Un clàssic de Dumas « òscar montferrer\nUn clàssic de Dumas\nmarç25 by òscar montferrer\n(Comentari publicat al suplement Cultura de l’AVUI el 23 de maig del 2002)\nEl comte de Montecristo, Alexandre Dumas. Traducció de Jesús Moncada. La Magrana, 2002. Pàgines: 1120.\nParlar d’un llibre –escriure sobre un llibre– que es va començar a publicar fa cent cinquanta-vuit anys en fascicles –com es fa ara amb els milions d’enciclopèdies que envaeixen els quioscs– i pretendre dir-ne alguna cosa nova, quelcom que no hagi estat dit en aquestes prop de setze dècades prèvies, només pot estar reservat a cranis privilegiats capaços de generar nous paràmetres d’anàlisi.\nCal pensar que una obra com ara El comte de Montecristo, que pot rebre sense gaires problemes l’etiqueta de clàssic, ha estat llegida i comentada pel davant i pel darrere. Seria pretensiós, doncs, posar-se la vestidura de crític de literatura contemporània a l’hora d’acostar-se a un text les primeres paraules del qual van arribar a les mans dels lectors el 1844 a França. Les últimes paraules no van poder ser llegides fins dos anys després.\nÉs sabut que, concebut amb les tècniques del fulletó pel mateix cervell que guiava la ploma que va escriure les aventures de D’Artagnan, Athos, Porthos i Aramís a Els tres mosqueters –és a dir, escrit per Alexandre Dumas–, El comte de Montecristo consta de cent divuit capítols recorreguts per la peripècia vital d’Edmond Dantès, que, en l’albada de l’obra, és empresonat injustament com a conseqüència de l’èxit d’una conxorxa nascuda de l’enveja i la gelosia.\nDantès, que també pateix de manera directa les peculiaritats dels temps en què viu –la possibilitat que l’exemperador Napoleó Bonaparte s’escapi de l’illa de Santa Helena per tornar a París i recuperar un poder que torna a estar en les mans de la reialesa i l’aristocràcia, representants de l’Ancien Régime, fa tremolar els pilars de l’ordre establert en aquells moments–, passa una llarguíssima temporada empresonat al castell d’If. Allà pateix un procés mental que el situa a tocar de la follia, però en surt amb una decisió que executarà amb una determinació d’una fredor inhumana: venjar-se de tots aquells que han estat causants de la seva dissort.\nUn cop alliberat, Dantès fa mans i mànigues per aconseguir un tresor fabulós, l’amagatall del qual li ha estat desvelat per un company de cel·la. Com ara, potser com sempre, els diners són poder. Obren a Dantès, transmutat en un comte de Montecristo que reïx a situar-se com una figura social d’una solidesa inqüestionable, les portes de l’alta societat parisenca, que ignora ben bé fins al final que ha deixat entrar l’enemic a casa.\nEl final, si no es coneix, és del tot imaginable, circumstància que ara seria presa com un símptoma de comoditat i d’absència d’imaginació de l’autor –des d’un punt de vista força discutible: una sorpresa espaterrant no fa necessàriament un bon final– però que en el moment en què es va redactar l’obra era del tot necessària. Eren, evidentment, altres temps i en ells hi havia una mena d’innocència que el pas dels calendaris ha desactivat de manera irremeiable. Segur que algú ha apuntat això mateix amb anterioritat.\nÉs raonable pensar que l’argument d’El comte de Montecristo, que va ser un èxit literari i va posar Dumas, nascut el 1802, en els braços d’una popularitat que el va acotxar fins a l’última alenada, el 1870, és força conegut. No només es pot haver llegit el llibre: el cinema i la televisió n’han fet versions. Per això no ha de sorprendre que es faci constar que l’obra reflexiona sobre els temes que, de sempre, han estat els més preocupants: la identitat de l’individu; el sentit de la vida; la mort; l’amor; la venjança de les ofenses rebudes…\nPerquè, com algú haurà fet notar en haver parlat d’aquest text magnífic de Dumas, el motor de la narració és el desig de venjança. Edmond Dantès aconsegueix dur a terme allò tan naturalment, instintivament, humà que és satisfer la voluntat de tornar els cops rebuts, una acció que, malauradament o no, no és fàcil dur a terme en segons quines societats. És possible que la narració precisa d’una aplicació de la llei del Talió –ull per ull– sedueixi encara tots aquells que, generalment, no tenen cap altre remei que parar l’altra galta i donar les gràcies si el pinyac no els hi han clavat massa fort. Això atorga a El comte de Montecristo una carta d’intemporalitat que juga al seu favor amb la mateixa intensitat amb què ho fan les referències a la resta de sentiments amb què guarneix les evolucions dels personatges que l’omplen de vida i d’interès.\nAlgun comentarista pretèrit haurà deixat clar que, en proposar un novel·lot per capítols, Dumas no podia badar. Per tant, havia de captar l’atenció del públic des del primer moment. Això provoca que la trama es comenci a descabdellar pràcticament des del primer moment i que se sàpiga molt aviat quina és la identitat dels dolents. L’atractiu de l’obra, doncs, no rau en la identitat dels malfactors sinó en la descoberta dels mecanismes amb què se’ls farà pagar les culpes de què s’han fet creditors en haver donat via lliure a actes que sorgeixen de la mesquinesa més vulgar.\nEl ritme intern dels capítols, que obeeix a la manera en què es va publicar la novel·la –cada capítol ha d’informar sobre la trama general, però ha d’incloure com a mínim un episodi propi que li confereixi interès particular–, ajuda a dibuixar amb una precisió preciosista la posició del comte, que actua com una mena de déu omnipotent en jugar amb aquells que l’envolten una partida d’escacs ben especial: cada figureta rep, multiplicat, el retorn de l’acció, bona o dolenta, que l’ha relacionat amb Dantès.\nEn el fons, com algú no haurà deixat de ressenyar, el comte de Montecristo ho té fàcil. El poder dels diners és magnífic i la seva potència s’incrementa en una societat babaua –és a dir, en quasi qualsevol grup humà– que viu de manera hipòcrita en funció de les aparences. Dantès, doncs, només ha de fer jugar als altres un joc les regles veritables del qual només coneix ell. Aquest plantejament permet que Dumas faci un seguit de radiografies emocionals de què ben pocs dels personatges, les característiques dels quals són universals, surten ben parats. Es dóna el cas que l’exageració dels trets que defineixen cada individu no despisten el lector: ben al contrari, la descripció de les accions equival a l’aplicació d’una lupa que permet identificar sense marge d’error bona part dels comportaments que encara ara es donen en el context de les societats anomenades occidentals: encara ara hi ha jutges amb la cua de palla; encara ara hi ha militars amb les mans tacades amb sang d’innocents; encara ara hi ha banquers que tenen problemes quan han d’explicar la rectitud dels seus procediments…\nDumas, a més, es permet el luxe de fer conèixer al lector la part més sensible d’un personatge que és vist per la resta de criatures de la ficció com una mena de superhome. L’autor fa feliç Dantès amb l’existència de Mercedes –una catalana que arriba a França amb el nom castellanitzat, transformació que també afecta altres personatges de la novel·la–, símbol de l’amor de joventut que s’insereix a la vida de quasi qualsevol persona i que hi resta com a record a causa de la dificultat real de dur la relació endavant quan s’entra en allò que s’anomena maduresa i es comença a viure un moment vital diferent. Per respectar aquest fet, Dantès perd Mercedes i, per extensió, la facultat de viure l’amor, però Dumas potser era del mateix parer que Kieslowski quan va fer màgia en la pel·lícula Blau: l’amor permet la redempció. És per això, doncs, que, un cop satisfeta la venjança, això és, un cop s’ha fet justícia, el comte de Montecristo pot deixar de banda el paper d’àngel exterminador per tornar, de nou, a la circumstància humana en què l’amor és la font de què ragen, amb la mateixa empenta, la fortalesa i les febleses.\nEncara en relació a El comte de Montecristo entès com a obra clàssica, caldria recordar percepcions que no han de ser noves. Breument, la descripció dels costums de l’època que sorgeix de la ploma de Dumas és eficaç i situa el lector en l’acció encara que en el bagatge cultural no hi hagi dades relatives a la França de mitjans del segle XIX. D’altra banda, la presència de notes provinents de la temàtica marinera, que s’associa a l’aventura i aporta dosis d’exotisme, enriqueix un món imaginari engrescador.\nAra, en comentar una obra que es publica en català per primera vegada, cal fer referència a la traducció que n’ha fet Jesús Moncada. La laboriositat i l’èxit del procés que ha dut a terme l’autor de Camí de sirga es fan palesos en prendre consciència, el lector, que ni els mots ni les frases grinyolen. Com passa amb les bandes sonores cinematogràfiques, que demostren l’eficàcia quan ajuden la narració sense prendre protagonisme, la facilitat amb què es llegeix El comte de Montecristo certifica que s’ha traslladat amb encert a un català per al qual, encara, tots els esforços són pocs.\nRes a dir, doncs, que no hagi estat dit, tret, això sí, d’un petit apunt: les notes del traductor, ben útils, se situen, totes, al final de l’obra. Potser, en el procés d’edició, hauria estat més encertat instal·lar-les en el peu de pàgina, perquè les més de mil cent pàgines en què hi ha la història d’Edmond Dantès fan que el volum, de manipulable, en tingui ben poca cosa. Ara, no deixa de ser pecatta minuta.\nThis entry was posted in Lectures, Publicat a l'AVUI and tagged Dumas, Novel·la.\n← Pirineus 1- Castella 0\nEstat propi no independent →


Arriba el cabró | marboscholiveras Arriba el cabró – marboscholiveras\nEscrita (El País)\nPremis J-M Casero\nJoin 3.418 other followers\nArriba el cabró\n21 Març 2008 Mardiccionari, paraules, referents, sentits Deixa un comentari\ndilluns, 26 / març / 2007\nFalten dos dies perquè apareixein a les llibreries milers d’exemplars de la nova edició del Diccionari de la llengua. Casualment, també, falten 25 dies per Sant Jordi. S’acosta una gran amenaça pels habitants del planeta de les fonies i lletres catalanes. El públic està irascitat i no sap perquè. Hi ha un revolt general. El vesper català, l’únic sense reina ni res que se li assembli, va augmentant de temperatura. Les autoritats decreten un toc de queda per evitar aldarulls i els més alarmistes ja estant construïnt refugis nuclears amb tota mena de provisions. Fetes aquestes coses, només falten 67 eurus a la butxaca per anar previngut de les darreres novetats que s’incorporen, per via oficial, a la nostra llengua: les tendències marquen paraules ajustades i transparències verbals. Tot plegat anunciat com la invasió dels ultracossos quan només s’afegeixen paraules que ja fa temps que són gastades.\nSegurament, el dia assenyalat, no hi haurà cua a les llibreries, com n’hi havia a l’FNAC per fer-se amb una Play 3. Però insistim: un diccionari hauria una eina útil pels usuaris d’una llengua. Mireu, per exemple, quan fa almenys 25 anys, que són els que puc assegurar, que corren pel món cabrons i cabronades, arriba el cabró. El nou diccionari s’ha actualitzat definitivament i els informatius ho volen fer evident: al costat de pièrid, piercing, de cabussar, cabró. Amb el cabró ja tenim una mica més plena la bossa del lèxic. Atenció a l’accepció doble:\n1: Marit que consenteix l’adulteri a la muller\n2: El que fa cabronades\nPer regla de tres, si el cabró és aquell que consenteix l’adulteri a la muller, i, a més, és aquell que fa cabronades, quina nova paraula haurem d’incorporar a la cabronada que li fa la cabrona de la muller al marit convertit en cabró per causa aliena? Jo això no ho sé però si que sé que potser el diccionari novetat vol dir incorporació tardana, poc ajustament amb el llenguatge comú i poca transparència,en definitiva, amb la llengua en marxa. Però també vol dir: perfídia! Un matís més malvat s’ha adderit al marit cornut! és cornut i ho consenteix. Quin brancam du per corona el nou personatge del nostre diccionari! Gràcies, Santa Acadèmia, per fer baixar el cabró del lèxic especialitzat (insultar) al lèxic comú (insultar amb propietat les ancestrals proeses matrimonials).\n→ Picasso en film\n← Llimb enderrocat


Els animals de companyia podran anar tot l'any a la platja de Pere Grau\nEls animals de companyia podran anar tot l'any a la platja de Pere Grau\n17/03/2021 Medi Ambient - Jordi Rodríguez\nLa platja de Pere Grau. (Foto: Ajuntament de Palamós).\nL'Ajuntament de Palamós proposa que els animals de companyia puguin accedir durant tot l'any a la platja de Pere Grau, entre el dic del port comercial i el camí que va cap al far. La tardor passada, aquesta petita cala va recuperar tota la seva superfície, un cop acabades les obres de reforç de l'espatller del port. Palamós ja disposa d'una zona específica per a mascotes a la platja Gran, per bé que només temporalment entre l'1 de novembre i el 15 de març.\nLa proposta s'ha fet a la Comissió municipal de seguiment de l'Ordenança de protecció, control i tinença d'animals que, segons l'Ajuntament, l'ha rebut positivament. En aquesta comissió hi ha representants polítics i tècnics de l'Ajuntament, de les diferents entitats animalistes de Palamós, del Consell Escolar, i de FECOTUR, a més del Síndic de Greuges.\nL'opció de la platja de Pere Grau per portar-hi els gossos valora que és un espai acotat en què els animals hi poden anar deslligats sense perill de sortir d'aquesta àrea. Xavier Lloveras, regidor de Medi Ambient de l'Ajuntament de Palamós.\nDes de l'octubre del 2018 Palamós compta amb un tram de la platja Gran, entre els carrers del Mar i de Nàpols i amb uns 1.300 metres quadrats de superfície, per a l'esbarjo dels animals de companyia. Aquest ús és, però, només temporal, entre l'1 de novembre i el 15 de març, fet que havia generat demandes per disposar d'un espai per a tot l'any. La proposta passa ara per la platja de Pere Grau, en el racó exterior del dic de contenció del port, i la decisió final la prendrà el Ple municipal. Cal recordar que, a banda dels espais de platja, Palamós disposa de parcs d'esbarjo per a gossos als sectors de Sota Pedró i del Pla de Sa Nau.\n26/07/2021 - Càritas recull 900 euros amb el recital de Vell Galligants a l'Arbreda\nCàritas Interparroquial Palamós i Sant Joan ha recaptat 900 euros amb el concert solidari...\n26/07/2021 - Calonge i Sant Antoni facilita el bany a la platja a persones grans vulnerables\nL'Ajuntament de Calonge i Sant Antoni ha posat en marxa aquest estiu el projecte pilot 'Bany a la...\n26/07/2021 - Biel Vicens: talent palamosí a Can Barça\nEl palamosí Biel Vicens tornarà a trepitjar avui la Ciutat Esportiva Joan Gamper, després de les...\n23/07/2021 - Tancat l'accés al massís de les Gavarres pel risc d'incendi forestal\nLa Generalitat té activat des d'ahir el Pla Alfa 3 d'alt perill d'incendi al massís de les...\n23/07/2021 - Decideixen quines propostes aniran a la votació final dels Pressupostos Participats\nL'Ajuntament de Palamós ha convocat per a demà dissabte un taller participatiu per decidir quines...


Rafa Xambó - Andanes (2010)\nIniciValènciaRafa Xambó - Andanes (2010)\nRedacció dimecres, de juliol 14, 2010\nL'algemesinenc Rafa Xambó és un dels artistes clàssics de l'història del rock en valencià. Després de quatre anys des del seu anterior LP ,"Cançons de la memòria trista", ha tornat amb "Andanes", disc que li val dos premis en la darrera 5a Gala Premis Ovidi de la Música en Valencià (Premis Ovidi Montllor 2010), a la millor lletra per la cançó "A Glasgow" i al millor disc de cançó d'autor per aquest "Andanes".\nJa en els setanta va començar la seva carrera amb un gran reconeixement guanyant el Primer Premi del Festival de Noves Veus (Sabadell). Sempre vinculat a la Nova Cançó amb temàtica marcadament reivindicativa, així com poemes musicats de Miquel Martí i Pol, Feliu Formosa i Guillem d’Ekak. Va compartir cartell amb els més grans de l'època l’Ovidi, Pi de la Serra, Maria del Mar Bonet, Joan Isaac, Celdoni Fonoll, Ramon Muntaner, Aute. Va tindre la mala sort de no obtindre un certificat de bona conducta que li haguera permès escaquejar-se del servei militar provisionalment per a poder enregistrar en aquells dies el seu primer disc.\nAquest fet el va apartar de la música fins l'any 1992, en el que va participar de manera activa coproduint i compartint lletres en el disc "Ciutat Magnètica" de Julio Bustamante, en la que a demés va interpretar "Tren de Color", una versió del tema "Busload Of Faith" que Lou Reed va treure tres anys abans en el seu reconegut treball "New York". Aquesta participació va despertar en Xambó eixes cosquerelles en l'estómac per tornar a sostindre una guitarra i en l'any 2002 torna acompanyat com a Rafa Xambó i La Fusteria, grup de luxe amb músics de pes del rock valencià, Àlvar Carpi (Miquel Gil, Eva Dénia, Spiros Kaniaris, "Tu tens la clau") , Carles Carrasco (Julio Bustamante, Carles Dènia, Remigi Palmero), Josep Maravilla (La corda fluixa, Marius Asensi & 21 grams, Néstor Mont) i Bernat Pellicer (Pantaix, Banderas de Mayo, Rockin' Chair), i amb ells graven "7 acústics", quart en la selecció de la revista Enderrock. Continuarien treballs com ara "Dies oberts" (2003), cançons creades en els darrers anys, amb unes poques cançons dels setanta, algun homenatge i alguna versió, i "Cançons de la memòria trista" (2006), aquest últim li valdria també el seu primer Premi Ovidi de l'any 2007 per al millor disc de cançó d'autor.\nÉs difícil i a la vegada injust resumir en dos paràgrafs la vida i miracles d'aquest cantautor valencià, però us podeu fer una idea de la seva importància, aquest músic ha fet i fa del valencià el seu vehicle d'expressió, clar exemple per a les noves generacions tant de cantautors com de grups de rock, que comencen a perdre-li la por a expressar-se en la seva llengua vernacular.\nDesprés de quatre anys de silenci discogràfic "Andanes" torna a situar al cantautor en el panorama musical, ocupant de nou el lloc que li correspon.\n"Andanes" és el seu treball més íntim, el testimoni de l'estància que Rafa Xambó va fer en Escòcia i conté algunes de les millors cançons del seu repertori. Qui hagi passat un temps lluny de sa casa i de les seves arrels trobarà les emocions i sentiments que la llunyania de vegades ens fa aflorar, quan arribes al teu destí, sentir de cop una forta enyorança ("A Glasgow",) un clima aspre i gelat, molt diferent al conegut i que et fa acurrucar-te ("Vestit de neu"), els records anys oblidats ("Aiguacels"), un homenatge a qui va ser company en l'època de la Nova Cançó, Ovidi Montllor ("L’eco del somni"). Eixe estat de solitud mentre esperes el tren en un lloc desconegut ("L’home a l’andana"). El retorn a ta casa, amb un regust agredolç, retorn cap una terra en la que has crescut però amb eixes ombres on el sol mai arriba ("Cap a casa"). El treball ha comptat amb la col.laboració d'Albert Ortega amb la producció, guitarra elèctrica i acústica, mandolina, teclat, cors, baix, percussió i programacions, de Miquel Gil a les veus i cors dels temes "Aiguacels" i "Assasins del sud" i de Sento 'El bala' amb l'acordió. Un disc que m'agrada especialment, per què aconsegueix un equilibri entre la cançó i el rock d'una manera natural i sense forçar.\nmyspace | web | Compra'l | Picap\nUs deixe un vídeo d'un dels temes que més m'agraden d'ell, "Bales", per què\nno recordem que un dia ens van afusellar.\n10's 2010 Cançò d´autor Rafa Xambó Rock València


Notícies - 20.388 alumnes començaran el curs 2016-2017 a Sant Cugat, un 1,6% més que fa un any\nL'escola Ciutat d'Alba\nel 6/set/16 Albert Prat Societat PDF\n20.388 alumnes començaran dilluns el curs 2016-2017 a Sant Cugat, una xifra que representa un 1,6% més que fa un any. L'alumnat de l'escola pública creix un 3%, el de la concertada cau un 1% i el de la privada augmenta un 3,5%.\nLes dades confirmen la tendència moderada a l'alça del nombre d'alumnat en els darrers anys. De moment, aquest curs ja tindrà 332 escolars més que ara fa un any, una xifra que podrà variar d'acord amb les incorporacions que tinguin lloc aquest mes.\nDistribuït per categories, l'alumnat assisteix majoritàriament als centres educatius sostinguts amb fons públics: un 44% a les escoles públiques i un 35,6% a les concertades (79,6% del total); mentre que els privats apleguen poc més del 20% dels estudiants.\nUna nova escola entra en funcionament\nLa principal novetat del curs és la posada en marxa de la dotzena escola pública, ubicada a Volpelleres. Dues línies de P3 començaran les classes a l'escola que, provisionalment i amb barracons, s'ha instal·lat al costat de l'escola l'Olivera. L'edifici definitiu es construirà al carrer d'Alfons d'Aragó, a tocar del nou institut Leonardo da Vinci, al mateix barri.\nL'escola està formada per dos barracons de 120 i 150 metres quadrats, que s'han adaptat al projecte educatiu del centre amb tots els serveis que tenen la resta d'escoles d'educació infantil públiques. L'Ajuntament ha cedit els terrenys on s'ubicarà la nova escola i que també ha aportat 800.000 euros per a la millora de les instal·lacions esportives del Leonardo.\nEl nou Leonardo i obres de millora\nA l'acte, també s'ha confirmat que el procés de licitació de les obres per construir el nou edifici de l'institut Leonardo da Vinci a Volpelleres ja està en marxa. L'alcaldessa, Mercè Conesa, s'ha mostrat convençuda que abans del final d'aquest any, les obres ja hauran començat. Conesa ha assegurat que la nova escola i la licitació de les obres són dues bones notícies per començar el curs.\nEns agrada poder disposar d'un nou equipament per garantir tota l'etapa educativa als més petits. Per altra banda, tenim també la il·lusió d'aquesta licitació del Leonardo da Vinci, que l'any vinent ja tindrem empresa.\nA més, aquest estiu, l'Ajuntament ha començat tasques de millora dels centres educatius. El consistori destinarà 1,2 milions a aquest concepte i les obres s'allargaran durant el curs.


Juny | 2014 | El relligador\nPublicat el Juny 29, 2014 per fermibeltran\nPer aquest Sant Jordi remenant entre una pila de llibres vaig trobar un amb la tapa de pergamí, cosit amb fil de cànem i les capçades realitzades amb fil de cànem sobre tires de cuir. Ja no hi eren, queden … Continua llegint →\nPublicat dins de Restauració\t| 1 comentari\n50 anys, segueix…\nPublicat el Juny 27, 2014 per fermibeltran\nDesprés d’haver realitzat el queix vaig tallar els cartrons, dos per davant i dos per darrere. Tot seguit vaig esfilagarsar els fils i enganxar a un dels dos cartrons, després d’encolar-lo hi vaig enganxar l’altra cartró a sobre. D’aquesta forma … Continua llegint →\nPublicat el Juny 25, 2014 per fermibeltran\nEl passat 12 de juny a Cal Carter de Mura van celebrar els primers 50 anys de la seva aventura com a restaurant. Hi vàrem ser convidats a la celebració. Són molts anys, potser més de 30, en que hem … Continua llegint →\nUna restauració solidària.\nPublicat el Juny 22, 2014 per fermibeltran\nLa restauració de dos volums del segle XIV, de pergamí decorats, de la parròquia de Santa Maria de Paganica a L’Aquila.\nPublicat el Juny 8, 2014 per fermibeltran\nRestauració d’un llibre del segle XVIII, un lèxic aràbic pèrsic – turc, per Sherif Afifi.\nPublicat el Juny 6, 2014 per fermibeltran\nLa biblioteca Malatestiana es troba a Cesena, Itàlia. Va ser fundada a mitjans del segle XV, entre els anys 1447 i 1452. Fou la primera biblioteca pública d’Europa, és un exemple d’una biblioteca monàstica medieval pel seu edifici, mobiliari i … Continua llegint →\nCartes d’un …\nPublicat el Juny 4, 2014 per fermibeltran\nEl llibre “Cartes d’un visionari” d’en Pere Coromines del 1921 està enquadernat a la rústica, tapa de cartolina impresa en negre i granat. Va penyater a la Farmàcia A. Sala. Es troba en bones condicions de conservació. La vora superior … Continua llegint →\nPublicat el Juny 2, 2014 per fermibeltran\nAquest llibre de títol “Montserrat” és d’en mossèn Jacint Verdaguer en la seva novena edició . Editat per l’Editorial Selecta i amb copyright de “Casa del Libro” de 1944. Porta una sobrecoberta de paper impresa i bastant deteriorada per l’ús. … Continua llegint →


Agenda d'activitats virtuals per a joves | Joves\nA principis de mes, el marc d’activitats “La joventut connectada” ens va compartir dues necessàries i oportunes propostes, que ja es poden recuperar en vídeo: “Drets i deures laborals en ‘la nova normalitat'” i “L’acompanyament a adolescents i joves en processos de dol i pèrdua”.\nPer a la segona quinzena de novembre, la iniciativa prepara 3 trobades virtuals més, que podreu seguir des de casa i en les que podreu interactuar en directe amb les vostres aportacions i preguntes:\nREORIENTA EL TEU OBJECTIU PROFESSIONAL\nDilluns 16 de novembre, a les 18 h\nPer seguir la sessió cal inscriure-s’hi prèviament. Les persones inscrites rebran un enllaç per poder unir-se al taller a través de la plataforma Zoom.\nSi tens entre 16 i 35 anys i et planteges donar un gir a la seva trajectòria professional, apunta’t a aquest taller! L’Assessoria laboral per a joves et mostrarà eines i recursos per generar nous objectius i reptes en l’àmbit laboral.\nA través de dinàmiques participatives, comença a reorientar la teva carrera professional!\n[Activitat organitzada pel Punt infoJOVE Paral·lel]\nRECURSOS AMB PERSPECTIVA DE GÈNERE PER ASSOCIACIONS, ENTITATS I COL·LECTIUS JUVENILS\nDimarts 17 de novembre, a les 12 h\nLa sessió s’emetrà en obert en aquest enllaç del Youtube dels PIJ de Barcelona i a través del Twitter de Joventut.\nFormes part d’una associació o entitat juvenil? No et perdis aquesta entrevista en directe amb el Centre de Recursos per a les Associacions Juvenils de Barcelona (CRAJ) i el Consell de la Joventut de Barcelona (CJB)!\nDesprés d’una benvinguda en què t’explicaran qui són, què fan i quines recursos us ofereixen, les expertes del CRAJ i el CJB parlaran sobre com aplicar la perspectiva de gènere al funcionament intern de col·lectius com el vostre, ens presentaran el concurs “Batolla el masclisme” i donaran pas a una jove entitat que va resultar-ne guanyadora al juliol del 2020: Deba-t.org.\n[Activitat organitzada pel Punt infoJOVE Les Corts i el CRAJ]\nEMPRENEDORIA COOPERATIVA. QUÈ HAS DE SABER?\nEn aquesta activitat podràs tenir un primer contacte amb l’Economia Social i Solidària (ESS) de la mà de Cooperasec, entitat que acompanya, visibilitza i ajuda a consolidar projectes cooperatius al Poble Sec.\nCom es constitueix una cooperativa? Quines característiques ha de tenir? Descobreix-ho en aquesta trobada que comptarà, a més, amb la intervenció de l’ Assessoria d’Emprenedoria per a joves, que t’informarà sobre els ajuts i les subvencions disponibles per a models d’ESS.\nPer últim, un membre de la cooperativa impulsada per joves Reflexes, compartirà la seva experiència treballant en aquesta entitat especialitzada en serveis educatius.\nSegueix les activitats en obert al Twitter de Joventut\nLlista de reproducció de les activitats "La joventut connectada"


Shaolin Soccer: de juny 2013\nEspero que hagueu aprofitat i molt el descans per Sant Joan i que vingueu amb moltes ganes al darrer partit de lliga.\nAquets serà aquets proper dilluns 01/07/13 a les 22.05 contra UD Chickirivitas.\nAquesta gent, actualment son 4rt amb 20 punt i nosaltres 6ens amb 10 punts. A la primera volta i vam perdre 1-6 així que, com fa 15 dies, caldrà donar el millor de nosaltres per tal d'intentar guanyar o empatar el partit.\nTema Copa i segons el que vam parlar fa 15 dies:\nSI: Manu - Franky - Hermes - Marti - Pere - Ivo - Sergi - Jandro - Jordi D - Oriol\nNO: Jordi S - Juli\nPARTIT A PARTIT: Joel ( que a més encara no sap si al Juliol estarà a Barcelona o puja cap a casa.\nA part, tenim Oscar i Alvaro que podrien suplir a Jordi S i Juli, pel que jo els apuntaria i al Benito que pot venir si el necessitem, excepte els dilluns.\nSent 12 sortiria per 24.66€.\nA veure comenteu que us sembla tot plegat, confirmeu assistència el més aviat possible i ens veiem dilluns !\nPublicat per Manuel Ripoll i Rajadell a 10:30 10 comentaris:\nSHAOLIN SOCCER VS HUMOR AMARILLO\nDesprès de la victòria de la setmana passada que ens ha permès arribar per fi als 2 dígits i tenir 10 punts, toca ja pensar en els 2 darrers partits de la temporada i intentar acabar com més amunt millor.\nLa primera oportunitat la tindrem aquets proper dilluns 17/06/13 a les 23.00 contra Humor Amarillos.\nAquesta gent, que actualment són 3er amb 20 punts, i vam perdre 3-7 pel que caldrà jugar molt bé per intentar treure'n quelcom positiu.\nPer cert, tema copa; de moment han dit que si: Manu - Franky - Oriol - Hermes - Marti - Pere - Ivo i Oriol ( a mitges ).\nNo s'apunten el Jordi S i el Juli\nI de moment no se res de Sergi - Joel - Jordi D i Jandro\nHe parlat amb Oscar, Marçal i Benito, però primer vull saber d'entre nosaltres quants serem ... així que els que no vau dir res, per favor digueu quelcom ja que aquest dilluns he de dir si ens apuntem o no.\nA part d'això confirmeu assistència el més aviat possible i no sigueu mariques pel fet de que sigui a les 23.00.\nPublicat per Manuel Ripoll i Rajadell a 23:08 11 comentaris:\nDesprès de donar la cara contra els líders i caure amb dignitat, toca ja afrontar els 3 darrers partits de la temporada amb l'objectiu de sumar una xifra de 2 dígits al final d'aquests 3 partits.\nLa primera opció la tindrem el proper dilluns 10/06/13 a les 20.15 contra Tecnics G3. Aquets agent que actualment son cuers amb 3 punts, a la primera volta i vam empatar a 3, així que seria un bon dia perquè passem dels 8 als 10 punts.\nA veure, tema COPA del Juliol, ja em van comentar dilluns passat que farem.\nAquest any la cosa canvia ja que em van dir que sols es paguen 4 partits i si anem passant eliminatòries NO es paga res més...\nQui estaria disponible a apuntar-se?\nA continuació us poso el que diu la web\nLa Copa d'Estiu 2013 de Catalonia Sports tindrà la següent estructura:\nEs formaran grups de 4 equips, jugaran tots contra tots només anada. Es classificaran tots.\nEls dos primers aniran a la Copa A i els dos últims a la Copa B.\nEl preu serà tancat i es pagaran només 4 partits, els tres de lligueta i la primera eliminatòria, les següents eliminatòries que es vagin disputant estan incloses en el preu, inclòs la final.\nHi haurà trofeus per a primer i segon classificat tant de la Copa A com de la Copa B.\nEs podrà escollir preferència de dia i instal·lació per als partits de la lligueta prèvia.\nPoca cosa més confirmeu assistència el més aviat possible i ens veiem dilluns !!!\nPublicat per Manuel Ripoll i Rajadell a 22:32 12 comentaris:\ndesprès de la vergonyosa actuació de la setmana passada ( sobretot a la primera part on ens van clavar 6 gols amb 25 minuts - tot un rècord) , toca ja centrar-nos i afrontar els 5 darrers partits de la temporada i millorar els 13 punts i la 5ema posició de la primera volta.\nTot i així, de cara al següent partit que jugarem aquets proper dilluns 03/06/13 a les 21.10 contra l'actual líder, Salseros, amb una bona actuació i unes bones sensacions per encarar els 4 partits que quedin amb ganes i il·lusió ja estaria be, i és que a l'anada i vam perdre 3-6.\nPer cert, l'Oriol, sàviament ha fet un Doodle:\naquí el teniu: http://doodle.com/cyt85yv332hipnbgv3rs9q57/admin?#table\nTinguem en compte però, que la lligueta no l'acabem fins el 01/07/13 així que sopar abans queda com estrany... si encara no hem acabat ...\nPoca cosa més, anem confirmant assistència el més aviat possible de cara a dilluns i aneu emplenant el Doodle.\nPublicat per Manuel Ripoll i Rajadell a 15:38 8 comentaris:


BMM nº46: Memòria d'un segle\nLa dècada dels anys deu va estar marcada per la injustícia i la violència, que es van accentuar en acabar la Primera Guerra Mundial i augmentar el preu de les subsistències. Cap altre títol s'escau més que Quan mataven pels carrers, títol de la novel.la de Joan Oller, per definir el que va succeir a Barcelona en aquella època, que si hagués passat als Estats Units hauríem tingut desenes de films explicant-t'ho, com va passar amb la lluita dels gansters a Chicago.\nA la ciutat dels anys deu conviu la misèria dins de les cases de molts amb el descobriment del temps d'oci per les classes mitjanes i altes. És l'època daurada del Paral.lel, es creen els primers parcs d'atraccions, es construeix la Monumental i els frontons bullen de gent. Són també els anys de les primeres escoles municipals, d'epidèmies de tifus que causen milers de morts i del naixement de l'aeroport del Prat.\nTEXT: Josep M. Huertas i Jaume Fabre\nEl naixement de la CNT\nLes males condicions de vida laboral van dur els obrers a organitzar-se, el 1910, en un sindicat anarcosindicalista, la Confederació Nacional del Treball (CNT). Vagues que uns cops aconseguien resultats concrets i d'altres només frustració van anar radicalitzant l'actitud d’alguns militants, que van optar per la violència.\nLa patronal, per la seva banda, va contractar Rudolf Stallmann, un aventurer alemany que emprava el fals títol de baró de König, que va organitzar un grup de pinxos que es van dedicar a donar mort als obrers que més se significaven.\nTambé va esperonar la creació dels Sindicats Lliures, en realitat un sindicat groc amb un altre estol de pistolers. Des del Govern Civil, Severiano Martínez Anido completava, a partir del 1920, el règim de terror ideant la llei de fugues: deixaven anar, sempre de nit, uns sindicalistes detinguts per qualsevol motiu i els tirotejaven unes quantes cantonades més enllà. Així van morir en set anys, els que van del 1916 al 1923, 27 patrons, 27 encarregats i 229 obrers.\nJa ho diria Joan Manent, l'alcalde anarquista de Badalona dels anys trenta: "la sang obrera era la més barata del món". En total, comtant vianants i altres, 307 assassinats que justifiquen de sobres el títol de "Quan mataven pels carrers".\nLes fonts del tifus\n"En començar les primeres humitats de la tardor, una tragèdia local vingué a rebaixar les sangs i a condensar l'atenció de la gent dins el desastre de les pròpies alcoves. Les aigües de Barcelona van infectar-se i esclatà una de les més implacables epidèmies de tifus que mai s'hagin registrat en el nostre país." Així recordava una de les pàgines negres de la ciutat Josep Maria de Sagarra en les seves esplèndides memòries.\nEl doctor Ramon Turró, que dirigia el Laboratori Municipal, va detectar l'inici de l'epidèmia en la infecció observada a les aigües d'una font del carrer d'Aristòtil, a Sant Andreu, a mitjan setembre de 1914. L'octubre es va dictaminar que l'aigua procedent de Montcada no podia beure's perquè portava el tifus. La por a suspendre el subministrament va fer vacil.lar l'Ajuntament. Turró, davant la greu situació i l'augment de la mortalitat, va optar per pintar amb una creu vermella les fonts que no podien ser utilitzades. Cal tenir present que molta gent no tenia aigua corrent i feia servir la de les fonts.\nEls resultats finals van ser esfereïdors: 9.278 persones van estar contaminades, de les quals 2.036 van morir (d'altres fonts rebaixen la xifra a 1.877). El 28 de novembre es considerava dominada l'epidèmia.\nNo va acabar aquí el flagell de les epidèmies, que tant van marcar la Barcelona del segle XIX. Una grip fortíssima va causar, durant la tardor de 1918, un total de 1.554 morts.\nLes primeres escoles municipals\nL'ensenyament no s'havia considerat seriosament, fins al segle XX, responsabilitat dels poders públics. A Barcelona l'oferta pública era ridícula i quasi tot el sistema escolar es basava en centres privats i religiosos. Els índexs de desescolarització eren esfereïdors.\nLa Lliga, des de la Mancomunitat i des de l'Ajuntament de Barcelona, va començar a considerar la qüestió escolar com a cosa pròpia a partir del 1914.\nLa presència a l'Ajuntament, amb un pes important de regidors republicans especialment preocupats per les qüestions pedagògiques, va fer que el tema escolar esdevingués un dels eixos de la política municipal.\nEl punt de partida va ser el progressista pressupost de cultura que l'Ajuntament havia aprovat el 1908. La importància que havien pres moviments pedagògics com l'Escola Moderna i els centres escolars vinculats als ateneus obrers havia creat una oferta pedagògica amb uns continguts ideològics que no podien satisfer gens la burgesia industrial, i finalment aquesta va considerar convenient fer una oferta pròpia de places gratuïtes d'ensenyament públic de qualitat. Això va ser possible perquè van existir mestres de categoria que hi van aportar tot el seu esforç: Rosa Sensat, Pere Vergés, Josep Puig Elías, Artur Martorell...\nEl dia 8 de maig de 1914 l'Ajuntament va inaugurar per primera vegada una escola moderna, l'Escola del Bosc. La majoria de les classes es feien a l'aire lliure, i l'expressió corporal i la música hi tenien un paper força important. La positiva experiència de l'Escola del Bosc va animar a crear altres centres escolars municipals de característiques similars, un a la platja i un altre al Guinardó, en el segon parc municipal fet a Barcelona. També en el camp dels parvularis l'Ajuntament va optar per una línia avançada. Després d'enviar mestres becats a aprendre el mètode Montessori, va crear a Barcelona dos centres que l'apliquessin, la Casa dels Nens, al carrer Aribau, 155, i l'Escola Montessori del carrer Ataülf, 12.\nVa ser l’inici d’una política que va interrompre la dictadura, però que va ser recuperada per la República. Una política escolar amb unes bases tan fortes que ni el franquisme la va poder destruir del tot. Les escoles municipals, sobretot les quatre més antigues, posades en marxa abans de la dictadura de Primo de Rivera, van ser als anys quaranta i cinquanta un oasi quasi increïble on es feien algunes classes en català i on s’aplicaven mètodes pedagògics completament allunyats de l’autoritarisme propi de l’època.\nLa domesticació de Montjuïc\nDe sempre hi havia hagut tradició d'anar a Montjuïc a passar estones de lleure. Les ermites que hi havia eren llocs de romiatge i les excursions solien acabar amb una fontada. Es van afegir a les ermites els menjadors a l'aire lliure, sempre prop de les fonts. S'hi anava el diumenge i hi havia ball sota l’ombra basardosa del castell. La nit de Sant Joan, sobretot, les fonts de Montjuïc es convertien en el lloc preferit de les revetlles, perquè a la muntanya hi creixia la berbena i aquell era el dia ideal per agafar-ne un pom i oferir-lo a la xicota. La Font del Gat va donar peu a una de les més populars cançons catalanes.\nEl tràfec de les pedreres i els camps de conreu de blat convivien amb indrets tranquils, amb prats i boscos de pins on els lerrouxistes feien els seus aplecs a començaments de segle. Aquest paradís va deixar de ser-ho quan financers barcelonins molt lligats a l'Ajuntament i a les naixents companyies productores i distribuïdores d'electricitat, van posar-hi els ulls per convertir-lo en el millor aparador publicitari dels seus interessos. Els terrenys verges de Montjuïc van ser triats el 1913 per organitzar, quatre anys més tard, una Exposició d'Indústries Elèctriques. Un reial decret va autoritzar l'Ajuntament a expropiar els terrenys, declarats d'utilitat pública. Es van encarregar projectes d'urbanització a alguns dels més importants arquitectes del moment i les obres van començar amb molta empenta el 18 de juny de 1915, amb una festa popular.\nAixí va posar-se la primera pedra de la urbanització de Montjuïc, la domesticació d'una muntanya. La guerra europea va aconsellar ajornar l'Exposició d'Indústries Elèctriques, però les obres no es van aturar i van servir el 1923 per a una exposició de mobiliari i el 1929 per a l'Exposició Internacional. L’Ajuntament de Porcioles ho va fer servir de calaix de sastre, i en començar l'última dècada del segle, uns Jocs Olímpics foren l’excusa per relligar l’amuntegament de coses disperses i completar-ne la urbanització.\nBarcelona no va tenir només uns feliços vint, sinó també, i sobretot, uns feliços deu. Ja a partir del 1915 aproximadament els diners corrien amb facilitat, com ho demostra que es creessin al casino de l'Arrabassada el frontó Principal Palace i l'hipòdrom de Can Tunis per als aficionats a les apostes.\nPerò si els anys de la Gran Guerra i els feliços vint que van seguir van ser-ho sobretot per als que s'havien enriquit ràpidament amb els negocis vinculats a la contesa, els feliços deu van tenir, pel que fa a la diversió, un caràcter més democràtic. Van ser els anys de l'esclat de noves formes d'oci dels barcelonins. Més enllà de les festes majors, les fontades o les processons, que tenien caràcter gratuït, la segona revolució industrial va proporcionar als barcelonins noves maneres de passar l'estona, però pagant.\n© Arxiu Huertas\nO dit d'una altra manera, va haver-hi qui va descobrir la manera d'incorporar l'oci a la societat de consum.\nEls anys deu, durant els quals es construeixen la plaça de toros Monumental i els primers parcs d'atraccions -el Turó Park, el Saturno Park, a la Ciutadella, i el del Tibidabo-, el Paral.lel viu la seva màxima expansió -l'any 1911 obre portes El Molino i Raquel Meller debuta a l'Arnau-, i s'inauguren el nou teatre Tívoli, moltes sales de cinema i alguns bars que esdevindran mítics, com el Zurich, l'American Bar, el Canaletes o el London.\nNo deixa de ser xocant que uns anys tan plens de tensions socials fossin també els que van fer entrar el temps de lleure en una nova època.\nAnys plens de vida, en què el carrer pren protagonisme i la nit es configura com un nou espai per fer coses\n. Anys en què la repressió eclesiàstica sobre els costums plega veles. I anys de grans contrastos, en què el soroll i els llums de la diversió tapen la misèria de dins de casa i sobretot la de més amunt del Pirineu.\nEl naixement de l'aeroport del Prat\nEl primer aeròdrom que va tenir Barcelona fou l'anomenat La Volateria, situat en terrenys del Prat de Llobregat. Era un nom irònic, que jugava amb el doble sentit dels avions voladors i de les granges de gallines que havien caracteritzat des de feia molts anys l'activitat econòmica del Prat.\nL'aeròdrom de La Volateria va ser establert l'any 1916 per l'empresa industrial Pujol, Comabella i Companyia, que s'havia creat tres anys abans amb la finalitat de construir els primers avions nacionals. En els terrenys de La Volateria hi van crear, els pioners de l'aviació catalana, l'Escola Catalana d'Aviació. El primer aviador que hi va obtenir el títol fou Josep Canudas, que procedia del periodisme esportiu, igual que altres pioners de l'aviació catalana, com el fotògraf Josep Maria Co de Triola i Josep Maria Armangué.\nArmangué va morir en un accident amb el seu avió, on volava junt amb Manuel Hedilla, el 30 d’octubre de 1917.\nD’aquell prehistòric aeroport va sortir el 1919 el primer vol regular, que va unir Barcelona amb Tolosa de Llenguadoc, i l’any següent el que va unir Barcelona amb Mallorca.\nEl 1934 la Generalitat de Catalunya va adquirir els terrenys i el va convertir en un servei públic. Per la seva banda, els militars havien creat, a uns dos quilòmetres de l'aeròdrom esportiu Canudas, un aeròdrom militar.\nVa ser sobre aquesta base de pistes mínimament condicionades al Prat que el govern franquista va encarregar, l'any 1944, el projecte d'un aeroport internacional, inaugurat l'any 1949 amb el nom d'aeroport Muntadas, en honor d'un dels amos de l'Espanya Industrial, Carles S. Muntadas Prim, mort durant la Guerra Civil quan combatia amb l'aviació franquista. Aquell aeroport ha anat creixent fins a la realitat actual, que poca cosa té a veure amb aquella Volateria del 1916.\nPOR A LA MALALTIA\nEls barcelonins del segon decenni del segle tenen, amb raó, molta por de les malalties, sobretot de grans passes o epidèmies de tifus o de còlera, com les que s'han viscut el passat segle i encara presents a la memòria popular. L'octubre de 1918 es declara una forta epidèmia de grip que afecta 150.000 persones i que provoca nombroses morts. La causa cal trobar-la en condicions higièniques i sanitàries molt precàries que s'agreugen amb els focus d'infecció apareguts a Europa arran de la Gran Guerra.\nLa malaltia més temuda és la tuberculosi, la tisi, que causa estralls als barris populars de la ciutat i entre les persones més joves. El 1913 es crea el Sanatori Marítim de Sant Josep, a la Barceloneta, per atendre nens i adolescents escrofulosos, raquítics i tuberculosos, i la Junta de Protecció a la Infància s'encarrega d'organitzar estades a pagès de nens que tenen perill de contraure la tuberculosi pel seu contacte amb malalts de la família. La mala alimentació, la manca d'aire lliure, de sol i d'hàbits higiènics, els habitatges humits i insalubres, són els millors aliats de les malalties. La tuberculosi estarà present a Barcelona fins a la dècada dels cinquanta.\nEncara que la màquina de cosir és un invent de mitjan segle XIX, es popularitza a Barcelona durant aquests anys. Un cert augment del nivell de vida la fa més assequible, parlant sempre en termes molt relatius, ja que, sovint, la seva adquisició comporta molts sacrificis i estalvis.\nLa màquina de cosir és un instrument imprescindible a les cases populars, on es talla i es cus bona part de la roba que porta la família. A les cases amb possibles no hi falta tampoc l'aparell per quan s'hi desplaça la modista o la cosidora. Anar a classes de corte y confección és, durant molt de temps, una assignatura obligatòria per a les noies, independentment de la seva classe social. El 1916, el Patronat d'Obreres, del Poblenou, una institució d'origen catòlic, organitza classes per ensenyar a cosir, brodar i fer puntes. Saber cosir permet, de vegades, que moltes dones puguin tenir una feina autònoma, alliberant-se d'altres tasques més pesades a la fàbrica o al taller. Les modistes, a més, tenen prestigi social i es configuren com el que avui en diríem un grup de pressió, com demostra el ressò de la seva festa, el dia de Santa Llúcia.\nELS PRIMERS BANYS DE MAR\nEls banys de mar, gràcies a les recomanacions dels metges higienistes, guanyen adeptes. Ja no són simples pensades dels joves ociosos de l'alta burgesia, els primers que es llancen, també, a la pràctica d'esports exòtics com el tennis o el futbol.\nEls banys de Sant Sebastià són els primers que hi ha a Barcelona. Abans de transformar-se en un balneari de luxe són una platja lliure, sense fer distinció entre homes i dones, i això provoca un cert escàndol. Els de La Deliciosa, Neptuno i Tritón són només per a homes. La Junta de Dames té un establiment per a dones i famílies i La Sirena admet solament dones. A la platja de la Mar Bella, al Poblenou (en una època en què els veïns d'aquest barri parlaven d'anar a Barcelona) s'hi desplacen barcelonins d'altres indrets, que s'acosten també a Badalona i Montgat.\nPrendre banys de mar no vol dir haver de prendre el sol, perquè, sobretot entre les classes altes, la pell blanca és sinònim de bellesa i de distinció i per això les dones van a la platja amb para-sol. L'important no és el sol sinó els banys d'aire de mar, de gran reputació pel seu iode.


El PP demana a Barceló que reunisca el seu equip per a planificar el nou curs després d'un estiu "desastrós" en sanitat | Valencia Extra\nEl portaveu de Sanitat del grup popular en Les Corts, José Juan Zaplana, ha assegurat aquest dilluns que “emmalaltir a l’estiu és un risc per als valencians per la falta de planificació de Sanitat” i ha demanat a la consellera, Ana Barceló, que “reunisca d’urgència al seu equip per a planificar el nou curs”.\n“L’estiu ha sigut un desastre i ja no l’arreglaran, però almenys poden establir les bases per a tindre un mínim ordenament”, ha indicat el diputat, que ha criticat la “descompensació” de la planificació entre les previsions de vacances del personal sanitari i l’augment considerable de població en algunes zones.\nHa admés que “és difícil compatibilitzar-ho” però ha afegit que “fa l’efecte que ni ho intenten”. “I ens trobem amb una deficiència de mitjans personals i tècnics en hospitals i centres de salut important, que posen en perill l’adequada atenció”.\nZaplana ha citat casos com el de l’hospital de la Vila Joiosa, que ha qualificat d'”alarmant”, ja que ha comentat que hi ha sis hores d’espera dels pacients en urgències per l’augment de població en localitats pròximes com Benidorm i voltants.\nAixí mateix, ha criticat que en alguns casos “aconseguir cita amb els metges d’atenció primària, els coneguts com a metges de capçalera, es convertisca en una fita, amb retards de prop de dues setmanes”.\n“S’exposa a més als metges a una situació d’estrés important quan se’ls continua obligant a agafar els seus cotxes per a desplaçar-se a les urgències mentre hi ha una flota comprada per sanitat que segueix en letargia. És un ròssec”, ha afegit.\nPer a José Juan Zaplana “la incapacitat del Botànic en matèria de sanitat és manifesta i està comprovada amb les dades més altes registrades en llistes d’espera, amb 66.659 persones esperant que els puguen operar i que han portat a Sanitat a traslladar als pacients a centres privats, tot el contrari del que predicaven”.\nPuig sobre la investidura: "Les dretes van abandonar des del primer moment la seua obligació de facilitar la governança"


Benilloba: de gener 2012\nLA CREUETA - presentacion imagenes\nClavada dos pams sota terra entre durs terrossos i amb els braços oberts em meravelle davant del meu poble. Ací dalt, sotmesa als avatars del vents: al fort ponent, al fred tramuntanal, al humit llevant , al llebeig i al gregal. A tots plante cara. Espere totes les eixides i les postes de sol, canvis de color i de llum. De la foscor de la nit, em trau la claror de la lluna. De la calor forta d’estiu , d’un núvol l’ombra oportuna i de que seguisca plantada any rere any , t’ has d’ocupar tu. Semble no res, quan mire les vessants de La Mariola i les parets del Benicadell enfrontats al turons de l’ Aitana, els frares i pedreres de Serrella i les llomes arrodonides de la serra d’Almudaina . Escolte el trinar dels ocells i el bufit del vent , darrere en la pinada. Però el que més estime són : la teua imatge de cases i carrers, teules i xiprers , les oronetes i falcillots quan et reverencien, les campanes de festa , la música en desfilada, el guirigall dels xiquets, el soroll de vida, el silenci en la matinada.\nPublicat per E. Morrió a 23:12 1 comentari:\nS. ANTONI ABAT. UNA FESTA ANCESTRAL\nDavant la proximitat de la festa de S. Antoni Abat que se celebra el 17 de Gener,per allò que representa en la nostra terra i per commemorar-la vaig a parlar d’ ella amb este escrit que és va publicar en la Revista de festes de 2002\nAl llarg de l'any, en el nostre poble, a més de les Festes Majors, que són les de Moros i Cristians i en les quals venerem al nostre patró S. Joaquín, se succeixen una sèrie d'actes festius o Festes menors, que en l'actualitat o bé se celebren amb menys entusiasme i brillantor com és el cas de les Danses, o ja no se celebren com serien la Festa de les Casades o la Festa de les Solteres i que en èpoques no gaire llunyanes van gaudir de cert prestigi i com a tals conformen una part important de la nostra tradició i cultura.\nTotes les festes s'emmarquen dins d'un cicle festiu d'una durada anual, és a dir, s'iniciava amb l'any i acabava amb ell, i que a més era circular com el cicle agrari: els camps es llauren per sembrar, arreplegar la collita i es tornen a llaurar per reiniciar el procés, el arbre es poda, brolla, floreix, és cullen els fruits i es torna a començar. Aquests dos cicles, simultanis en el temps estan íntimament relacionats, fins al punt que el festiu en certa forma depèn de l'agrari. L'economia determina la festa.\nDavant del temps circular, en el qual la festa retorna periòdica i regularment com les estacions de l'any i els astres del firmament, s'oposa el temps rectilini de la vida de l'home. Però aquest, fent ús del seu raciocini i per trencar la trajectòria longitudinal del seu temps, per acabar amb la rutina del seu treball, per oblidar la duresa de la seva existència i per donar culte als seus déus, crea els actes festius. La festa de S. Antoni Abat, carnestoltes, la Pasqua, la festa de les filles de Maria al maig, la de les casades al juny, les de S. Joaquín, les danses, etc. són exemples de les nostres festivitats integrades dins el cicle festiu anual. I totes elles amb un component religiós molt important. En un passat relativament recent no s'entenia la festa sense la religió, el temps d'oci estava dedicat exclusivament al culte dels déus. I la religiositat era la base fonamental de la cultura d'un poble.\nLa festa de S. Antoni Abat, la primera dins d'aquest cicle anual, ja que es celebra el 17 de gener, serà la que analitzarem en aquest estudi com una festa religiosa ja que s'hi invoca a un sant, i com rural i pecuària, perquè es busca la protecció d'animals i agricultors. En Benilloba la festivitat de S. Antoni Abat o del porquet, com se'l coneix popularment, queda com un vestigi del passat i ja gairebé desproveïda de significat. Desplaçada del seu dia, se celebra el diumenge més proper i es limita a una benedicció d'animals i persones assistents. En poblacions properes, com Balones o Muro, aquesta festa té una major vigència. I molt estesa per les nostres terres, encara es manté com la festa principal en poblacions com Canals. La popularitat d'aquest sant en tot el nostre àmbit cultural demostra la importància d'aquesta festivitat en èpoques passades en les quals, prevalia un model de societat tradicional, agrària i rural.\nPerò, qui va ser S. Antoni? Segons l' hagiografia del Sant, va néixer a Como, lloc de l'Alt Egipte, l'any 251 després de Crist. De família noble, rica i cristiana, aviat va quedar orfe i impressionat per la lectura de l'Evangeli: "Vés i ven el que tens, i dóna-ho als pobres i tindràs un tresor al cel" Mt 19, 21.Va repartir la seva herència i es va retirar al desert per dedicar-se a l'oració i penitència. Per tot això s'erigeix com un dels primers sants anacoretes del cristianisme. En el seu aïllament va patir nombroses temptacions de les que va sortir sempre victoriós i va entrar en contacte amb animals salvatges als quals va domesticar. Va morir ja centenari, un 17 de gener del 356 d.C. amb una gran fama de Sant taumaturg i home honrat. Els encarregats d'estendre el seu culte van ser els Germans Hospitalaris de S. Antoni Abat, coneguts com els Antoninos. Famós va ser a la Ruta Jacobea el Monestir de S. Antoni a les rodalies de Castrogeriz, regentat pels Germans Hospitalaris, del qual només queda la seva façana i un arc per sota del qual, encara avui, discorren els pelegrins, on acudien gent de tot Europa a sanar-se del mal conegut com "Foc de S . Antón ", que era una mena de Herpes.\nLa devoció a aquest Sant es va difondre per terres valencianes durant els segles XIII i XIV i van ser, precisament, aquests monjos Antoninos els que van contribuir a l'expansió del seu culte, arribant a ocupar un lloc important en el panteó sagrat de cada poble. Excepcional és el poble que no tingui algun carrer amb el seu nom o església que no disposi de la seva imatge.\nEn Benilloba comptem amb les dues coses: el carrer dedicat a la seu advocació amb el corresponent retaule i la imatge de l'església. Aquesta última era traslladada cada 17 de gener fins a la plaça del castell i col·locada a la façana del palau, residència del Senyor del poble presidint la plaça, on acudien els veïns amb els seus animals. El capellà beneïa als assistents així com les garrofes que amb posterioritat repartia als animals conduïts pels seus respectius propietaris. Amb això es garantia la protecció divina a tota una ramaderia que tant representava per a una societat agrària: d'una banda hi havia les mules i ases, animals que representaven gairebé la totalitat de la força motriu necessària per a l'activitat econòmica, i de l'altra, les ovelles, cabres, gallines, conills, porcs i un llarg etc. que constituïen una aportació important en l'alimentació de la població. Tots dos, imprescindibles per al bon funcionament del model de societat imperant: l'agrària, tradicional i autàrquica. Del camp s'obtenien la major part de recursos i el consum depenia de la seva autoproducció ja que el comerç estava molt limitat.\nS'invocava la protecció divina per a aquests factors de la producció, claus en l'economia local i suport de tota la comunitat. Això es feia sol·licitant la intercessió de S. Antoni a través del mediador terrenal, el capellà, amb el consentiment de l'autoritat civil. I es feia davant del seu domicili i en aquesta plaça del poble, potser la més idònia per la seva capacitat per acollir a tots els veïns amb els seus animals. El Sant s'erigia en intermediari entre la comunitat rural i allò que la comunitat desconeix, però sent i intueix que maneja el fil secret de les coses. Des de la salut de les persones a la protecció dels animals.\nA la imatge de la parròquia al Sant se li representa amb la Iconografia que li és pròpia. És a dir, com un home d'edat avançada, vestit amb l'hàbit de l'Ordre dels Hospitalaris. En una mà porta un bastó en forma de T (en aquesta imatge sembla que el pal superior ha desaparegut), que fa referència a la mateixa ordre i amb l'altra, porta un llibre, els Sants Evangelis, en al·lusió al miracle que la seva lectura va provocar en la seva vida. Al coll porta una campaneta, atribut que se li incorpora per la tasca dels monjos Antoninos a favor dels malalts contagiosos. S'acompanya d'un petit porc que indicava la virtualitat del Sant en la devoció popular. En el retaule del carrer S. Antoni apareix de diferent manera: envoltat d'animals en al·lusió al seu patronatge, davant d'una cova en referència a la seva vida eremítica i al costat d'una foguera, que és un altre símbol del Sant. D'aquí el costum en molts pobles, d'encendre una gran foguera per celebrar la festivitat del Sant.\nUna de les regles de l'Orde Hospitalari disposava que els religiosos havien de criar porcs per a la manutenció dels hospitals. Aquests animals se'ls deixava solts, i vagabundejaven pels carrers i camins sent mantinguts per la caritat popular. Aquest costum es va transformar amb el temps i fins a èpoques recents, en algun poble, encara es criava algun porc d'aquesta manera i amb el benefici, obtingut de la seva venda després de ser sacrificat, es pagaven les despeses derivades dels actes festius organitzats en honor de S . Antoni. De tot això només resta la cèlebre frase "et sembles al porquet de S. Antoni "que s'utilitza per referir-se a aquella persona que para poc per casa o l'altra de "Criar-es com el porquet de S. Antoni "que no necessita explicació. En aquest costum també podrien veure vestigis de la propietat comunal d'èpoques passades, ja desapareguts amb el nou concepte de propietat burgesa.\nLlunyans els temps en què s'invocava la protecció del Sant per a animals i persones, dos pilars fonamentals de l'ordre social i econòmic, el costum i la tradició es manté, però desproveïts de l'antic significat. Gràcies als avanços científics, el bestiar i tot tipus d'animals domèstics estan subjectes a un control sanitari i tenen al seu abast un sistema d'assistència veterinària que els proporciona una protecció molt efectiva davant les malalties o altres vicissituds pròpies de la natura. L'alimentació o la quantitat de proteïnes que prenem no depèn del porc o de la gallina que puguem criar a casa nostra sinó d'un comerç que és bàsic en el nostre sistema econòmic.\nActualment se segueix celebrant la festa, s'invoca al Sant i es rep la benedicció. Però la fauna ha canviat ostensiblement. Qui assisteix a la plaça no és un camperol amb la seva mula sinó una nena amb un gat d'una raça estranya, o una senyora amb un ocell exòtic, de gran colorit, importat d'una selva remota, o el noi, vestit a l'última moda amb un gran ofidi amenaçant en el seu braç. Ja no es tracta d'una invocació, sinó més aviat d'una exhibició.\nA tots: Bon dia de S.Antoni\nUn treball d’investigació no es tanca mai,sempre ha d’estar obert a noves aportacions,a noves troballes que facen retornar el cas i enriquir-lo amb noves dades i hipòtesis que ens apropen cap a una visió més pròxima a la realitat.\nAmb els coneixements aportats per Carmen Herrero he pogut ampliar la investigació sobre el culte i la festa de S. Antoni Abat i el que ha representat per nosaltres. Tots sabem que a la casa de la família Herrero-Reig, en el Carrer major, hi ha un retaule de ceràmica de S. Antoni Abad. Este retaule està ací com a conseqüència de l’advocació particular d’esta família al Sant. Una advocació que ha passat de pares a fills al llarg d’ al menys sis generacions. Devoció al sant que ve de un avantpassat,Joaquin Company, que és trobava amb dificultats per que els animals que posseïa se li feien malbé,i per uns o altres motius acabaven morint-se. Hem de situar-se en una època en que els animals tenien una gran importància dintre de la economia familiar: eren força de treball, font d’energia, subministraven recursos, mercaderia per l’ intercanvi etc.Amb les dificultats per les que estava passant Joaquin es va encomanar al Sant per a que el lliurara del desastre i el sant el va afavorir. El va lliurar dels mals que assotaven el ramat i agraït d’allò que per a ell seria un miracle i en acció de gràcies va posar el retaule de rajolets en l’entrada de sa casa.\nEn este retaule apareix S. Antoni Abat amb alguns dels seus atributs: el hàbit de l’ordre dels hospitalaris o Antoninos, el llibre a la mà,que representa el canvi que va suposar per a ell llegir els Sants Evangelis, el pal que porta a l’altra mà. En canvi no apareix la foguera ni el porc sinó un gos com a símbol de la seua dedicació als animals i les roques del fons en al·lusió a la seua vida eremítica. La devoció d’esta família al Sant va passar d’una generació a la següent, i d’esta a l’altra i així successivament, com ho testimonia el fet de que al desaparèixer la imatge de S. Antoni Abat de l’església en la guerra civil i una vegada acabada esta, va ser la mateixa família ( en concret Carmen Reig) la que va manar a fer, a càrrec seu, una nova imatge en un taller del Tomelloso. Amb esta reposició de la Imatge del Sant per la família i la seua continua devoció bé prodria fer-nos pensar en que l’anterior imatge també podria haver-se fet a expenses de la mateixa família. Però açò ja entra dintre de l’especulació i s’hauria de confirmar.\nAleshores tenim una imatge de S. Antoni Abat en l’església, la de la foto que encapsala aquest article,i esta era la que es traslladava fins a la plaça del Castell per fer la benedicció dels animals. Passen els anys i amb les reformes del Concili Vaticà II la imatge es tornada a la família i en esta casa roman fins l’actual dècada en la que és donada de nou a l’església on es troba actualment.\nAmb este cas de devoció particular a S. Antoni Abat completem un poc més la informació que tenim sobre la devoció al sant en el nostre poble en concret i en les nostres terres, en un àmbit més general.\nPublicat per E. Morrió a 18:36 2 comentaris:\nSegur que molts heu sentit l’expressió: SEMBLA LA XORLA.És exclusivament nostra, en ningun lloc més es gasta. La qüestió que plantege seria si sabríeu dir-me:quin és el seu significat? i d’ on ve eixa expressió?\nEn Benilloba quan una persona camina sense saber on va,cameja d’ací cap allà sense rumb,pega voltes sense una direcció definida i sembla despistat, li diem que SEMBLA LA XORLA. Maria la Xorla era una persona entranyable i peculiar, ja desapareguda fa molts anys ( al voltant de 40) que vivia sola, en una casa del carrer S. Joan, des de que va morir sa mare. Maria tenia les seus facultats psíquiques disminuïdes encara que s’apanyava per viure ella sola i fins i tot tenia altres aptituds (era capaç de agarrar dos telles de rajol,ficar-se-les entre els dits de la mà i fer-les sonar com si foren unes castanyoles).La seua vida transcorria en un deambular continu pel poble,des de bon matí fins la nit ( de ací ve l’expressió). En tot els llocs es trobava i tot ho sabia. Feia comandes i ajudava a la gent en tasques senzilles (portar la roba neta des del llavador a casa,anar a comprar alguna cosa al mercat o a les tendes, tot a canvi d’una xicoteta paga que consistia en en alguna cosa per menjar o bé alguna moneda. Ella ens va deixar, però va restar el seu nom i l’expressió. Quin és el significat de Xorla? Dons, tan sols l’he trobat en el Diccionari Valencià,Català ,Balear d’ Alcover, en cap més, el qual el mot Xorlo apareix amb el significat de malvestit. I ací tenim un mot quasi desaparegut: Xorlo, que nosaltres encara conservem com a malnom.\nPublicat per E. Morrió a 18:58 Cap comentari:\nEL DIA MES BELL\nNo havia dormit bé. S’havia despertat intranquil. Una barreja de por amb il·lusió,d’ansietat amb alegria, de nerviosisme i cansanci l’havien acompanyat fins al llit, des de que li havien parlat de què hui seria el dia gran per a ell i els demes xiquets. Amb la claror del dia havia recuperat la serenitat, es trobava més segur d’aconseguir allò que anhelava. Aniria a jugar amb els seus amics, correrien pel poble, s’esmunyirien pels cantons, riurien en un portal. Però el pensament, les seues paraules rodarien la mateixa qüestió: a quina hora vindrien? Un havia sentit que prompte, un altre que tard. O seria a poqueta nit?Creu que el toc de les campanes seria la senyal. Però com hi aguantarien?\nEn dinar, tornaria a ajuntar-se la colla. Hi anirien, dons, a la avinguda a cercar cap senyal... Amunt, avall, res de res. Ja el sol havia perdut la seua intensitat i la impaciència augmentava. Començaven a vindre’n més, i de més majors... Algú deia que havia vist un camió carregat. On? Comença a baixar gent més major, parelles agarrades, colles d’amics. Tots cap avall,tots esperant. Esta fent-se fosc, s’endevina , entre dues claroretes, la gent per la carretera. Sembla arribat el moment. El murmulli de fons revela el nerviosisme contagiós. I de sobte… unes notes musicals. Una cridada de trompeta, molt coneguda, anuncia que el esdeveniment s’ha iniciat. Després… La resta ja es coneguda per tots.\nPublicat per E. Morrió a 23:52 1 comentari:


VÍCTOR MASFERRER: Fer volar estels | Eudald Camps\nVÍCTOR MASFERRER: Fer volar estels\ntags: Escultura, George Steiner, Isabel Banal, Mario Merz, Salvador Juanpere, Sloterdijk, Víctor Masferrer\nVíctor Masferrer va néixer a Barcelona (1980) tot i que, amb només cinc anys, va recalar a la Menorca dels seus ancestres. Amb la majoria d’edat va tornar al Principat per estudiar art i filosofia, dues disciplines que conviuen sense conflicte en la seva particular mirada escultòrica. Actualment, viu i treballa al castell de Medinyà, un espai ben anacrònic per a un autor decididament contemporani.\nLes paradoxes només existeixen pels que són incapaços de descobrir els lligams subterranis que connecten les coses. Per exemple: es pot ser «conceptual» i treballar, al mateix temps, en un taller carregat de pols ubicat a les antigues cavallerisses d’un castell centenari com el de Medinyà? Es pot parlar de geometries precises, d’estructures curosament calibrades i, en canvi, formalitzar-les amb materials tan vius com la fusta, capritxosament vetada i sotmesa a la contingència de la contracció i la dilatació permanents? Es pot ser artista, en darrera instància, i mantenir una altra «activitat nutrícia» molt més prosaica sense que l’esforç —i el desgast que l’acompanya— no corrompin aquella esfera de l’art que suposadament cal preservar dels interessos més mundans?\nLa resposta ens la regala, en forma de metàfora, George Steiner: «Els parallamps han d’estar connectats a terra. Fins i tot les idees més abstractes i especulatives han d’estar ancorades a la realitat, en la substància de les coses». Ni més ni menys: Víctor Masferrer conviu amb totes aquestes «paradoxes» sense que això impliqui cap forma de violència existencial o, encara més, és capaç de convertir les hipotètiques contradiccions en la substància mateixa del seu procés creatiu.\nNo ha d’estranyar-nos, en aquest sentit, que hi hagi un segon estudi —just a sobre de l’espluga polsegosa— molt més «desinfectat», on l’ordinador substitueix el cargol de banc i on la il·luminació natural i blanca contrasta amb aquella llum enllaunada i groguenca que inevitablement ens transporta als atàvics dominis de Vulcà o, si ho preferim, a la caverna platònica. De fet, Víctor Masferrer va decidir estudiar filosofia després de formar-se com escultor a l’Escola Massana de Barcelona (allà, per cert, va tenir la immensa sort de topar amb docents-artistes com Isabel Banal o Salvador Juanpere): una formació pràctica i una altra de teòrica —tot i que, ben mirat, la filosofia també és una «pràctica del pensament»— unides en forma de parallamps, o d’estel, que també és una estructura aèria que té sentit gràcies al cordó umbilical que la manté unida a terra…\nTot plegat, explica Masferrer, no és res més que l’intent —aplaçat, recursiu— de respondre aquella pregunta que Mario Merz repetia, com un mantra, a les seves obres dels anys setanta: «Què fer?»; Com portar a terme allò que la teoria només ha descrit (Lenin vs. Chernishevski)? Com seguir treballant a la recerca d’un sentit que, sovint, té caràcter d’expectativa més que no pas de certesa? Es tracta, en realitat, del dilema d’una generació sencera nascuda a cavall de tot: de l’analògic i del digital, del paper i del plasma, de la comunicació diferida i immediata, de l’arbre (com a estructura jeràrquica) i de la xarxa (com a estructura no jeràrquica); una generació d’«il·lusos il·lusionats» —com la caracteritza el petit de la nissaga Trueba al seu darrer llibre/pel·lícula— que malda per reconquerir una parcel·la d’individualitat que no s’estabilitzi enmig d’aquella «especie de gelatina vibrant hiperactiva» de la que parla Peter Sloterdijk a la seva Teoria filosòfica de la globalització.\nEl risc de fer volar coloms és que els pots perdre si l’estol del teu veí els incorpora: millor fer volar estels, com proposa Masferrer, alliberant l’escultura del pes innecessari que ha de suportar —en forma de tradició malentesa— bo i retronant a la forma, a l’estructura, a l’espai, per repensar una modalitat de diàleg capaç d’incorporar totes les disciplines del coneixement, congregades en el territori de l’art esdevingut una mena d’Àgora transhistòrica feta de matèria i pensament. Un exercici de llibertat, per descomptat, molt ben acotada.\n← ESCORXAR EL TURISME MASSIFICAT\nLES METÀFORES DE L’APICULTOR →


Posted at 18:44h in música en valencià by Vicent\nBuscant la llum a les acaballes del 2019 Puc assegurar-vos que el 2019 ha sigut i és de tot menys tranquil. Ara, justament, trobe un forat per explicar-me i descriure els canvis. Per motius laborals i d'horaris de la ràdio la meua col·laboració dins del programa...\n20 gen. Un any en Al ras d’À punt mèdia\nPosted at 12:56h in periodisme by Vicent\nL'onze de desembre de 2017 vaig començar la meua col·laboració en el programa matinal AL RAS de la ràdio d'À Punt Mèdia, just el mateix dia que els valencians i les valencianes recuperàvem el servei públic de ràdio. Des d'aquella data tots els dijous heu tingut...\nPosted at 12:24h in música en valencià by Vicent\nTres dels membres de NUC amb un servidor a les portes d'À punt Mèdia(Publicat. Revista Saó gener 2019)Encetem un exercici musical encoratjador per a la música en valencià i per això dediquem aquest text per parlar d’alguns dels discos que possiblement destacaran en 2019. La...


escola verda – INS Terres de Ponent\nTagged: escola verda\nActivitat / Escola Verda / Fotos / Informació / Notícia\nPrimera collita del nostre hort.\nEls alumnes de l’assignatura optativa Escola Verda comencen a collir els fruits del seu treball a l’hort. De moment han collit algunes hortalisses que molt contents han venut al restaurant de davant de l’institut i als professors. Ara seguiran cuidant...\nActivitat / Destaquem / Escola Verda\nEscola Verda: Recuperem l’hort\nEls alumnes de l’assignatura optativa Escola Verda de 3r. d’ESO ja tenen el terreny preparat. Dilluns podran plantar les verdures i hortalisses i començar a cuidar-les. Cadascun d’ells s’encarregarà del seu propi hort, veurem quina parcel·la té més producció!!\nActivitat / Destaquem / Fotos / Notícia / Tecnologia\nAvui s’ha celebrat la primera cursa del cotxe solar. Cada participant ha rebut un motor elèctric, una petita placa solar i un interruptor. Amb aquest material i la seva imaginació han construït un cotxe sense piles. Els guanyadors han estat...\nActe / Activitat / Destaquem / Escola Verda / Notícia\nFòrum d’Escoles Verdes de Lleida\nEl dia 21 d’abril, es va celebrar el Fòrum d’Escoles Verdes de Lleida. Aquesta activitat consistí en una trobada d’estudiants i professors de centres adscrits al programa Escola Verda amb l’objectiu de realitzar tallers, xerrades i activitats d’intercanvi d’informació sobre...


1.perera cfgm borges T1 T2\nCULTIUS ARBORIS PERERA Presentació núm. 1 Pilar Berenguer Minguet 2.\nBloc I. Generalitats de la perera 3.\n

Boc I: Generalitats de la perera

Tema 1: Introducció

Tema 2: Producció i mercats

Tema 3: Ecologia de la perera

Tema 4: Vegetació i fructificació

Tema 5: Estadis fenològics

\nTema 1. Introducció La perera 5.\nTema 1. Introducció

Classificació botànica

Origen

La perera 6.\nClassificació científica

Família:

Rosàcies

Gènere:

Pyrus

Espècie:

Pyrus communis L.

La perera 7.\nOrigen

La Xina:

http://www.botanical-online.com/peral.htm

La perera 8.\nTema 2. Producció i mercats La perera 9.\nTema 2. Producció i mercats

Producció a nivell mundial : Faostat, wikipedia.

http://faostat.fao.org/site/567/default.aspx#ancor

Producció a nivell europeu

Europastat

Producció a nivell espanyol:

Anuario estadísticas

Producció a nivell català

Rendiments mitjans .

La perera 10.\nLa pera en el món

La pera és la segona fruita dolça en producció mundial després de la poma:

Poma: més de 64 milions de Tn

Pera: més de 20 milions de Tn

La perera Dades : FAO STAT, 2008 11.\nExercici: producció a nivell mundial

Ranking de països productors de peres (Els 10 primers). El mes actualitzat possible.

Fer un gràfic de barres amb l’excel amb els principals països productors

Fes un comentari de les dades:

Quin és el principal productor del món de peres?

Cita els dos principals països productors de la UE

Cita els dos principals països productors d’Amèrica

La perera 12.\nFont: FAOstat i Wikipedia La perera Producció a nivell mundial 13.\nFont: Wikipedia La perera Producció a nivell mundial 14.\nLa perera Producció a nivell mundial 15.\nProducció a nivell Catalunya

Superfície (ha) totals cultivades els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca

Rendiment (kg/ha) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca

Producció (Tn) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca

Evolució dels preus de la pera des de l’any 2005 a l’any 2009

Evolució dels preus de la pera mes a mes

Quina varietat de pera és la més cara de l’any 2010?

La perera 16.\nProducció a nivell Catalunya

Evolució de la superfície (ha) totals cultivades els darrers 4 anys.

La perera 17.\nProducció a nivell Catalunya

Evolució de la superfície (ha) totals cultivades els darrers 4 anys.

La perera 18.\nProducció a nivell Catalunya

Evolució del rendiment (kg/ha) en els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca.

La perera 19.\n

Rendiment (kg/ha) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca.

Producció a nivell Catalunya La perera 20.\nProducció (Tn) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca. La perera Producció a nivell Catalunya 21.\nProducció (Tn) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada comarca. La perera Producció a nivell Catalunya 22.\nLa perera Producció a nivell Catalunya Evolució dels preus de la pera des de l’any 2005 a l’any 2009 Preu (€/100 kg) 23.\nLa perera Producció a nivell Catalunya Preu (€/100 kg) Evolució dels preus de la pera des de l’any 2005 a l’any 2009 24.\nLa perera Preus 2010 R R R 25.\nGràfics que heu de tenir:

Gràfic de barres amb l’excel amb els principals països productors a nivell mundial

Superfície (ha) totals cultivades els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada província

Rendiment (kg/ha) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada província

Producció (Tn) els darrers 4 anys. A nivell Catalunya i de cada província

Evolució dels preus de la pera des de l’any 2005 a l’any 2009

La perera 26.\nPrincipals exportadors La perera Font: Renzo Angelini, 2007 7 27.\nPrincipals exportadors La perera Font: Renzo Angelini, 2007 28.\nPrincipals importadors La perera Font: Renzo Angelini, 2007 29.\nPrincipals importadors La perera Font: Renzo Angelini, 2007 30.\nPreguntes tipus exàmen :

Quin són els tres principals productors de pera al món?

Quina és la província de Catalunya amb més superfície de pereres?

Quina és la província de Catalunya amb millors rendiments?

Quina ha estat l’evolució de la producció i de la superfície cultivada els últims anys?

Quin sol ser el moment de l’any on es venen les peres més cares?

Cita els tres principals països exportadors de peres a nivell mundial entre 2004-2006 tant a nivell de producció com a nivell de valor econòmic

Cita els tres principals països importador de peres a nivell mundial entre 2004-2006 tant a nivell de producció com a nivell de valor econòmic

La perera Recommended


Luis Cepeda tanca la seva gira amb un concert a Figueres - Empordà\nLuis Cepeda tanca la seva gira amb un concert a Figueres\nL'escenari del Teatre El Jardí ha estat l'escollit pel cantautor que es va donar a conèixer al programa OT\nEMPORDA.INFO 12.01.2020 | 09:37\nEl cantant, durant una actuació d'Operación Triunfo. OT 2017\nEl cantant, durant una actuació d'Operación Triunfo.\nEl divendres 29 de juny del 2018, coincidint amb el llançament de "Principios", es va anunciar una gira de concerts que portaria el cantant Luis Cepeda per diverses ciutats espanyoles, per presentar el seu treball. Aquesta gira està arribant a la seva fi a l'Estat espanyol i Figueres és la ciutat que acull el concert de cloenda, el 25 de gener, a les 9 del vespre, al Teatre Municipal El Jardí.\n"Principios" és l'àlbum d'estudi debut del cantant i compositor gallec, participant del concurs de cant televisat Operación Triunfo 2017. Paradoxes de la vida, Luis Cepeda va néixer en una llar en què no tenien tele. Ha estat el fenomen OT, però, que l'ha donat a conèixer al gran públic. El cantant ha fet una reedició de "Principios", que ara es denomina "Nuevos Principios", i els seus fans tindran l'oportunitat de gaudir-lo en la seva actuació a Figueres.\nAlfred García captiva el públic del festival Portalblau amb el seu estil íntim i personal.


Si no saps fer feliç... - Levante-EMV\nSi no saps fer feliç...\nPer què vols ser feliç —em pregunta el meu amic, l’ase ronyós i savi—, si pots ser normal? Després que afluixara la xafogor forta d’aquests dies d’agost, ens embrancàrem en una discussió sobre la felicitat. Al meu amic li agradaria que li encarregaren la lliçó inaugural del proper curs universitari. I, si troben –diu– que no és del tot correcte que un ase es dirigeixi a les autoritats, seria suficient la primera lliçó dels cursos de la Universitat Oberta per a Majors. La pregunta amb què iniciaria la intervenció és: Com es pot ser feliç, si el món s’esbuca? El meu amic no té una resposta contundent. Li he dit: Es pot ser feliç, justament, perquè el món s’esbuca. Però assegura que mai no s’esbuca del tot. Potser, només fa com que esbucar-se. Llavors ens hem posat a tenir idees. Pluja d’idees, en diuen. Doncs, hem fet ploure idees.\nLa felicitat ha d’esser democràtica, –em diu. Però la qüestió que es planteja és la següent: Es pot conciliar la lucidesa sobre la realitat i la possibilitat d’esser feliç? Dit d’una altra manera: Es pot ser feliç, encara que sàpigues que el món s’esbuca? Malgrat tot: les putades, el lladronici, els descomptes del sou, l’augment dels imposts, la tudadissa dels diners públics, la misèria, els índexs d’atur, la immoralitat, les mentides... Es pot ser feliç? El filòsof Luci A. Sèneca afirmava: Jo cerc la felicitat de l’home, no la de l’estòmac. Però hi ha algú que pugua esser feliç amb la panxa buida? Ha sortit el tema dels assalts als supermercats d’Écija, promoguts pel Sindicat Andalús dels Treballadors, l’objectiu dels quals era distribuir aliments a aquells que no en tenen. Hi ha xiquets que no sopen i esperen que els seus companys de jocs tiren l’entrepà al fems per aprofitar-se’n. És immoral tenir fam? Bertolt Brecht escriví: Primer és menjar, després vindrà la moral.\nTambé hem parlat de la felicitat possible, si pots anestesiar el cor. Podries ser feliç, si eres capaç de reduir les teves aspiracions a la sensació de plaer o a l’absència de pena. Satisfer el desig? Podem pensar que hi va haver nazis que varen ser feliços? I els nostres especialistes en fer putades? Potser, perquè fan putades és que són feliços. Es pot imaginar un món sense putades? Crec que els humans podeu aspirar només a l’alegria efímera que dóna el Prozac. Si no saps ser feliç —es deia en una cançó de Maria Aurèlia Capmany—, ningú et farà feliç. Si no saps ser feliç...\nLi he dit que la mica de felicitat a la qual aspire és ruda, imperfecta. Voldria unes poques i petites felicitats, encara que siguin efímeres: una mica de sol –no la calorada que hem hagut de suportar aquests dies–, una mica de brisa del mar, una mica de cel... I allargar una mà i saber que trobaràs la mà que desitges.


Any Puig i Cadafalch / 2017 / Altres notícies / L'AVENÇ RECOMANA / Inici - L'Avenç\nEl 2017 que demà comença ha estat declarat per la Generalitat de Catalunya 'Any Puig i Cadafalch', amb motiu dels 150 anys del seu naixement, i durant el qual tindran lloc un gran nombre d'activitats per difondre l'acció cívica i cultural de l'arquitecte català. [+]\nLa commemoració se centrarà en la obra arquitectònica, arqueològica i d’historiador de l’art de Puig i Cadafalch, però també en la seva acció política i de govern, des d’on va idear, impulsar i dirigir projectes de gran importància pel país com la Mancomunitat de Catalunya, de la qual va ser president.\nEntre les activitats previstes, destaca el “Congrés Puig i Cadafalch, Arquitecte de Catalunya”, que se celebrarà a Barcelona i Mataró el mes d’octubre; l’exposició “J. Puig i Cadafalch. Arquitectura, història, art i política”, coorganitzada pel Museu d’Història de Catalunya i l’Arxiu Nacional de Catalunya, així com un documental per a donar a conèixer la figura polièdrica de l’arquitecte, impulsat pel Departament de Cultura i Televisió de Catalunya. L’Ajuntament de Mataró, localitat natal de l'arquitecte, amb la col·laboració del teixit associatiu de la ciutat, ha programat un ampli conjunt d’activitats dedicades a la figura de Puig i Cadafalch, des de les de caire més acadèmic, com conferències i taules rodones, fins a les de caire divulgatiu i ciutadà, com ara espais radiofònics, premis, concurs de fotografia, la ruta turística “El Triangle Modernista”, activitats familiars i educatives, tallers, etc. La commemoració també preveu actes a l’estranger. A París tindran lloc les jornades commemoratives “J. Puig i Cadafalch i la cultura francesa”, coorganitzades pel Centre d’Estudis Catalans de la Sorbona i Institut Ramon Llull, i la Universitat de Harvard acollirà la jornada commemorativa “El curs d’art romànic de J. Puig i Cadafalch a Harvard (1924-1925)”. Josep Puig i Cadafalch (Mataró, 1867 - Barcelona, 1956) és un dels referents del modernisme català, conegut entre d’altres pels edificis de la Casa Amatller i la Casa de les Punxes de Barcelona. De la seva obra a Mataró en destaca la reforma del Saló de Sessions de l’Ajuntament i la decoració de l’enteixinat del sostre, l’edifici d’El Rengle de la plaça Gran, la botiga La Confianza, així com la Casa Parera i la Casa Sisternes. També va ser especialista en l’art romànic, sent el promotor de les excavacions d'Empúries a partir del 1908. Puig i Cadafalch va combinar la seva faceta d’arquitecte amb la de polític, exercint com a regidor de l'Ajuntament de Barcelona, diputat a les Corts Espanyoles, diputat provincial, i finalment com a president de la Mancomunitat de Catalunya (1917–1924).\nUs recomanem dos articles publicats a L'Avenç:\n> "Josep Puig i Cadafalch, una de les figures cabdals del nostre país", de Mercè Vidal, publicat a L'Avenç 262, setembre de 2001.\n> "La modernitat de Puig i Cadafalch", de Ramon Grau, publicat a L'Avenç 266, gener de 2002.


La mobilitat al voltant del Mercantic preocupa els veïns de Sant Domènech | elCugatenc\nDiversos veïns del barri de Sant Domènech han acudit a l’Audiència pública del mes d’abril per demanar solucions al govern pel que fa a la mobilitat generada pel Mercantic. D’una banda, han criticat l’ocupació de la via pública un cop al mes per fer un mercadet al carrer que, més enllà d’inutilitzar un carrer, provoca una atracció de persones molt gran, amb un repte pel que fa a l’aparcament. D’altra, lamenten el recorregut del carril bici que passa per la zona des de l’avinguda Rius i Taulet, que consideren perillós.\nL’alcaldessa, Mercè Conesa, ha explicat que el Mercantic té l’autorització per fer el mercadet i, d’altra banda, s’habilita un aparcament provisional al camp de futbol que hi ha uns carrers més a dalt. Davant la insistència dels veïns perquè l’establiment tingui el seu propi aparcament, l’alcaldessa explica que és difícil exigir més del que ja tenen per la ubicació i ha avançat que es treballa en una nova zona d’estacionament al tocar del CAP de Can Mates.\nPel que fa al carril bici, defensa que s’ha fet seguint criteris tècnics i amb l’acompanyament de l’Assemblea de la Bicicleta. Demana que s’adverteixi a les autoritats quan els vehicles obstaculitzin el pas i aparquin malament, alhora que la tinenta d’alcalde de Mobilitat, Cristina Paraira, ha pres el compromís de solucionar la problemàtica abans de la propera edició del mercadet.\nLa mobilitat també ha estat present en una altra queixa habitual com és el col·lapse a les entrades i sortides de les escoles, especialment de l’Escola Europa. Un veí ha demanat accions perquè els tutors, pares i mares respectin les rotondes com a zones de canvi de sentit per evitar així cotxes creuant el carrer fomentant encara més el bloqueig. Conesa diu que justament aquest aspecte és un dels reptes tenint en compte el model urbanístic de la ciutat però, en tot cas, es tracta d’hores molt concretes.\nEls veïns de Can Barata també han posat un toc sobre la mobilitat al seu barri preguntant per les millores de l’accés des de la carretera, que segons el govern es parla amb la Generalitat per col·locar-hi un semàfor. També fan una bona valoració del transport a demanda. Paraira també defensa, davant les crítiques d’alguns veïns, la combinació de la nova àrea verda d’aparcament amb noves zones blaves, diu, per protegir el comerç.\nEl govern es compromet a recuperar l’Audiència pública amb dret a rèplica de la ciutadania al febrer\nUna única pregunta a l’Audiència de gener ha servit per interpel·lar el govern per demanar que la ciutadania pugui tenir rèplica tot i que el torn obert no pugui ser presencia.


Els pebrots farcits que augmenten l’energia de la cuina Diva - Article, Abril 2021\nEls pebrots farcits que augmenten l’energia de la cuina Diva\nEsgotat tot el temps? El culpable pot ser una mala alimentació. Feu d’aquesta recepta de pebrot farcit el vostre nou àpat per augmentar els nivells d’energia. Està ple de vitamines A i C que lluiten contra l’estrès i l’esgotament, respectivament.\nFa 8 racions, 2 meitats de pebrot farcit per porció\n8 pebrots vermells, grocs o taronja o una barreja de tots (aproximadament 4 lliures)\n2 cullerades de canola o oli d’oliva, dividides\nmaneres de perdre pes en dues setmanes\n1 ceba groga de mida mitjana, picada\n4 grans d'all, pelats i picats\n1 cullerada de xili en pols\nSalsitxa de gall dindi fresca de 16 oz, tret de la carcassa o gall dindi magre (Podeu utilitzar gall dindi precuit o llesques de gall dindi tallades a trossets i utilitzar-les en lloc de la salsitxa de gall dindi, si es desitja).\n1 pot de salsa grossa, suau o calenta\n2 tasses d'espinacs frescos, esbandits i trossejats o 1 paquet d'espinacs picats, descongelats i espremuts per eliminar la humitat\n1 tassa de quinoa cuita (opcional)\n1 tassa d'arròs integral cuit\n1 tassa de formatge cheddar baix en greixos\n2 alvocats grans, pelats i retirats del pou, tallats a rodanxes\n1/2 tassa de iogurt grec baix en greixos\n1/4 tassa de fulles d’alfàbrega fresca picada finament\nPreescalfeu el forn a 375 ° F. Talleu els pebrots per la meitat al llarg, tallant-los des de la tija fins als fons, deixant les tiges intactes. Traieu les costelles blanques de la mitja vora la tija i la longitud inferior de l'interior. Traieu les costelles i les llavors i llenceu-les. Col·loqueu els pebrots en un plat de forn poc profund de 13 x 9 polzades. Regueu els pebrots amb 1 cullerada d’oli. Cobriu el plat amb paper d'alumini i coeu els pebrots de 15 a 20 minuts, fins que comencin a estovar-se.\nMentrestant, escalfeu la 1 cullerada restant d’oli en una paella gran a foc mig-alt. Afegiu-hi la ceba, l'all, la sal, el pebre negre, el bitxo en pols i el comí; coure fins que les verdures estiguin estovades, uns 3 minuts. Afegiu la salsitxa a la paella. Coeu-los, trencant-los amb una cullera ranurada o un triturador de patates, fins que estiguin lleugerament daurats, uns 5 minuts. Afegiu-hi la salsa i els espinacs i coeu-ho, remenant de tant en tant, uns 5 minuts. Traieu la paella del foc i incorporeu-hi l'arròs integral i la quinoa cuits (opcional).\nOmpliu amb cura les meitats de pebre amb la barreja de gall dindi. Cobriu el plat amb paper d'alumini i coeu-ho fins que el farcit estigui calent i que els pebrots estiguin tendres, de 20 a 25 minuts. Traieu el paper d'alumini i escampeu el formatge per sobre dels pebrots. Torna al forn; coure, al descobert, fins que el formatge s’hagi desfet, aproximadament de 7 a 10 minuts. A sobre els pebrots amb una cullerada de iogurt. Col·loqueu rodanxes d'alvocat a sobre de cada pebrot. Espolvoreu amb l'alfàbrega. Serviu immediatament.\nCOPYRIGHT 2011 (c) ANGELA SHELF MEDEARIS, LA CUINA DIVA!\nquant ubiquinol hauríeu de prendre