicatives. De fet, la major d’aquest nou independentisme és sobrevingut. La narrativa implicita pot partir del supòsit que tot bon català en el fons ha estat sempre independentista, però és això: un supòsit. Una paraula clau aquesta del bon català, que Mas va traduir com “el millor de Catalunya”. Un implícit que ha permès, per exemple, que una poesia d’Espriu a favor del reconeixement de la pluralitat dels pobles d’Espanya es convertís en un clam independentista o que es suposi, que és molt suposar, que CIU i els sectors socials que representa han estat sempre independentistes encoberts. Independentistes als que cal “impulsar”, cal “ajudar” i, finalment, caldrà “votar”. El crit de la Pl. Sant Jaume, formulat per celebrar el retorn del President de Madrid, “Mas president, Catalunya independent” estableix clarament, en aquest sentit, l’ordre de prioritats sota el qual es vol fer creue que s’assolirà la independència.\nLa base social d’aquest nou independentisme troba el gruix dels seus nous reclutes entre la classe mitja. Una classe de fronteres extraordinàriament indeterminades, tan indeterminades com amplia és la centralitat política, social i cultural que adquireix en els imaginaris col·lectius catalans. Unes fronteres en tot cas que en el seu sentit més ampli agruparien a un 35% de la població d’aquest país. Gairebé dos milions i mig de persones hi pertanyen, no és poc malgrat no sigui tampoc la classe majoritària. És alhora el sector que més diaris consumeix, el que més participa, el que més interès per la política mostra, la classe més “moderna” i culta, el que es situa sempre en el centre del discurs del sistema polític. El sector social que a voltes té en definitiva la capacitat i la creença, de representar-se i presentar-se com el “poble”. Lluny queda en aquest sentit la vella narrativa de la classe obrera. Però és un poble que està vivint l’ansietat de veure com gran part de la seva estabilitat, valors i creences es troben en aquests moments amenaçats.\nAquesta classe es va ampliar, renovar i transformar durant la dècada dels vuitanta del segle passat, amb el creixement dels aparells administratius municipals i autonòmics, que proveïen de noves feines tant a l’administració com a sectors relacionats amb ella. Fou una bona època coronada de forma daurada durant la dècada dels noranta, en part degut al creixement econòmic, en part degut a un neoliberalisme llegit en primera instància no tant en clau de reducció de l’Estat com en clau de transferència de recursos del sector públic cap el privat. En aquell moment aquesta classe es caracteritzava per una forta estabilitat laboral, uns elevats nivells de renda i l’accés a un consum cultural d’alt nivell. De fet el creixement de la renda disponible la portà a l’estalvi del recursos aconseguits via adquisició de béns immobles, fou la classe social capdavantera en aquest sentit, tan sols superada en aquest comportament pels empresaris. Però amb el canvi de mil·lenni els efectes de la nova hegemonia neoliberal es començaren a notar a la franja més jove d’aquesta classe. Abans de la crisi tan sols un 20% d’aquesta franja aconseguia cobrar un sou superior a 1.000 euros, mantenint l’estatus i el nivell de vida gràcies a les transferències de renda dins de la família. Semblava llavors que s’estava retardant la seva reproducció com a classe, amb trajectòries laborals marcades per la precarietat. Amb la crisi i la seva gestió neoliberal aquest “retard” esdevé perillosament estructural. Alhora, en un procés que s’ha accelerat els darrers anys, l’administració pública catalana ha minvat el seu paper de font de provisió de treball i transferències, mentre l’estancament econòmic afecta cada cop més a les activitats lligades al sector privat i els estalvis invertits en habitatges s’han, literalment, esfumat.\nNo és aquesta classe social la més afectada en termes absoluts per la crisi, però aquesta els està mirant de fit a fit, mentre els seus fills es converteixen en carn de canyó d’una economia cada cop més desregularitzada. De fet, en termes relatius, és un dels sectors amb menys respostes front la crisi. No s’articulen en el repertori de protesta clàssic dels moviments socials. Ni per condicions objectives, la seva fragmentació interna impedeix una actuació de tipus sindical o la utilització d’eines com la vaga, ni per autorrepresentació i tradició, està a les seves mans aquest tipus de resposta. En el conflicte entre empresaris, públics i privats, i treballadors es troben atrapats en un procés on perden tot tipus de centralitat. La seva resposta ha de ser directament política. I és en aquest camp on s’articula la independència no tan sols com un procés d’autodeterminació nacional, sinó també i sobretot com una esperança en la que es superarà la situació actual, una esperança en la que es recuperarà la centralitat perduda. És aquesta classe, o un gruix important de la mateixa, la que dirigeix aquest camí cap a la independència (al igual que va ser però en franges diferents, i amb un component més clarament popular, la que va protagonitzar una part del 15M). No els treballadors que s’han convertit per alguns dels teòrics del procés en poc més que una white trash inoperativa políticament. Tampoc els empresaris que segons molts dels analistes actuals ja no juguen el paper rellevant de condicionament polític que tingueren en el passat, al haver perdut el seu pes en una societat catalana travessada per la globalització. De fet, al parlar d’ells alguns dels principals atiadors del “transversalisme” els hi surt l’ànima d’esquerres, oblidada en tantes altres coses, per explicar-nos que la burgesia està aterrida davant de tot el que està passant. I és cert que gran part dels empresaris d’aquest país extreuen cada cop més una part substancial dels seus ingressos de rendes i no només del teixit productiu. Com també ho és que molts d’ells han aconseguit mantenir les seves empreses a partir d’ajudes del sector públic. Però tampoc res diferent al que s’esdevé a la resta del món. És més, tampoc el paper que tinguin les grans corporacions financeres i industrials, per molt o poc catalanes que siguin, pot ser menor en la definició de si el procés d’independència anirà endavant o no. No deixa de sorprendre que precisament ara, quan estem vivint un procés global d’imposició dels grans poders econòmics per sobre de qualsevol sobirania nacional, molts analistes polítics ens expliquin que el seu paper ha esdevingut irrellevant. A voltes en l’explicació sobre com anirà tot plegat sembla que visquem al país de nunca jamás.\nEl procés que ha portat a tants cap a la independència té una base real: el desig de constituir un poder propi i proper que sigui més controlable en un món aparentment incontrolat, com a eina clau per superar la situació actual. Un desig i una base que generà enormes complicitats entre diversos sectors de la societat catalana. Té però també una base substantiva en els aparells de creació d’opinió que estan jugant un paper clau en aquests moments. Una cosa no s’entén sense l’altra en un cercle que es va retroalimentant constantment. Al llarg de la segona legislatura d’Aznar, moment clau pel primer gran impuls de l’independentisme, es visqué una operació clau en termes mediàtics. L’intent de concentració dels gran poders mediàtics en unes poques mans i pràcticament en una sola narrativa que cercava construir una sola identitat nacional possible, una sola Espanya possible i un sol partit possible per dirigir-la. Procés que arribà al seu paroxisme en la bombolla comunicativa madrilenya, on es confonia allò que passava, allò que s’opinava i allò que se sentia a la capital de l’Estat, amb el passava, s’opinava i es sentia a la resta d’Espanya i si hi havia dissidència aquesta no era més que l’expressió de l’anti-Espanya. En part com a reacció, sense el mateix abast, ni tampoc continguts, una cosa similar, hem viscut als darrers anys a Catalunya: l’articulació d’un gran sistema mediàtic propi amb continguts molt determinats, “de país” seria la paraula escaient. Si abans teníem pràcticament tan sols TV3 i La Vanguardia en castellà com mitjans de certa potència comunicativa, ara comptem amb l’ARA, La Vanguardia en català, RAC1, una TVC transformada (tan sols cal comprovar la crítica al poder dels espais de generació d’opinió del període del tripartit amb els actuals) i un ampli món de publicacions digitals amb Vilaweb com a senyera, per dir-ne només uns quants. Una esfera comunicativa que comparteix discursos i on, en diferents graus, l’independentisme ha trobat l’espai on incubar-se, autorepresentar-se i imaginar-se el futur. En la narrativa establerta en aquest espai, de forma accelerada en l’últim any, el gran problema de Catalunya no era el context de retallades de drets socials, ni tan sols la crisi provocada pel sistema financer, sinó el dèficit fiscal. I si aquest era el problema, la solució no era altra que superar aquest dèficit i, per tant, canviar la relació amb Espanya o, més senzillament, superar aquesta relació.\nMai en aquest sentit una manifestació havia comptat amb tants mitjans convocants, ni s’havia qualificat d’històrica avant la lettre en un reguitzell de capítols on cada nou gest o paraula es convertida en un nou moment de caire èpic que no deixarà incòlumne el nostre present i futur. Però aquests mitjans no fan tan sols de caixa de ressonància, el seu paper va més enllà. Ofereixen un veritable univers simbòlic de personatges que opinen constantment sobre la necessitat o el procés de la independència, alhora que subministren tot una sèrie d’explicacions que la fan no tan sols possible, ni viable, sinó gairebé màgica. Així veiem com neoliberals confesos com Xavier Sala i Martín, que fa anys ens explicava que no hi havia cap bombolla immobiliaria o que el Xile de Pinochet era un model de creixement econòmic, es converteix en l’economista del procés d’alliberació nacional. Un heroi més entre els Salvador Cardús, les Pilar Rahola o les Muriel Casals, en un llarg etcètera més de personatges que s’han convertit en els nous oracles nacionals. Així llegim també, en delirants editorials, que de fet Europa ja ens ha dit que no hi ha cap problema i que, cas de declarar un Estat propi, automàticament estarem a la Unió Europea, molt més ben rebuts com a nació “moderna” que som front a l’Espanya castiza de sempre. Així sabem, gràcies als telenotícies que tampoc al Barça li afectaria la independència ja que al igual que el Mònaco juga a la lliga francesa nosaltres seguiríem a l’espanyola o, si volem, ens n’aniríem a jugar a França. I, finalment, ens diuen i ens expliquen que amb la independència arribaríem a tenir la renta per capita d’Alemanya. Seríem així l’únic país del sud d’Europa que per art de màgia, per art de la independència, superaríem la crisi enmig d’una riquesa desconeguda fins ara. Tot plegat amb un aire naïf que tira enrere.\nLa independència no és una quimera, tal com ha afirmat el monarca, però tampoc és la superació de la crisi. Probablement, de realitzar-se, durant els primers anys en serà una profundització. Quedaríem inicialment fora de la Unió Europea, si és que no hi ha cap dels grans de la Unió que vulgui apostar per aquesta independència, cosa que malgrat sembla insinuar-se constantment des de l’esfera comunicativa de moment no sembla probable. El problema del deute s’incrementaria, sumant a la nostre la part que ens correspondria del global de l’Estat. Alhora la taxa d’atur seguiria sent de les mes altes d’Europa. Podria ser diferent? Sí ho podria ser, però llavors ja no es tractaria tan sols de parlar d’independència, sinó d’un model de societat que no només té problemes de pacte fiscal amb Espanya, sinó també a nivell intern. Seria una possibilitat, l’altra l’ha senyalat el catedràtic d’economia Santiago Niño Becerra en unes declaracions que no han estat reproduïdes pels mitjans que usualment l’acostumen a citar en les seves declaracions favorables a l’estratègia seguida fina ara. Si es vol que la independència s’assoleixi i sigui “sostenible” caldria preguntar-se, segons el catedràtic, “Quina Catalunya? (…) Catalunya té actualment 650.000 aturats. D’aquests 650.000 aturats quants són immigrants? Aquesta Catalunya independent podria arribar a un acord per treure aquests 650.000 aturats immigrants?” Quina Catalunya? Certament aquesta és la pregunta.\nDavant una demanda inesperada sobre el model d’Estat que tindria la nova Catalunya el President va afirmar que no tindria perquè ser republicana, provocant l’estupefacció general. És d’esperar que el primer rei de Catalunya no sigui l’últim de la nissaga dels Borbons. Sembla una broma, encara que és cert que el vell somni del nacionalisme conservador era l’articulació amb Espanya a partir d’una monarquia dual a imatge de la d’Austria-Hongria. Per si de cas, sembla que el mataelefants ja ha quedat fora de la cursa per ser rei de la nova Catalunya a tenor de l’escrit de la Casa Real sobre el tema. Queda així de moment el Tro vacant, però a tenor del to que està adquirint tot plegat les apostes podrien apuntar cap un altre candidat: Artur I de Catalunya.\nLa pregunta sobre el model d’Estat de la nova Catalunya era inesperada pel President, car la situació, tota la situació, era inesperada. Ell, com el partit governant, no cercaven de forma tan directe el canvi de narrativa sobre la relació entre Catalunya i Espanya que sobrevingué després de l’11 de setembre. Havien pensat en una gran mobilització sobre el pacte fiscal. Però en aquest país les grans mobilitzacions nacionals han estat sobre l’Estatut. Així fou aquell llunyà 11 de setembre de 1977, ara injustament desbancat com el més gran de la història per una Catalunya actual que supera en dos milions a la dels setanta, i així fou també la del 10 de juliol de 2010. A falta de nova agressió contra l’Estatut quedava ja tan sols una nova èpica i aquesta no es trobaria en el pacte fiscal. Deia recentment Joan B. Culla a El País que ICV estava surfejant amb prou soltura la situació. Caldria veure si els reis del surf no són en aquest cas els de CIU i, entre ells, el President. Malgrat la situació no estigués prevista caigué com aigua de maig sobre ell. De cop i volta passà de ser el President més trist de la nostra història, ni Montilla el superava, aquell que malgrat tota la il·lusió que volgués anunciava dia sí i dia també una nova retallada al país, aquell que ens havia portat a ser rescatats, en l’heroi de Catalunya. Un dia abans era Artur Mas el rescatat, un dia després no altre que Artur I de Catalunya, per habilitat, però també per com ha estat pilotada tota la estratègia de la Marxa sobre Barcelona.\nPreparada com una gran escenificació de mobilització de tot el poble català que finalment no hauria anat a la capital, sinó marxat sobre ella per llegar al màxim representant del país un nou missatge. En aquest sentit i en aquest camí cap qüestionament a la política catalana, cap fissura, i tota la centralitat en mans del president, lloat a partir d’aquí en cada un dels passos que farà. Un dia abans li anunciava Muriel Casals, presidenta d’Òmnium Cultural, “President, el país ha madurat”. Ell ho va poder comprovar un dia després amb els seus propis ulls. Si el President va a Madrid a fer una conferència se’l felicita, que torna de Madrid per parlar amb el President d’Espanya del pacte fiscal i no de la independència, es convoca una rebuda a Pl. Sant Jaume, que surt a saludar al poble acompanayat de figures insignes del nou independentisme es crida “Mas President, Catalunya Independent!”. Mas President.\nAquesta centralitat del President serà el mascaró de proa i per darrera seu CIU intentarà maniobrar un timó complicat. Si el primer serà l’encarregat d’intentar aglutinar tot aquest nou independentisme d’una independència que passa per la seva figura, el segon haurà d’encaixar moltes peces diferents. En aquests moment la sala de màquines de CIU bull per aconseguir-ho. Oriol Pujol, el futur hereu de tot l’invent, ja ha avisat que en cap cas la independència s’inclourà en el programa electoral, però confieu en el President. Comenten també que el referèndum és il·legal i que potser seria millor una declaració del Parlament de que Catalunya vol ser un Estat independent (o que és un Estat independent? Ja és veurà), però confieu en el President. En tot cas el que és segur és que volem estructures d’Estat propi. Ho codifica millor que ningú, qui sap per si és certament el que vol el President o per tal de calmar als intranquils, Barbeta a les pagines de La Vanguardia: “Noteu que Mas gairebé no parla mai d’independència, sinó d’estructures d’Estat propi (…) I després de cada estació caldria recomptar la majoria, perquè podria ser que alguns amb el pacte fiscal ja en tinguessin prou i d’altres en canvi s’animessin a anar més enllà. Es tracta, doncs, de plantejar la independència com els socialistes es plantegen assolir el socialisme.” Com el socialistes es plantegen assolir el socialisme…\nÉs a dir, de nou, el tema del Pacte Fiscal, ara convertit en Hisenda Catalana, serà el centre de l’acció política encara que ara en un marc discursiu completament diferent. Cal, primer guanyar les eleccions per una amplia majoria, unes eleccions que seran plebiscitares així i no pas constituents. Després ja es veurà com s’encara la legislatura si com a procés constituent o com a partida de pòquer amb l’Estat espanyol amb les apostes pujades i ordagos sense predecents, però sense perdre el control. Sobretot sense perdre el control. L’última vegada que això va passar, al llarg de la convulsa dècada dels trenta quan finalment el catalnisme fou hegemonitzat per les esquerres, el gruix del nacionalisme conservador va acabar per recolzar l’espanyolisme més extrem representat pel franquisme, car segons paraules del prohom de la Lliga Valls i Taberner a La Vanguardia de 1939: “Cataluña ha seguido una falsa ruta y ha llegado en gran parte a ser víctima de su propio extravío. Esta falsa ruta ha sido el nacionalismo catalanista (…) deben, pues, cooperar todos los catalanes efusivamente y con la máxima lealtad, sin reservas, sin recelos y sin regateos de ningún género; sin más jefe que el Caudillo, forjador de la Nación renaciente, y salvador de nuestra civilización tradicional, al cual debemos gratitud perenne, adhesión inquebrantable y confianza plena amplísima, cual la merece por su genio extraordinario por su patriotismo insuperable y por su abnegación y esfuerzo admirables”. Deia Josep Pla que “El que més s'assembla a un espanyol de dretes és un espanyol d'esquerres”, però si mirem la nostra pròpia història no podem deixar de concloure que a voltes no hi ha res més semblant a un espanyol de dretes que un català de dretes. Per aquest últim no es pot deixar que Catalunya es perdi, és a dir que la porta de la ruptura amb l’Estat, obri altres portes, altres ruptures. Aquesta seria la “Falsa Ruta” del nostre present.\nEs dirà que si CIU no compleix amb el mandat del “poble” ho pagarà electoralment. Be sí, dintre de quatre anys pot ser que ho pagui, però té quatre anys per culminar la “transició nacional”. I la resta? La resta té ara un panorama complicat. El partit governant ha passat d’estar profundament desgastat i sense alternativa econòmica que oferir a les retallades a recuperar la iniciativa política i posar-se en el centre de tot debat polític possible dins de la lògica establerta. ERC que s’estava beneficiant segons les enquestes de l’aposta per la mà estesa a una Convergència no prou sobiranista, cosa que li reportava vots del món convergent, ara es troba superada en centralitat sobiranista. L’abraç de l’ós s’ha invertit i ara li queda poc temps per recuperar la pota d’esquerres del seu discurs, abandonada pràcticament els darrers temps, per aspirar a encapçalar una esquerra nacional. Quelcom de similar li pot passar a Solidaritat, que clama per tal que s’esgoti la legislatura sabedora que només el temps, i les contradiccions de CIU que aquest temps posaria sobre la taula, li pot donar els vots que ara pot concentrar el govern. Mentre tant el PSC que, malgrat tot el que es digui, el desastre no li prové de la seva “manca” de perfil catalanista, sinó de la falta d’una alternativa socialdemòcrata creïble després de la bancarrota patida pel socialisme en aquest camp, es debat entre ser més sobiranista o disputar el vot que el nou independentisme deixi fora. Dues cares de la mateixa moneda en tot cas: la política identitaria, d’una banda o altra, com a única opció. Iniciativa, per la seva banda, com diu Joan B. Culla, ha surfejat bé la situació i és probable que el creixement electoral que ja es preveia abans de l’11 de setembre no minvi. Però si l’aposta és per incloures en la nova agenda independentista per poder parlar, a més a més, del referèndum contra les retallades, el cert és que quedarà en poc més que un creixement quantitatiu. El repte que tenen per davant, el de liderar un ampli front d’esquerres, pot quedar molt tocat si no és capaç d’articular-lo també com a discurs alternatiu a la nova centralitat política. I, finalment, les CUP, el vell independentisme que havia trobat una gran via de renovació en el municipalisme alternatiu, han quedat tan travessades per la nova situació que és difícil saber si podran reprendre la iniciativa política fora dels debats interns.\nTanmateix hi ha un últim factor d’aquesta nova situació que val la pena tenir en compte. Si la centralitat que ha adquirit Mas, ja hi ha qui parla de “massisme” com a corrent política superadora de CIU, presenta unes innegables avantatges per la proposta de CIU i un independentisme de via única, també presenta algunes desavantatges. Pot provocar el rebuig de tot un sector de la societat catalana en la mesura que el procés d’independència s’identifiqui tant clarament amb la figura del President que ha portat les retallades fins als últims extrems (no en va s’ha reclamat sempre com alumne avantatjat de les polítiques d’austeritat davant de la Unió Europea); en la mesura que aquest discurs es plantegi com un reforçament d’un sistema polític en plena crisi de legitimitat per la seva incapacitat no de defensar la sobirania nacional, sinó la sobirania front als dictats de la troica i els mercats. En aquest punt el tan aclamat “transversalisme” deixa de ser transversal, per convertir-se en un procés de legitimació del poder a Catalunya. O, al menys, així pot ser vist per una part d’aquesta classe mitja, en el moment en el que puguin entrar en contradicció els valors d’esquerres i el projecte nacional realment present. Per una part d’aquesta mateixa classe mitja, però també, i sobretot, per el sector social que es considera com la white trash catalana. Cert és que no se’l considera un agent actiu del procés, ja que és en paraules de Graupera, un dels opinadors més contrastats del nou independentisme:\n“Els immigrants dels seixanta van ser utilitzats com a carn de canó pel règim per tal de diluir la cultura catalana (…) El PSC els tenia com a reserva moral. I a través de la intervenció pública i la xarxa clientelar, va crear un cordó ideològic a les seves barriades (…) Per això s’adulava el folklore nostàlgic de l’exiliat i s’excitava la retòrica social com a problema únic. Això els ha marginat econòmicament i ha acabat condemnant els seus fills al white trash: aïllats, protegits pel paternalisme, sense accés a la cultura (…) I com que mai no ha calgut que participessin per fer-ne ús, avui costa molt fer-los valer electoralment (..). Carn de canó, de nou.”\nDelirant imatge que parteix d’un desconeixement absolut de com ha evolucionat una part de la classe obrera catalana al llarg de les últimes dècades i del protagonisme central, fora de qualsevol “aïllament”, que tingué com a subjecte col·lectiu en el procés de canvi polític. Una imatge que mimetitza progrés social i cultural amb conversió mesocràtica i que, tanmateix, és la base de gran part dels anàlisi polítics d’aquest nou independentisme, partint de la següent presumpció: tan sols la classe mitja és operativa en termes polítics. Una presumpció que li pot sortir cara. Certament aquests sectors estan vivint actualment una crisi de representació, però no són escombraria. Una transició, si és que realment estem vivint això, és un procés en el que un cop s’ha activat ningú la controla realment, de fet sembla que s’imposi a tots els actors com una força externa a ells mateixos, malgrat són ells els que l’estan protagonitzant. Això és així per la quantitat de forces en pugna que hi ha en joc: els empresaris, les classes mitges, la white trash, l’Estat espanyol, els agents polítics i socials, l’Unió Europea, els mercats… I és que el món és gran, molt més gran del que ens volen fer suposar dins del realisme màgic que alguns estan venent. Múltiples forces que es situen al bell mig del procés fins que arriba la fase de concreció que és sempre, sinó es produeix una revolució, una fase de pacte. És patent que encara no s’ha arribat a aquesta fase, com ho és que, malgrat tot el que es vulgui, Artur Mas no és el Suárez català, encara que apunta maneres. Diuen els clàssics que el procés d’alliberació nacional de Catalunya s’inicia en una fase on el monopoli polític el mantenen les classes altes, posteriorment esdevé un procés de classes mitges i no arriba a les seves últimes conseqüències fins que el fan seu les classes populars. Diuen això, però a saber. Tot això si el que estem vivint és una transició nacional cap a la independència, i no un mer problema de recaudació o de legitimació d’un projecte esgotat. Si això últim fos el que realment estem vivint, seria una de les patoxades més grans de la història de Catalunya amb un sol gran encert: haver triat a Toni Soler com a comissari de la commemoració de l’aniversari de 1714. El 2014 no ens quedaria altra que veure un especial de Polònia que ens expliqués el que realment ha passat. En tot cas el 2014, si no abans, ho sabrem.\nPublicado por Junius en 10:58 15 comentarios:\nTransició nacional cap a la independència? Ningú a...


Llengua catalana: Fòrum sobre la xerrada "El factor sensible": BLOC 1\nFòrum sobre la xerrada "El factor sensible": BLOC 1\nPublicat per Pep Amargant a 8:53\nEtiquetes de comentaris: bloc 1, factor sensible, tutoria\nmartí solà ha dit...\n3.La ciutat tindria que ser amb semàfors amb el llenguatge del botó braile i amb un so que sortís en el temps que tinguessin que passar...\n4.per mi la normalitat cadascú creu una diferent.\n28 d’octubre de 2009 a les 6:10\n1.En persones que tenen diferents capacitats pero que en tenen.\n2.Sí. Diferents,pero sí.\n3.Amb mes rampes, mes semafors braile i amb el xiuletet.\n4.Tothom es normal "cadascú es normal per ell mateix"...\n28 d’octubre de 2009 a les 6:35\n1.-Pensem en persones que han tingut alguna (malaltia) que les han "discapacitat de alguna capacitat".\n2.- Si, les mateixes que nosaltres, però, al tenir alguna d'aquestes (malaties), que inutil·litzen una o més capacitats del teu cos (paràl·lisi física,etc), en tenen alguna menys.\n4.- Cadascu té la seva propia "normalitat", adaptada a les seves necessiats. I no perquè tinguin una(malaltia), i es comportin d'una manera una mica diferent de nosaltres, han de ser dits "anormals" o tambè frequentment els diem "subnormals" despectivament.\nA mi, personalment, hem va agradar; perquè, a part de que va ser molt interesant, vaig trobar respostes de preguntes, sobre aquest tema, que em feia de petit i mai no hi trobava resposta a les preguntes corresponents (que sentien?,com ho afrontaven?...).\nTambè, va ser una xerrada desde un punt de vista molt proper als afectats.\nJAUME MARTRA MARTÍ BLOC 1 Gn2\n28 d’octubre de 2009 a les 9:53\n3. La ciutat hauria de tenir més rampes i ascensors, més portes automàtiques, semàfors amb xiulets i voreres amples i sense impediments.\n4. La normalitat és inexistent ja que tots tenim alguna cosa diferent.\nRomán Fernández Vila\n28 d’octubre de 2009 a les 10:18\n1. Quan penso en persones discapacitades els veig com a persones que els hi costa fer algunes coses però no deixen de ser normals.\n2. Les persones discapacitades poden fer cuasi tot el que fem les persones capacitades però de diferent manera.\n3. La ciutat hauria d’estar més adaptada a les persones amb alguna discapacitat:\n• Semàfors dels que fan un xiulet.\n• Rampes als autobusos\n4. Per a mi, la normalitat es diferent per a cadascú. És el que cadascú està acostumat a veure.\nCarla Vilà Gonzàlez\nGrup 3 1er d'ESO\n1. Són persones igual que nosaltres, però que tenen algún impediment.\nSóon persones amb els sentiments molt més desenvolupats i amb molta sesibilitat, perque es troben impotents devant de gent que els insulta o s'aprofiten d'ells.\n4. La normalitat depend de l'entorn on et desenvolupes.\nJo sóc una persona amb sordessa, em considero normal, però la gent que em veu amb els audiofons per primera vegada pensa que no sóc normal, però la gent del meu entorn no li afecta ho veu normal.\nGRUP 1 BLOC 1\n28 d’octubre de 2009 a les 13:24\nPere Ferrer Clapés ha dit...\nA mi aquesta xerrada em va fer reflexionar que tothom hauria de saber la importància que té tot aquest tema i penso que hauríem de pensar igual que els membres d'aquesta ONG.\n1-En què pensem quan pensem en persones amb discapacitats?\nNo com altra gent que els tracten com a inferiors (que no els donen importància)\njo penso que les persones amb discapacitats són igual que tothom però tenen algunes dificultats a l'hora de fer alguna tasca o de fer altres coses que nosaltres no tindriem dificultats a l'hora de fer-les.\n2-Tenim capacitats les persones amb discapacitat?\nEls discapacitats no poden fer amb facilitat alguna cosa però en canvi ells poden fer moltes altres coses que nosaltres no seriem capaços de fer o que no ens seria tan fàcil. Com per exemple els cecs tenen molt més sensibilitat pel tacte i oïda perquè ells estan acostumats a no percebre-ho tot per la vista i per tant estan molt més desenvolupats amb aquets sentits.\n3-Com hauria de ser la ciutat per les persones amb discapacitat?Què canviaries?\nJo crec que la ciutat hauria d'estar molt més desenvolupada per les persones discapacitades: semàfors amb soroll per avisar als cecs, més rampes pels que van amb cadira de rodes, grups de persones que poguéssin acompanyar-los i fer-los la vida més fàcil...\n4-Què és la normalitat?\nla normalitat cadascú és crea la seva. Tothom s'ha de sentir normal i ningú ha de pensar que els que no són com ell no són normals\nOriol Beà ha dit...\n1. En què pensem quan pensem en persones amb discapacitats?\nQuan penso en persones discapacitades (cosa que no crec que s’els hagi de dir perquè no és què no tinguin capacitats és què tenen altres capacitats) penso amb persones, amb diferents capacitats què les nostres.\nSí, les persones amb discapacitats tenen capacitats, algunes, fins i tot, més desenvolupades que les nostres\n3. Com hauria de ser la ciutat per les persones amb discapacitat? Què canviaries?\nLi posaria més semàfors d’aquells que piten, més rampes a to arreu i més ascensors, perquè així la vida seria bastant més fàcil per a les persones amb discapacitats.\nCrec què no hi ha una normalitat concreta, ni ha moltes, cadascú creurà en una, però tothom les ha de respectar totes.\n29 d’octubre de 2009 a les 11:00\n1. En que pensem quan pensem en persones discapacitades?\nPensem en una persona am diferents capacitats que nosaltres, potser alguna més o menys però les que té les té més desenvolupades.\n2. Tenen capacitats les persones amb discapacitats?\nSi, només que diferents a les nostres, o poden ser també iguales més o menys desenvolupades.\n3. Com hauria de ser la ciutat per a les persones amb discapacitats? Que canviaria?\nLa ciutat tindria que ser adaptada a ells, més rampes, semàfors amb el boto braile,... i sobretot que la gent els respectes i que ells poguessin actuar amb total normalitat.\n4. Que és la normalitat?\nJo crec que la normalitat no es pot descriure perquè cadascú troba o forma la seva pròpia normalitat i sense faltar el respecta.\n29 d’octubre de 2009 a les 11:02\nVerena ha dit...\n1-El que jo penso cuan veig una persona amb discapacitat es que son persones que van neixer sent com nosaltres pero que els hi va faltar oxigen o que en el seu desemvolupament a dins el ventre de la mare van perdre algunes capacitats però que per dins pateixen per les mateixes causes que tothom els mateixos sentiments etc...jo crec que tota le gent que no té aquest problema les aurien de tractar millor i no estar tot el dia queixa-nos tant i per aquest motiu intentar integrar-les a la societat.\n2-Jo crec que si que en tenen alguns com els sentimentals que son com els de la gent sense problemes o més profuns i amables.\n3-Jo crec que les ciutats haurien de ser adaptades per les que son discapacitadas igual que com ho son per a les que no son discapacitades perque tenen el mateix dret que nosaltre a viure en condicions.treova que la societat és mol injusta amb les persones amb discapacitat.\n4.Jo crec que la normalitat es el que creuen les persones en general però que la normalitat podria ser perfectament una altra però com que tothom esta acostumat ha aquesta...\nCOMENTARI SOBRE LA VISITA\n-Ami aquesta visita m'ha agradat molt el docomental em va emocionar molt i em va agradar molt el fet de que portesin un discapacitat de veritat perquè em va ajudar a "ficar-me a la seva pell"\n29 d’octubre de 2009 a les 11:12\n1.Abans pensava què aquestes persones eren diferents que nosaltres, però quant vaig veure el documental em vaig adonar que són com nosaltres tot i que són diferents.\n2.Sí, totes les persones tenen capacitats.\n3.Jo crec què hauríen d'ajudar els discapacitats, perquè a nosaltres no ens costa res baixar o pujar per les rampes o escales, però a ells sí; jo canviaría moltes coses, però els què crec més important és posar rampes a tots els llocs, posar en els semàfors els segons que queden per passar i un xiulet,...\n4.Jo crec que cadascú té la seva normalitat.\nGRUP: 2 CURS:1 ESO\n29 d’octubre de 2009 a les 13:02\n1.En què pensem quan pensem en persones amb discapacitat?\nPenso que les coses de cada día, les més normals i sencilles com vestir-nos, dutxar-nos... nosaltres les fem sense problema i sense pensar-ho, però per a ells és molt més difícil. I que no sóm gaire concients de que altres persones tenen moltes més dificultats per fer una vida com la nostre, si no hi pensem o ho veiem en algú que ens envolti.\n2.Tenim capacitat les persones amb discapacitat?\nEvidentment que en tenen. Poden fer tot el que fem nosaltres a vegades de diferent manera i amb ajuda o mitjans diferents dels nostres. Per exemple els cecs tenen el sentit de l'oïda molt més desemvolupat que les persones sense discapacitat.\n3.Com hauria de ser la ciutat per a les persones amb discapacitat? Què canviaries?\nAccessible per tothom: amb rampes on els cotxes no aparquèssin, amb semàfors sonors per als cecs, rampes als transports públics...\nJo el que canviaría és que hi haguèssin més pàrquings (que no siguin cars)perquè totes les motos i tots els cotxes es poguessin aparcar dins i deixar els carrers lliures.\n4.Què és la normalitat?\nPer mi la normalitat és el que faig día a día, però cadascú té la seva pròpia normalitat. I els discapacitats no estan fora de la normalitat però com no són com la majoría de gent es pensa que són diferents.\n29 d’octubre de 2009 a les 13:04\nXavier Mirmi ha dit...\nJo en aquella activitat vaig aprendre que tothom és com és, i que cal respectar-lo encara que parli malament, que camini d’una manera estranya etc. A més a més, em vaig quedar intrigat pensant que sentien per el que va dir l’Oriol, que va ser que ”eren com un cotxe que estaven bonyeguts per fora però l’interior el conservaven a la perfecció”.\nEn què pensem quant pensem en persones amb discapacitat?\nQuan penso en persones amb discapacitat penso amb persones que tenen una dificultat en fer algun tipus de treballs i activitats. Penso amb primer lloc en persones que tenen alguna discapacitat física o psíquica.\nTenen capacitat les persones amb discapacitat?\nSí. Qualsevol persona pot dur a terme una activitat per a la que sí estigui capacitada. Amb aquesta capacitat, pot realitzar feines útils tant per a ell com per als altres. Per tant, tothom te capacitat i pot dur a terme alguna mena de feina.\nCom hauria de ser la ciutat per a persones amb discapacitat?\nLa ciutat per a persones amb discapacitat hauria de ser adaptada a totes a les seves necessitats. Els carrers, els transports públics, les places, els edificis i en definitiva tot el mobiliari urbà, hauria d’estar construït per a que poguessin ser utilitzats per qualsevol persona.\nJo canviaria bastants coses com ara ascensors per baixar al metro, rampes per entrar als edificis i pujar i baixar les aceres, senyals acústics, etc...\nJo crec que la normalitat es allò que es més habitual o mes freqüent en un lloc o entorn concret.\nXavier Mirmi grup 2\n29 d’octubre de 2009 a les 15:54\nAlba Pellicer ha dit...\nOpinió personal: A mi personalment em va agradar i vaig torbar molt interessant aquella xerrada de les discapacitatas. Vaig trobar molt bona idea que vingues una persona discapacitada com l'Oriol, perquè encara que no se l'entengues massa bé, ens va transmetre d'alguna manera a tots nosaltres quin era el seu dia a dia, i les seves vivències com a persona discapacitada.\nDoncs jo quan penso en persones amb alguna discapacitat, la que sigui, penso en una persona com jo, però amb més dificultats i desavantatges a l'hora de fer coses de la vida quotidiana. Jo no penso ni en "bichos raros" ni en res de tot això.\nPer a mi quan em pregunten això penso: "quina tonteria", perquè si diem que una persona discapacitada és una persona normal, però que té més dificultats que els demés, és evident que també tenen moltes altres capacitats que nosaltres no tenim. O a cas nosaltres tenim els altres sentits en el cas per exemple de la sordesa tant desenvolupats com ells? No.\nLa ciutat hauria de ser tota adaptada per discapacitats, perquè al cap i a la fi a nosaltres no ens molestaria que hi haguessin: molts de semàfors braile amb el "sorollet" per quan es poses verd..., més rampes, etc.\nJo canviaria doncs practicament tota la ciutat per adaptar-la a les seves necessitats.\nPer a mi la normalitat són els hàbits que estan acostumats a fer cadascuna de les persones, ara tu tens la teva normalitat i els altres tenen la seva, i tu com els altres has de respectar totes les normalitats de tothom.\nDe l'Alba Pellicer\n30 d’octubre de 2009 a les 9:24\nAlbaPellicer ha dit...\n2) Sí tenen capacitat. Encara que siguin discapacitats tenen capacitat per fer les coses com nosaltres.\n3) La ciutat hauria de ser més adaptada per a ells. Per exemple hi hauria d'haver més rampes. El que canviaria és la manera de pensar de les persones, perquè pensen que els discapacitats són inferiors i tot sovint és el contrari (poden ser més sensibles, poden no veure-hi peró tenir més oïda...)\n4) Jo crec que la normalitat no existeix, perqué cada persona tè un problema o altre. Com diuen: ningú és perfecte\nSARITA POCA PASTOR\n30 d’octubre de 2009 a les 12:21\n1. En persones diferents a mi que poden fer les matexes coses que jo pero de diferent manera.\n2. Jo crec que les persones amb discapacitat tenen capacitats que nosaltres no tenim i a la inversa.\n3. Milloraria per cadires de rodes els esglaons de les voreres, containers mes baixos, les rajoles massa rugoses i asensors a totes les estacións de trens i metro antics.\nAugmentar els semafors per cecs i les ajudes per sords.\n4. Jo crec que la normalitat no exitex tothom es diferent.\n30 d’octubre de 2009 a les 13:18\nROCKO ha dit...\n1-Que pensem quan pensem amb persones discapacitades ?\nFins ara, pensava en persones que no podien fer el mateix que nosaltres però ara, gràcies a la tutoria en la qual vam parlar de les discapacitats, tinc un altre opinió: que poden fer el mateix que nosaltres però amb diferents recursos.\n2- Tenen capacitat les persones amb discapacitat ?\nJo crec que tenen la mateixa capacitat però a la pràctica s’han d’inventar altres recursos per poder fer el mateix que nosaltres.\n3-Com hauria de ser la ciutat per a les persones discapacitades? que canviaries ?\nLa ciutat hauria de estar molt mes preparada per a les persones amb cadira de rodes, per exemple amb moltes mes rampes al carrer, o per els secs (megàfons a les parades d’autobús dient quin número és el que be, amb els semàfors que quan es poses verd sones un xiulet ), etc.\n4- Que es la normalitat?\nJo crec que la normalitat es el que cadascú pensa de si mateix.\n30 d’octubre de 2009 a les 13:26\njoel socias ha dit...\nA mi em va agradar aquesta xerada, vaig apendre molt. Ja havia parlat molt de "els discapacitats" a l'antiga escola. Jo no crec que els haguem de dir discapacitats, perqué són normals, com nosaltres peró tenen un problema físic, mental...\n1- Pensem en persones iguals que jo, que tots, peró que tenen potser problemes. Ens els podem estimar igual, els hem de tractarigual o millor, no despresiar-los.\n2- Les persones "discapacitades" poden tenir igual de capacitats més o menys aixó depen de la persona. Una capacitat que tenen i la fan millor que nosaltres és que pensen molt.\n3- Una ciutat millor per tots seria amb moltes ajudes, molts ascensors, rampes, semafors amb el "pip" per als secs...\n4- Per a mi la normalitat és alló que tots creiem de nosaltres mateixos. Que tinguem alguna cosa o moltes coses en comú. Que estiguem bé de salut. I que poguem fer tot alló que tothom pot fer; no tinguer que anar acompanyat pelcarrer, puguer pujar escales i mouret trenquil per la citat.\nJoel Socias Costals\n31 d’octubre de 2009 a les 6:43\nMiquel Vega ha dit...\n1.Penso que són persones amb algún tipus de limitació física(dificultat en caminar,disminució de la vista i la oida...) o intelectual(parlar,entendre,pensar...)\n2.Si, tenen quasi les mateixes capacitats que les persones sense discapacitat, pero no poden fer del tot bé la acció que la discapacitat els hi impedeix.\n3.La ciutat s'hauria d'adaptar a cada tipus de discapacitat. Per exemple haurien d'haver-hi semàfors amb xiulet per els cecs,rampes i ascensors per la gent que es desplaça amb cadira de rodes...\n4.Jo crec que la normalitat no existeix. Cadascù es sent normal amb un grup de persones amb qui es sent identificat. Perquè ningú es perfecte i tothom té mes o menys algun defecte.\n31 d’octubre de 2009 a les 9:48\n1.Quan penso en las persones amb discapacitat, veig que elles no tenen la culpa de ser discapacitades i per això els em de tractar bé.\n2.Jo crec que les persones discapacitades si tenen capacitats.\n3.Una ciutat per persones discapacitades tindria de ser amb mes ajudes perquè ells es puguin adaptar. S’haurien de canviar moltes coses pensant en les persones discapacitades.\n4.La normalitat es lo que creu cadascú de si mateix, la normalitat de cada persona es diferent\nLLUIS MAZA GRUP 4\n1 de novembre de 2009 a les 8:41\nAquesta tutoria sobre les discapacitats m’ha fet reflexionar sobre la difícil vida que tenen les persones que ho són i els sentiments que tenen.\n1- En què pensem quan pensem en persones amb discapacitats?\nJo penso que les persones amb dicapacitats pensen, actuen… Com qualsevol persona, com nosaltres, però pel físic, a causa de la “malaltia” que tenen els fa ser “més estranys”.\nLes persones discapacitades clar que tenen capacitats.\nNosaltres hi ha coses que no podríem fer o ens costaria molt conseguir fer, que en canvi les persones discapacitades els es molt fàcil fer-les.\nPer exemple: - Els cecs no hi poden veure però tenen molt desenvolupat el sentit del tacte i de la oïda.\n3-Com hauria de ser la ciutat per les persones amb discapacitat?\nJo crec que la ciutat hauria d’ estar més desenvolupada perquè la vida de les persones amb dicapacitat sigues més fàcil.\nCom per exemple fer com una organització per a discapacitats que la gent ajudes, i els acompanyes cap a la feina o per que no tinguessin problemes amb els transports públics com per exemple el metro, que hauria de tenir rampes per baixar al metro...\nEs que la normalitat jo no diria que hi ha normalitat, perquè jo crec que hi ha tantes normalitats com persones que hi ha en aquest món, i lo més important es que no tenim que insultar... perquè una persona no la considerem normal.\n4 de novembre de 2009 a les 8:37\nENRIC CIRERA ha dit...\nQuan penso amb persones amb "discapacitat" només penso amb qualsevol altra persona, ja que encara que hi hagi persones que tinguin alguna dificultat no cal que se’ls tracti de manera diferent. Però se’ls ha d’ajudar amb les limitacions que tenen.\nTothom que te alguna discapacitat te altres capacitats més desenvolupades que una persona sense cap discapacitat. No tots som capaços de fer-ho tot.\nJo crec que per persones cegues s’haurien de posar més semàfors amb so i que les persones que van amb cadira de rodes haurien de tenir més rampes per pujar i baixar de les voreres.\nNo és res, cadascú és normal per ell mateix. Perquè ningú és igual.\nENRIC CIRERA PLA\n4 de novembre de 2009 a les 11:26\nnicolas alba calzado ha dit...\n3-La ciutat hauria de ser molt més adaptada per a els discapacitats\namb molts semàfors que anunciïn quan canvia de color\n4-Jo crec que tothom té els seus desperfectes\n5 de novembre de 2009 a les 5:40


Carta del secretari general de l’Esport (5): “Principis bàsics per al futur de l’esport català” | Campus Esportcat\nCarta del secretari general de l’Esport (5): “Principis bàsics per al futur de l’esport català”\nEl II Congrés de l’Esport Català es clourà el proper 11 de juliol amb la presentació de les propostes fetes pel sector.\nLa Secretaria General de l’Esport, i el Consell Català de l’Esport com a principal estructura competencial de l’actual administració esportiva catalana, són els organismes avui cridats a liderar i desenvolupar en l’esport català els nous reptes que plantegin els ciutadans de Catalunya el proper setembre. En aquests moments, la seva Direcció ja està impulsant una reflexió transversal i concertada amb el sistema esportiu català, que ha de permetre oferir a la nostra ciutadania les millors propostes de política esportiva per als propers deu anys. I alhora, està posant les bases per estructurar el rang polític de l’esport català en l’espai de representació institucional que la dimensió social de l’esport es mereix.\nEstic parlant de la convocatòria del II Congrés de l’Esport Català, que està portant a terme el Consell Català de l’Esport, conjuntament amb la UFEC i la UCEC, per encàrrec del Govern de la Generalitat, entre març i juliol d’enguany. Aquest és un fòrum participatiu que tindrà el seu moment culminant el dia 11 de juliol, en l’acte de presentació pública de les propostes de cada gran àmbit treballat que presidirà el Molt Honorable Senyor Artur Mas, president de la Generalitat de Catalunya.\nCom he dit abans, les propostes que emanin del II Congrés de l’Esport Català tindran la voluntat de ser la guia principal de la política esportiva del Govern del país durant els propers anys. Penso, en aquest sentit, que totes elles haurien de fonamentar-se en 5 principis bàsics per dotar-se de la transcendència i el sentit que requereix un treball d’aquesta envergadura.\nEl primer principi bàsic de referència ha de ser garantir que tota actuació pública i privada que porti a terme el sector esportiu català es basi en el respecte i la protecció escrupolosa dels drets dels infants, adolescents i joves del nostre país. I en conseqüència, es faci una consideració especial, dins del món de l’esport, de respecte als drets dels esportistes catalans. Per assegurar el millor futur de la nostra societat, els adults de demà hauran d’haver pogut conviure durant la seva infantesa i joventut amb una formació i desenvolupament esportiu que hagi estat part intrínseca de la seva educació integral.\nEl segon principi bàsic, en concordança amb l’anterior, és el necessari consens de totes les parts per procurar l’òptima qualificació de la formació dels tècnics i professionals que atenen, eduquen i entrenen els infants, adolescents i joves, de manera que sigui l’instrument que permeti conduir tota l’actuació en educació, iniciació i perfeccionament esportiu sobre unes bases fermes de qualitat, de transmissió i pràctica de valors, i de seguretat.\nEl tercer principi bàsic, és el punt de trobada de tots els agents públics i privats en un front comú per fomentar i facilitar l’accés universal a la pràctica de l’activitat física i esportiva de totes les franges d’edat i condició de la població catalana. Els objectius que han de donar contingut a aquest gran principi són, d’una banda, la promoció d’un estil de vida saludable que contraresti la malaltia del sedentarisme associada a l’actual model social de creixent confort tecnològic; i d’una altra banda, l’avenç amb determinació cap a una societat cada vegada més justa, equitativa, inclusiva, cooperativa i preparada per afrontar amb voluntat i esforç les realitats complexes dels nous temps.\nEl quart principi bàsic ha d’expressar el compromís dels poders públics amb la societat civil catalana. I s’ha de fer a partir de la voluntat clara de preservació i suport a l’associacionisme esportiu català, com a substrat cultural propi d’una tradició organitzativa de l’esport català que té més de 130 anys. I com a espai de compromís amb la comunitat i d’aprofundiment de la democràcia.\nI el cinquè principi bàsic, que amb els quatre anteriors ha d’ajudar a fonamentar la conclusió propositiva del II Congrés de l’Esport Català, es basa en la innegable garantia que dóna la Generalitat de Catalunya per preservar des del seu poder executiu l’interès públic de l’activitat física i l’esport, amb el rang institucional conseqüent a la seva dimensió social. Garantia per donar resposta, davant la societat catalana, de la competència exclusiva en esport que li confereix la norma, i de la seva capacitat d’impuls i arbitratge, de coordinació i de cooperació àgil, eficient i transparent amb els diferents agents del sistema esportiu.\nAquests cinc principis ens brinden l’oportunitat de construir propostes coherents i ben fonamentades per estar preparats per al futur esportiu del nostre país. Propostes que ens detallaran nous plantejaments i noves polítiques adaptades als nous temps. Propostes que us convido a venir a conèixer en primera persona durant la presentació de les conclusions del II Congrés de l’Esport Català, que es durà a terme el matí del proper 11 de juliol a l’INEF de Catalunya.


El Festival Internacional de Cors se celebrarà al juny a la Casa de Cultura de l'Alfàs\nL’auditori de la Casa de Cultura de l’Alfàs és l’escenari del Festival Internacional de Cors, amb dos concerts programats per als dies 18 i 19 de juny, a les 20.00 hores. Amb la participació de vocalistes de més de 15 nacionalitats diferents, s’ha destacat el seu caràcter solidari, ja que la recaptació de cada dia serà destinada a dues organitzacions sense ànim de lucre. L’associació contra la violència de gènere Dones amb Veu de la Marina Baixa, i a EUNOIA, una entitat la missió de la qual és ajudar als xiquets i xiquetes al fet que tinguen una infància millor.\nAquesta iniciativa ha sigut secundada per l’alcalde de l’Alfàs del Pi, Vicente Arques, al costat del regidor de Cultura, Manuel Casado, la regidora de Residents d’Altres Nacionalitats Martine Mertens, el president de la Coral Polifònica L’Alfàs Canta, Juan Carlos Verdú, i el director de la Coral, José Antonio Rubio, que ha manifestat sentir-se orgullós de poder participar en un esdeveniment musical solidari, “un cant a l’esperança i la convivència” les veus de la qual adquireixen en aquests moments més importància que mai.\nEs treballa per a poder celebrar aquesta important convocatòria polifònica, i garantir totes les condicions de sanitat i seguretat, els pròxims dies 18 i 19 de juny.\nJulián Montesinos recitarà aquest pròxim dimecres a la Biblioteca Pública Municipal “María Moliner” d’Oriola\nEls tallers de “Gira Dones Weekend” d’emprenedoria arriben a Alacant


Dia Internacional de la Infància 20-11-2013\nA l'educació, a l'alimentació, a la salut. A ser estimats, a tenir una identitat, a gaudir dels jocs. A la protecció contra la violència i l'explotació. Recordem els drets dels infants en motiu del Dia Internacional de la Infància.\nCada 20 de novembre celebrem el Dia internacional de la Infància, creat a partir de l'aprovació el 1989, de la Convenció sobre els drets dels Infants, el tractat de drets humans més ratificat del món.\nAquest any, la UNICEF centra l'atenció en la situació dels nens i nenes amb discapacitats als quals dedica una de les publicacions més conegudes, l'Estat Mundial de la Infància.\nMalauradament -o per sort- l'organització és noticia periòdicament per les alertes de les moltes conseqüències que els nens i nenes pateixen sovint per causa de l'acció dels adults, en les situacions de conflicte, per la condició de refugiats o en casos d'emergència.\nA Espanya, a més, els drets dels infants es veuen qüestionats per l'increment de la pobresa, que la UNICEF situa entre les més altes dels països industrialitzats.\nEls problemes dels nens i nenes representen un gran cost social, ara i de cara al futur. El dia 20 de novembre és el dia per recordar que hem de vetllar i exigir el compliment dels seus drets:\nAl descans, l'esplai, el joc i les activitats recreatives\nA la llibertat d'expressió i a compartir els seus punts de vista amb altres\nA un nom i una nacionalitat\nA una família\nA la protecció durant els conflictes armats\nA la llibertat de pensament, consciència i religió\nA la protecció contra el descuit o tracte negligent\nA la protecció contra el treball infantil i contra l'explotació econòmica en general\nA la informació adequada\nA participar plenament en la vida cultural i artística\nAl més alt nivell possible de salut\nA un nivell de vida adequat al seu desenvolupament, particularment pel que fa a la nutrició, el vestit i l'habitatge\nWeb creat pel Col·legi d'Educadores i Educadors Socials de Catalunya en motiu del 20è aniversari de la Convenció dels Drets dels Infants per donar-los a conèixer.\nWeb de la Diputació de Barcelona i la Fundació Catalana de l'Esplai sobre els Drets dels Infants amb activitats i propostes educatives.\nPàgina de la UNICEF en català\nText complet de la convenció dels drets dels infants.


L’Ajuntament, a través de convenis de col·laboració amb els centres docents\nper Redacció 22/08/2018 18:00h\nL'Ajuntament de Lleida comptarà el curs que ve amb 58 alumnes d'FP Dual que faran pràctiques a diferents departaments municipals. La Paeria té convenis amb diversos centres docents de la ciutat perquè els estudiants tinguin l'oportunitat de fer les pràctiques externes i aplicar els coneixements teòrics adquirits a la seva formació acadèmica.\nEls convenis de col·laboració que la Paeria ha signat per aquest curs 2018-19 han estat amb el Centre Integral d'FP Ilerna (tretze alumnes), el Col·legi Episcopal Mare de Déu de l'Acadèmia (catorze), l'Acadèmia Martínez (deu) i els instituts La Caparrella (un), Torrevicens (dos) i Ronda (divuit). Els alumnes cursen graus superiors de diferents branques educatives, com Administració i Finances, d'Educació Infantil o Animació Sociocultural, entre altres. A més, fan pràctiques a l'Ajuntament alumnes de cicles formatius i de diferents universitats.\nEls serveis i centres educatius de la Paeria acullen i tutoritzen aquests alumnes. La seva experiència a les diferents dependències municipals contribueix a la professionalització de la docència i permeten als estudiants aplicar i complementar els coneixements. La formació requereix un compromís dels actors implicats educadors, tutors i tutores de les diferents dependències municipals i professorat dels centres.\nL'Ajuntament de Lleida aposta pel model educatiu de la formació professional i en especial la modalitat d'FP Dual, en la qual l'estudiant aprèn combinant la formació en el centre educatiu amb la formació en diferents departaments municipals d'acord amb l'especialitat dels estudis que es cursin. En aquest marc, l'Ajuntament de Lleida també acull en pràctiques alumnes de la Universitat de Lleida, amb la qual, com amb la resta de centres, manté convenis de col·laboració per aquest concepte.\nMil persones formaran una cadena humana entre la plaça Paeria i la Seu Vella\nBONES NOTÍCIES: Allarguen el període d'atenció als temporers a Lleida


Sitgesinfoguia – Tallers de dansa Neoclàssica i Contemporània a l’IAB\nLa Regidoria de Cultura ha programat dos tallers de dansa dirigits a nens i nenes a partir 11 anys de nivell de dansa mitjà i avançat, un de Neoclàssic i un de Contemporani, que s’impartiran els dissabtes entre l’1 al 22 d’abril a les instal·lacions de l’Institute of the Arts Barcelona a Sitges, en el marc de la celebració del Dia Internacional de la Dansa.\nEl taller de Neoclàssica serà impartit per Sara Colomino, nascuda a Sitges, qui ha ballat en companyies d’Espanya, Nova York i Holanda, interpretant peces d’Ohad Naharin, Nils Christie, Neel Verdoon i Julia Ehrstrad, entre altres. Actualment treballa com a intèrpret a l’Eva Martz Contemporary Dance Company sota la direcció d’Eva Martz. També és professora de dansa clàssica i contemporània a l’IAB.\nEl Dia Internacional de la Dansa a Sitges se celebrarà del 27 al 30 d’abril. Els participants dels tallers actuaran durant la gala del dia 30 d’abril a l’IAB. Durant els tallers es prepararan les coreografies per a la gala.


Maison De Vacances - Nettancourt Revigny-sur-Ornain França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nNettancourt, Revigny-sur-Ornain, França - Veure al mapa\nMés informació sobre Maison De Vacances - Nettancourt\nIdeal tant per a la diversió com per al relax, Maison De Vacances - Nettancourt es troba a la zona de Revigny Sur Ornain de la ciutat de Revigny-sur-Ornain. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Maison De Vacances - Nettancourt, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, forn microones, renta vaixelles a cada habitació. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com piscina exterior, jardí. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Maison De Vacances - Nettancourt la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Revigny-sur-Ornain.


Pescailla Archives | Orella Activa\nCalvari: aquí hi ha Rumba!\n15 de setembre de 2014 orellactivaGeneralAcorde a ti, Calvari, Clave Sur, Gato Pérez, Hermano Loco, La Bombolla, La Mirona, La Tomasa, Orquestra Maribel, Peret, Pescailla, The Blackiss\nLa nova temporada de directes i sessions a La Bombolla, de la sala de concerts La Mirona de Salt, es llevava ben d’hora, la nit de divendres 12 de setembre, amb una proposta doblement local: tant per la procedència de la formació, com pel gènere musical que els defineix. Els gironins Calvari són rumba catalana que s’autoreivindica amb coherència i respecte; desfilant el seu propi ADN, deconstruint i alhora atiant uns ritmes i una sonoritat mestisses que un bon dia es creuaren a la Barcelona gitana. A les cançons de Sin colorantes (Autoeditat, 2014), reeixit primer treball d’estudi de la banda presentat fa pocs mesos enrere, s’hi flaira tant l’homenatge a un pòsit musical adoptat amb respecte dels Pescaïlla, Gato Pérez i el recentment desaparegut Peret, com una entusiasta voluntat d’aportar maneres contemporànies, professionals i genuïnes, recollides de l’emergent escena existent en places, jardins i alguns locals de la Girona de més enllà del 2000.\nEn el directe i en formació de quatre, Calvari arrencava, amb la puntualitat estricta pròpia d’una sala que programa i treballa amb serietat, a les 22:30h. La veu principal i la guitarra de Pau Ballesteros (Acorde a tí, Hermano loco) va encetar el concert davant d’unes seixanta persones, acompanyat amb el protagonisme horitzontal del també guitarra i veu Marcel Sánchez (Hermano loco), la percussionista Nuri Madí (The Blackiss) i el baix elèctric i veu Salva Gallego (Clave de Sur, La Tomasa). El contingut del disc i algunes versions allargassades en forma de medley, van dibuixar un repertori d’aproximadament una hora, on el grup va poder encomanar un so conjuntat, amb matisos interessants que els desmarquen d’altres bandes del gènere: a La Mirona, Calvari van ensenyar la seva multiplicitat de veus, unes guitarres rítmica i solista ben compenetrades, un baix elèctric net, present i contundent i unes percussions creatives i madures. Com a contrapunt, es va fer evident que els músics van acusar la manca de feedback necessari en forma de balls i comunió d’un públic més nombrós en una sala amb capacitat: no és nou que ens costi aplegar-nos d’hora, en una nit que es preveu llarga, quan encara anem en horari d’estiu, si no és en forma de degoteig. L’Orquestra Maribel, grup de versions, va poder començar amb un quòrum més agraït.\nComptat i debatut, d’aquesta cita en recollim sensacions flamenques, inspiracions antillanes, tradició catalana i nous ingredients que es couen aquí, al costat de casa i en els nostres dies. L’alegria i l’entusiasme d’aquest gènere musical i d’aquests músics amb vocació professional ens van descobrir i ens continuaran mostrant, amb nous directes, conceptes tan interessants com el compàs de la rumbia, regalant perles com Mariela i La rumba de aquí i creant una atmosfera de ball indefugible, amb lletres en català i castellà. Vinguin noves cites i floreixin més discos! I que algú ens expliqui el perquè d’un Calvari tan poc dolorós…


Processos psicològics bàsics i vida quotidiana Codi: 10.568 : 3\nL'assignatura de Processos psicològics bàsics i vida quotidiana aplica els aprenentatges previs sobre els processos psicològics bàsics a situacions que formen part del nostre dia a dia. Així doncs, en aquesta assignatura no es presentaran noves teories sobre els processos, ni enfocaments metodològics o conceptes novedosos, sinó que serà una assignatura eminentment aplicada, que integrarà cadascun dels processos bàsics a l'estudi de casos de la vida quotidiana.\nEn la mesura que aquesta assignatura no té un contingut propi, l'aprenentatge vindrà garantit per l'activitat de l'estudiant, per la seva capacitat per aplicar de manera reflexiva, crítica i integrada dels aprenentatges previs (sobretot els adquirits en les assignatures de processos psicològics bàsics) a situacions del dia a dia.\nPer descomptat, l'estudiant/a podrà recórrer als continguts i materials ja estudiats de les assignatures de Processos psicològiques bàsics (de fet, recomanem a l'alumne que consulti els manuals d'aquestes altres assignatures per refrescar els aprenentatges previs).\nEn definitiva, l'estudiant/a haurà d'aprendre a traslladar l'eix del contingut sobre els processos psicològics bàsics a la seva vida quotidiana i a superar amb això la parcel·lació del coneixement pròpia de la divisió disciplinar acadèmica.\nL'assignatura Processos psicològics bàsics i vida quotidiana és una assignatura optativa del Grau de Psicologia, que forma part de la matèria "Processos psicològics".\nD'acord amb la proposta de seqüència semestral de les assignatures que constitueixen el Grau, es recomana que l'optativitat es concentri en els tres últims semestres (idealment en els semestre 6è, 7è i 8è), un cop s'hagi avançat substancialment en la titulació i s'hagi superat la majoria de les assignatures de formació bàsica.\nLa capacitat d'aplicar i integrar els coneixements prèviament apresos, relacionats amb els Processos psicològics bàsics, és necessària per al bon exercici professional de tot psicòleg, no importa el camp d'aplicació o l'especialització.\nAquesta assignatura necessita dels coneixements previs de les assignatures de processos psicològics bàsics i, més concretament, de les següents assignatures: Psicologia de la percepció, Motivació i emoció, Psicologia de l'atenció i la memòria, Psicologia de l'aprenentatge, Psicologia del llenguatge, i Psicologia del pensament.\nA més de les assignatures obligatòries que formen part de la matèria "Processos psicològics", altres assignatures obligatòries i optatives del Grau de Psicologia resultaran rellevants per les seves relacions amb la que ens ocupa i, com a conseqüència, és recomanable que l'estudiant les hagi cursat i superat prèviament. En aquest sentit, i sense un afany d'exhaustivitat, destaquem especialment les següents: Història de la psicologia, Psicologia del desenvolupament, Fonaments psicosocials del comportament humà, Avaluació psicològica, Psicologia fisiològica, Estimulació cognitiva, o Tècniques de documentació per a la investigació.\nEns agradaria subratllar, una vegada més, que si bé aquesta assignatura no té "manual", s'haurà de treballar els continguts d'altres assignatures; és a dir, aquesta assignatura es recolza en els aprenentatges suposadament ja adquirits per l'alumne.\nEs recomana haver cursat totes les assignatures de Psicologia Bàsica.\nFer servir documents, textos i publicacions en una tercera llengua (anglès).\nL'assignatura Processos psicològics bàsics i vida quotidiana no s'ha construït sobre un manual o conjunt de mòduls didàctics, sinó que és l'estudiant/a qui ha de construir el seu aprenentatge a partir de la seva activitat. Els recursos didàctics que es presenten a l'estudiant obligaran a posar en joc els coneixements adquirits en assignatures prèvies (Psicologia de l'aprenentatge, Motivació i Emoció, Psicologia de l'atenció i la memòria, etc.). No s'oferirà una visió ja integrada, sinó que suggerirem determinades activitats que obligaran l'estudiant a resoldre problemes o estudiar casos que posaran en joc les competències prèvies amb un nou objectiu: apropar-se als processos psicològics bàsics des d'una perspectiva integral, tal com es donen a la vida quotidiana.\nMotivació i emoció PDF\nEls materials que constitueixen la referència bàsica d'aquesta assignatura són els corresponents materials didàctics de les diverses assignatures de Processos psicològics bàsics.\nEls recursos que descriurem en aquest apartat són de molt diversa índole, primer per les múltiples opcions que ofereix Internet i el campus virtual, i segon perquè entenem que així l'estudiant/a tindrà més possibilitats d'elecció per dur a terme el seu procés d'aprenentatge. Els recursos no són tancats, tot i que sí que hi ha una estructura o model que proposem a l'estudiant/a, i que s'anirà delimitant al llarg del curs amb l'equip docent. El disseny és obert i flexible pel que fa al tipus d'activitats i recursos, però tancat en la mesura que les competències i els objectius estan prèviament establerts.


Les rosàcies (Rosaceae) són una família de plantes amb flor de l'ordre Rosales. En total comprenen de tres a quatre milers d'espècies agrupades en cent o cent vint de gèneres. Tradicionalment se subdivideix en 5 subfamílies i dues tribus basant-se en l'estructura del seu fruit:\nDistribució global de les rosàcies\nLes rosàcies (Rosaceae) són una família de plantes amb flor de l'ordre Rosales. En total comprenen de tres a quatre milers d'espècies agrupades en cent o cent vint de gèneres. Tradicionalment se subdivideix en 5 subfamílies i dues tribus basant-se en l'estructura del seu fruit: * Subfamília Rosoideae: Conté gèneres amb petits fruits com, entre d'altres, Rosa, Rubus, Fragaria, Potentilla, Geum i Sibbaldia. * Subfamília Maloideae o Pomoideae: Inclou el gènere de la pomera Malus i els d'altres fruits en pom. * Subfamília Amygdaloideae (o Prunoideae): Inclou fruits en drupa simple com el Prunus i altres. * Subfamília Spiraeoideae: Inclou gèneres de fruits no carnosos com Spiraea i Sorbaria. * Subfamília Dryadoideae: Fruits en aqueni amb estil pilós (Dryas, Cercocarpus, Chamaebatia, Cowania i Purshia). * Tribu Neillieae: Inclou els gèneres de Stephanandra i Physocarpus. * Aruncus: Gènere amb un representant als Països Catalans Aruncus dioicus. (ca)\nLes rosàcies (Rosaceae) són una família de plantes amb flor de l'ordre Rosales. En total comprenen de tres a quatre milers d'espècies agrupades en cent o cent vint de gèneres. Tradicionalment se subdivideix en 5 subfamílies i dues tribus basant-se en l'estructura del seu fruit: (ca)


El Govern aprova una nova llei de formació professional que ajusta els perfils professionals a les demandes de les empreses - JDA | Servicios Profesionales\nHomeBlogEmpresesEl Govern aprova una nova llei de formació professional que ajusta els perfils professionals a les demandes de les empreses\nEl Consell de Ministres del passat 7 de setembre va aprovar el projecte de llei orgànica d’ordenació i integració de la formació professional. Entre altres mesures, l’oferta de places i graus de formació professional augmenta. Tota la formació serà dual i inclourà un període de pràctiques en les empreses. Millora el sistema d’acreditació de competències professionals i es facilita l’accés a la universitat. El text aviat iniciarà el tràmit parlamentari.\nL’informem que el Consell de Ministres del passat 7 de setembre va aprovar el projecte de llei orgànica d’ordenació i integració de la formació professional. Entre altres mesures, l’oferta de places i graus de formació professional augmenta. Tota la formació serà dual i inclourà un període de pràctiques en les empreses. Millora el sistema d’acreditació de competències professionals i es facilita l’accés a la universitat.\nEl text aviat iniciarà el tràmit parlamentari.\nAspectes fonamentals de la nova formació professional\nEl text estableix una oferta única, modular i flexible de formació professional ordenada en itineraris formatius que permeten la progressió a través de cinc graus ascendents (A, B, C, D i E). L’experiència formativa de cada persona estarà disponible en el nou Registre estatal de formació professional, que permetrà que qualsevol ciutadà hi pugui accedir i obtenir un informe de vida formativa-professional actualitzat.\nLa nova estructura facilitarà l’accés a tot un ventall de formacions de diferent durada i nivell d’aprenentatges que contempla des d’unitats més petites o microformacions (grau A) fins a aconseguir els títols i cursos d’especialització (graus D i E). D’aquesta manera, cada persona podrà dissenyar i configurar itineraris propis adaptats a les seves expectatives professionals i necessitats laborals.\nTota l’oferta, independentment de la seva mida i durada, serà acumulable, certificable, i acreditable, la qual cosa permetrà a estudiants, ocupats i desocupats avançar en la seva trajectòria formativa que conduirà a acreditacions, certificats professionals, titulacions i màsters professionals.\nEl grau A constitueix l’oferta de menor grandària del nou Sistema Nacional de Formació Professional i conduirà a l’obtenció d’una acreditació parcial de competència. La superació de totes les acreditacions parcials de competència d’un mòdul implicarà l’obtenció del corresponent certificat de competència professional o grau B de formació, referit a un mòdul professional. A continuació, s’estableix el grau C que reuneix diversos mòduls i condueix a l’obtenció d’un Certificat Professional.\nQuant al grau D, es correspon amb els cicles formatius de formació professional i en els quals s’inclourà un projecte intermodular, així com la innovació, la recerca aplicada i l’emprenedoria. Finalment, en el grau E, s’integraran els cursos d’especialització que tindran una durada d’entre 300 i 800 hores. Els qui superin un curs d’especialització obtindran un títol d’especialista (grau mitjà) o màster professional (grau superior).\nTota la formació professional tindrà caràcter dual: general o intensiva\nEl projecte de Llei de formació professional contempla que l’oferta dels graus C i D inclourà un període de formació en l’empresa sota dos règims:\nFormació professional general: amb un temps en l’empresa d’entre el 25% i el 35% de la durada total de la formació, i el compromís de la companyia de participar en fins a un 20% dels continguts i resultats d’aprenentatge del currículum.\nFormació professional intensiva: amb una formació en l’empresa a partir del 35% de la durada total, així com la seva col·laboració amb el centre de formació en el desenvolupament de més del 30% del currículum. A més, contempla un contracte de formació entre l’estudiant i l’empresa en els termes que determini la legislació laboral.\nLa norma potencia la corresponsabilitat entre els centres de formació professional i els centres de treball del seu entorn, que treballaran de manera conjunta en els aprenentatges del currículum.\nEl projecte incorpora la figura del tutor dual del centre i del tutor dual d’empresa. Aquest últim col·laborarà en la valoració dels aprenentatges adquirits de cada estudiant, encara que l’avaluació final serà responsabilitat del centre de formació professional.\nEl projecte de Llei també transforma el sistema d’acreditació de competències professionals adquirides mitjançant l’experiència laboral i vies no formals de formació. El text enforteix el procediment obert de manera permanent iniciat el mes de març passat amb l’aprovació del Reial decret 143/2021. Amb aquest nou sistema el MEFP preveu que més de tres milions de persones puguin acreditar les seves competències en quatre anys, tan sols 300.000 ho van aconseguir amb el model anterior.\nConnexió amb la universitat\nLa nova norma regularà la relació entre els ensenyaments de formació professional i els universitaris, facilitant el disseny d’itineraris formatius que permetin transitar sense obstacles entre els dos sistemes i en tots dos sentits. El text contempla l’impuls a nous models de col·laboració, projectes compartits, o l’intercanvi de recursos i espais per generar transferència de coneixement i la posada en comú de bones pràctiques.\nOrientació professional al llarg de la vida\nEl MEFP també aposta per l’acompanyament durant la formació i estableix l’origen del nou model d’orientació professional en el marc de la formació professional al servei de la ciutadania, i integrat en els processos de formació i acreditació de competències.\nQuant als centres, les dues xarxes fins ara independents, la del sistema educatiu i els centres i entitats autoritzades per a la formació professional per a l’ocupació, seran complementàries. Tots els centres estaran inscrits en el Registre Estatal de Centres de Formació Professional.\nLa futura Llei també atén les recomanacions de la UE en matèria d’internacionalització. El document regula la participació en projectes i organismes internacionals, la convocatòria de projectes de formació entre centres espanyols i estrangers, així com la mobilitat dels alumnes i professors entre diferents països. A més, inclou la creació de dobles titulacions i l’oferta bilingüe.


La Banda de Terrassa estrenarà aquest diumenge el Cicle Sons Clàssics a Ca n'Anglada - Canal Terrassa\nMarc CasullerasData: 19/05/22\nEl Cicle Sons Clàssics torna per acostar la música clàssica a espais on normalment no és habitual i amb la voluntat d’arribar a tots els districtes. Aquesta tretzena edició tindrà lloc del 22 de maig al 21 de juny i constarà de set concerts. El primer serà el que protagonitzarà la Banda de Terrassa a la plaça de Ca n’Anglada aquest proper diumenge, on interpretarà clàssics populars: des de bandes sonores de pel·lícules fins a temes de Coldplay i Carlos Santana.\nTambé formen part del programa tres duets: el de la soprano Anna Farrés i l’arpista Esther Piñol; el del tenor Jorge Juan Morata i la guitarrista Belisana Ruiz; i el de la mezzosoprano Mariona Pallach i el pianista Jordi Armengol. Completaran el cicle un concert comentat sobre el llegat de Felip Pedrell i ‘Embrujo’, un espectacle amb dansa amb temes de Granados, Albéniz i Falla, entre altres.\nAlguns dels concerts d’aquest Cicle Sons Clàssics coincideixen amb altres esdeveniments al barri per sumar sinergies.\nEl Cicle Sons Clàssics torna aquest any al format habitual, sense restriccions d’aforaments. Es farà a Casals Cívics però també a espais singulars, com l’Arxiu Històric i l’Església Unida de Can Tusell. Es clourà el 21 de Juny, el Dia Internacional de la Música, amb una jornada lliure de piano al carrer a la Plaça Vella.\nTags: butlletiSons Clàssics


El GOB demana accions internacionals per posar fi als plàstics a la mar\nL'organització ecologista considera que netejar el litoral és insuficient i que cal "abordar el problema d'arrel"\nEFE Palma 11/08/2015 14:11\n651x366 El GOB demana la implicació dels organismes internacionals. / ARA BALEARS El GOB demana la implicació dels organismes internacionals. / ARA BALEARS\nEl GOB considera que la contaminació per plàstic de les aigües balears requereix "accions internacionals", per la qual cosa ha instat l'Executiu autonòmic a intervenir davant el Secretariat del Conveni de Barcelona, signat el 1976 per a la protecció del Mediterrani contra la contaminació.\nAquest conveni es va realitzar en el marc del Programa de les Nacions Unides per al Medi Ambient (PNUMA), que impulsa el Pla d'acció per a la protecció i desenvolupament de la conca de la Mediterrània (PAM), explica el GOB en una nota de premsa.\nPer l'organització ecologista, el control de la contaminació de les aigües balears per plàstics no pot limitar-se a la recollida litoral de residus amb embarcacions de neteja, ja que es tracta d'una intervenció necessària, però insuficient per solucionar el problema, "que s'ha de abordar d'arrel".\n"Si no s'actua a escala internacional, la situació que hem patit aquest any es repetirà en estius propers. I més enllà d'aquestes situacions puntuals en què els plàstics arriben a la costa, hem de recordar que la massa de plàstic flotant és tot l'any a la mar oberta i afecta contínuament la biodiversitat", incideix el GOB.\nPer això, insta la Conselleria de Medi Ambient a dirigir-se a l'oficina de coordinació del PAM, situada a Atenes, per informar d'aquest problema per tal d'incrementar la supervisió en el desenvolupament dels compromisos assumits pels estats signants i oferint la col·laboració de les Balears en aquells aspectes en què pugui contribuir per avançar en la solució del problema.\nEl conveni de Barcelona ha estat signat al llarg dels anys per tots els països que comparteixen la Mediterrània, amb el compromís de lluitar contra els diferents tipus de contaminació que afecten la mar i cooperar per a una major eficiència.\nAquest acord s'ha desenvolupat mitjançant diferents protocols, un dels quals està en vigor des de 2008, que obliga els estats a gestionar de manera més adequada els seus residus sòlids urbans per evitar que arribin a la mar.\nEn concret, indica que per a 2005 s'havien d'haver implantat sistemes de gestió de residus sòlids en ciutats de més de 100.000 habitants, i per al 2025 aquesta gestió s'ha d'haver estès a tots els nuclis urbans.\nL'arribada de gran quantitat de plàstic en les aigües de Balears aquest estiu posa de manifest que el problema no està gens controlat, assenyala el GOB.


Puig i Miras signen un acord amb reivindicacions conjuntes en matèria de finançament, aigua i infraestructures – RiberaTV\nAmbdues institucions han acordat sumar esforços de cara al govern d’Espanya.\nEl president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, i el de la regió de Murcia, Fernando López Miras, han signat una declaració institucional on s’insta al Govern estatal i als grups polítics amb representació parlamentària a aprovar en 2018 un nou model de finançament autonòmic que acabe amb els problemes de l’actual.\nEn la declaració signada també es plantegen altres reivindicacions conjuntes en matèria d’aigua i infraestructures. Els presidents autonòmics han explicat l’acord en una compareixença que ha tingut lloc en la seu del Consell en Alacant.\nEn la unió ambdues institucions han acordat sumar esforços per a reivindicar millores en aquestes tres matèries: finançament, pacte nacional de l’aigua i inversions per a finalitzar el corredor mediterrani.\nPuig i Miras signen un acord amb reivindicacions conjuntes en matèria de finançament, aigua i infraestructures added by Ribera Televisió on 10 abril, 2018


El Jazzing Sant Andreu capeja la COVID-19 i anuncia la nova edició | L'Exprés de Sant Andreu\nEl mateix Chamorro ha reconegut que, en el Jazzing que enguany se celebrarà entre el 4 i el 6 de setembre, es trobarà “limitat, supeditat, sense poder desplegar tots els somnis” per l’anomenada nova normalitat. Aquesta circusmtància, però, no els privarà de capejar la COVID-19 mitjançant format híbrid: mentre que la majoria de concerts podran viure’s en directe, d’altres seran via streaming comserà el del compositor i trompetista, Don Sickler, que farà un directe divendres des de Nova York.\nTal com ha exposat Chamorro, “la vida continua” i això l’ha empès a organitzar una nova edició que serà “la més especial que hem fet”: “Sento realment que davant les circumstàncies adverses només hi ha espai per a la lluita, el desig de seguir, el desig de respirar, el desig de compartir allò en el que creiem i ens apassiona”. ” El Jazzing festival i el Jazz Education Stage són l’expressió màxima del meu desig de generar al voltant meu coses positives, que generin bona energia, que generin il·lusió, a través de la música, sobretot en les noves generacions, que són el present i el futur”, ha afegit.\nAmb l’objectiu de garantir les distàncies de seguretat, aquest cop la majoria de concerts i les Jam Sessions se centralitzaran a la Fàbrica de Creació de la Fabra i Coats, tot i que també es duran a terme audicions en espais tradicionals del Jazzing, com el Bar Colòmbia i el Cafè Aromes. En tot cas, però, serà al recinte fabril on tindran cabuda els concerts més destacats com el de Big Band J Casares, la sessió del 10è aniversari de Joan Chamorro & Andrea Motis o la clausura amb la Sant Andreu Jazz Band amb Carlos Martín i Perico Sambeat.\nCollage dels artistes més destacats de la 7a edició // JAZZING\nCom l’any passat, la Fabra i Coats també serà escenari de xerrades i altres activitats, així com el Jazz Education Stage, el qual es desenvoluparà a l’Espai Bota i consistirà en un seguit de classes i tallers que es podran seguir de forma presencial o via streaming. Com el propi festival, aquest stage tindrà una durada de tres dies per aprofundir i aprendre sobre tota la metodologia i la filosofia utilitzada per Joan Chamorro amb la Sant Andreu Jazz Band.\nFotografia | El festival inclourà la presentació del nou àlbum de Joana Casanova, amb la col·laboració de Joan Chamorro // @joanchamorro\nTags: andrea motiscoronaviruscovid-19espectacleFabra i Coatsfestivaljazzjazzingjoan chamorroMúsicasant andreu jazz band\nNotícia anterior Notícia anterior: El Mercat regularà l’aforament amb càmeres compta-persones\nNotícia següent Notícia següent: La Generalitat licita la reactivació de l’L9 i l’L10 de metro


Què faig si el meu gos menja herba del carrer? - Empordà\nQuè faig si el meu gos menja herba del carrer?\nEls cans ingereixen herba per problemes estomacals, però això els causa problemes\nREDACCIÓ 28.03.2017 | 20:26\nQuè faig si el meu gos menja herba del carrer? Getty Images\nMoltes vegades passa i no deixa de sorprendre els amos de gossos. Quan el deixen anar per un parc, al cap d'uns pocs minuts el ca apareix menjant herba. Un costum que segueixen mantenint molts gossos, ja siguin cadells o adults.\nLa raó d'aquest comportament rau en els possibles problemes estomacals de l'animal. El gos menja herba per un instint que l'anima a això per pal·liar la seva malaltia a l'estómac. Això, al seu torn, els irrita encara més l'aparell digestiu i els porta a vomitar.\n"Es tracta d'un comportament força estès i que tampoc ens ha de preocupar en excés", diu el veterinari Pau Sentana, que veu el veritable perill a la possibilitat que la zona amb herba tingui elements pesticides o herbicides.\n"Si aquest comportament s'ha convertit en una obsessió per a l'animal, s'ha de comentar també l'especialista, per si es tractés d'una alteració de conducta", recomana Sentana.


Fabricant i proveïdor de plaques d'alumini 3003 de venda calenta de la Xina | Ruiyi\nEl preu de la placa d’alumini sol dependre del preu internacional de l’aliatge d’alumini i del cost de producció. Els clients poden buscar el preu de l’aliatge d’alumini a Internet i ara el preu més autoritzat és LME (London Metal Exchange). A més, cal destacar la unitat dels productes d’alumini, les unitats de pes habituals són tones, kg i lliures, mentre que les unitats de longitud comuna són de calibre, mm i polzada.\nL'altre factor decisiu del preu de la placa d'alumini és el cost de producció. Quan vulgueu comprar plaques d'alumini, un gran fabricant de plaques d'alumini ajudarà els seus clients a estalviar molt més temps i diners. Com que els excel·lents proveïdors de plaques d’alumini tenen equips i tecnologia de producció de primera classe, i el seu cost de producció és molt inferior a d’altres.\nRUIYI Alumini és un proveïdor professional de plaques d'alumini de la Xina. Com a empresa que té un sistema de producció d'aliatges d'alumini perfecte. Quan vulgueu fer una placa d'alumini personalitzada, RUIYI Aluminium us assegurarà la vostra placa d'alumini fos des del començament del procés de fabricació de làmines d'alumini fins al transport de productes.\nAnterior: Placa de rodament d'alumini 6061 T6 amb major resistència a la corrosió\nPròxim: Placa d'alumini 8011 de venda calenta\nXapa d'alumini en relleu d'estuc