version en anglès | entrevista\nTot allò va començar quan tot just havia començat a entendre'm de tant en tant amb una noia maquíssima, riallera, intel.ligent i creativa, amb la qual, però, se m'aixecava molt poc sovint, desgraciadament a deshora, vaja, cosa que m'encaparrava d'allò més. I quan la noia es va trencar la cama hi havia, no cal dir-ho, menys possibilitats que mai. Una causa perduda. Per tant, una nit de dissabte la vaig deixar sola, bé que tenia les crosses, i me'n vaig anar, pensatiu i encongit, a un local atapeït, per estar tot sol, envoltat de nenes de casa bona i gais i guiris i borratxos mastegant-se les paraules com conills amb pastanaga, i em vaig inclinar contra la barra xopa de cervesa i saliva nòrdica amb el cap cot i el rostre irònic, rumiant filosòficament sobre la necessitat de dir adéu amb la mà a les files arrenglerades de la població sexualment activa, mirant enrere amb nostàlgia i comprensió fingida, convençut com estava que era impotent, estèril, erm, capat; biològicament superflu, per dir-ho amb poques paraules. I tant, que me'n recordo.\nEren dues, les joves que van sorgir miraculosament del no-res mentre m'estava engolint el cinquè gintònic. Vaig abaixar el got, vaig buscar el bàrman amb els meus ulls de gos abandonat per prendre'n l'últim, i allà les tenia, davant per davant, demanant-me foc. Colló. Una era del país i l'altra passava que era una noruega morena i es deia Montse, nom comú escandinau, segons ella, i que entenia el català, cosa encara d'agrair en aquella època. Com que ja no m'importava res, tampoc no m'importava xerrar i riure i beure - això sobretot - amb aquestes, i era tot bevent que començava a mirar-les amb ulls de cabra, l'una era més petitona i l'altra, l'estrangera, més grandeta, i em semblava que em parlaven amb la desimboltura de les solteres amb ganes de pescar; i, potser, concloïa jo un cop acabada la vuitena barreja, no fos del tot inconcebible que a alguna de les dues li vingués de gust sucar el melindro que diuen, més endavant, ni que fos amb un tertulià tan esporàdic com jo. Però quina, quina seria? I allà em tenies, ja preparant les excuses que faria quan passés l'inevitable al moment de la veritat, que si això em passava molt sovint, que això no volia dir que no la trobés atractiva, que si etcètera, quan se'm va acostar la del país i tot assenyalant-me la de Noruega em va parlar amb veu alta per superar el volum dels altaveus:\n-Ei, a la Montse no li aniria malament sortir amb un tio, saps?\nEra la baixada de la bandera de quadres blancs i negres, així que apa, cap a la pista amb un coet al cul, on li vaig fer un intent de petó, al la Montse, correspost amb un petó, típicament escandinau, de fet. No vam trigar gaire, no, a deixar la indígena a la seva sort i a sortir d'allà, a agafar un taxi cap al pis de la nòrdica, on em vaig esperar al sofà mentre ella feia el llit i vaig poder entrar quan ella m'hi esperava despullada, a part d'un collar daurat, detall que em feia recordar una nòvia anterior que sempre en portava un amb un xiulet petit lligat que el gronxava cosa de no dir en els molts moments de la veritat que hi havia hagut en aquella època distant, moments quan havia tingut unes ganes tremendes de bufar-hi ben fort, talment un policia tradicional, i ara no hi havia cap xiulet, però sí aquella cadeneta daurada contra la pell rosadenca de la Montse i estava pensant en el mot rosada i de com sempre l'havia trobat eròtic i excitant i mira, tot plegat ja no m'importava res ni tan sols les meves pors i allà m'esperava aquesta xicota poc il.luminada per un bri de llum de l'alba i apa, jo no podia deixar de fer-li l'amor, com en deia ella, o de follar com en pensava jo mentre ho feia, en fi, una matinada i un matí que mereixerien ser filmats a aplaudits i fins i tot premiats a nivell internacional - sempre segons el meu parer - i a més a més hi havia una segona part, una sessió de tarda, i hauríem acabat obrint una sala multicines si no ens haguéssim aixecat per prendre una copa i seguir amb les petites converses que s'havien intercalat, de rigor, entre penetració i penetració. En agafar l'ascensor em va abraçar i em va dir que era un bon amant, no te'n riguis, era un compliment que per una vegada no em va inflar el cap perquè de fet sabia que no havia fet res, les coses havien passat així i prou, de vegades fins i tot he guanyat partides d'escacs, són casualitats, coincidències, conjuncions incontrolables. Ja.\nA baix, al bar, parlant d'això i d'allò altre, li vaig explicar, a tall d'anècdota, que no m'agradava anar sovint pel local on ens havíem trobat perquè hi solia anar també un ex-amic meu, que m'odiava a causa d'un malentès lleig i complex. Quan li vaig descriure el xicot esmentat, els seus ulls freds van començar a espurnejar.\nLi ho vaig dir i ella va brandar el cap, corpresa perquè aquest ex-amic meu passava que era un amic corrent seu, un col.lega, vaja casualitat, el món sí que és un mocador blablabla. Vaig canviar de tema a l'acte tot preguntat-li quina feina feia. I no era una professora d'anglès, no, ni foteses per l'estil: era una distribuïdora de joguines toves tipus óssets de peluix per a una empresa estrangera. una dona de categoria, vaja, no em podia estar de pensar-ho així, una dona que pertanyia al món de negocis internacionals, que formava part d'aquella conxorxa de manaires sense fronteres que no deixaven de fer-se regals superflus mentre omplien els comptes de despeses i cruspien els menjars més suculents de l'alta cuina d'on fos. una yupi, i és que llavors es deien així, davant meu i a tocar. Quina promoció, després del reguitzell de sectretàries que havia anat penetrant des que tenia memòria, sí, així pensava, malgrat al meu antimasclisme d'estar per casa: quin canvi, trobar-me davant del misteri d'aquells ulls freds i foscos nascuts al bosc, la seva mirada esmolada sens dubte per l'estrès i tensió dels àmbits financers! I aquesta nòrdica puixant m'estava preguntant tantes coses. Naturalment, li ho vaig dir tot sobre la noia de les crosses, i tot seguit vaig fer uns ulls com unes taronges, perquè la Montse m'estava dient, amb seriositat, amb intel.ligència, amb ganes, que em volia a mi, sol, i no a mitges, o tot o res, això venia de dins, o sigui que hi tenia alguna cosa calenteta, atípica, i seguíem parlant, hores i més hores, fins que li vaig dir que li trucaria quan ella tornés del proper viatge de negocis, d'aquí un parell de setmanes, i que mentrestant intentaria arreglar-ho tot amb la riallera, creativa i baldada, ja mig abandonada. Vaig deixar la Montse a la seva porta i vaig tornar a casa, les mans a la butxaca, disfressat de persona simpàtica, caminant per les ombres d'un barri burgès vingut a menys, pensant com ho explicaria tot ben explicat a l'altra, per quedar bé a l'hora dels adéus, per poder tornar, d'aquí quinze dies, a acariciar, grapejar, i entrar a la Montse, per poder xuclar i llepar-la als llocs adients, per poder dir-li obscenitats a cau d'orella i de ficar-li el dit al cul, això sí, amb la consciència neta, ben neta, tan pulcra, de fet, com la d'una monja d'aquelles que es tanquen darrere d'una reixa de ferro i que no diuen mai ni una paraula a una ànima, les quals havia vist alguna vegada, cap allà a Sòria.\nI quan havia marxat la noruega amb l'avió, vaig anar de seguida a la xicota esguerrada per explicar-li tot, creient-me honest i madur, un home com cal. No aconseguia sinó ferir-la i fer-la plorar, de manera que em va dir adéu, tal qual:\nI només havia d'esperar uns quants dies la tornada de l'avió de la nòvia.\nQuan per fi va aterrar, li vaig trucar i vaig passar per casa seva, i quan la seva companya de pis se'n va anar un moment a fer caca, vaig agafar la vida per les banyes tot seguit:\n-Ja no veuré més l'altra, o sigui que ja no hi ha ningú més, d'acord?\nI la Montse semblava sorpresa, llavors alleujada, llavors feliç, una felicitat no de tipus Falcon Crest de dona triomfadora, no, era més aviat humil, suau i, en general, poc professional. Pel que fa a mi, ja estava entxotxat, com n'hauria dit la meva germana.\nAquella setmana, malgrat que jo, en teoria, havia de treballar cada vespre, ens vam veure cada vespre a bars musicals, de còctels, de cava, de parelles, de sanvitxos, i l'últim bar de Barcelona que obria cada nit fins a les quatre del matí. I ens hi vam explicar les nostres vides, detalls que jo i ella havíem confiat abans només als més íntims amics de tota la vida, com ara tu, fins i tot allò del seu germà, un boixo noi noruec que atonyinava les iaies del poble al costat del fiord i jo de com havia intentat matar al meu oncle. Ho vam fer amb sorpresa mútua, inclinant enrere els nostres seients a cada xerrada, somrient atònits, besant-nos atònits, marxant de manetes atònits.\nPassava que ella havia de fer un altre viatge de negocis, a París aquesta vegada, i el cap de setmana abans no ens vam aixecar del llit més que per anar a fer pipí. La llum ens va enxampar menjant-nos com dues víctimes de la fam i ens va deixar abraçats, trucant als de Pizza World. Quan ella se n'havia anat me'n recordo que vam quedar tu i jo i et parlava de com no discutíem, jo i la noruega, de com ens aveníem, i, sobretot, de com ni tan sols m'havia de fer cap palla, i et vas quedar parat, que jo abans havia estat un gran masturbador, de medalla d'or com si diguéssim. Llavors et vaig sortir amb allò que m'havia trobat la dona de la meva vida, però el fet és que ja anava força feliç. Torradet, vaja.\nQuè era el que m'encisava tant? Era la idea de sortir amb una executiva en formació? O era veritat el que et vaig dir aleshores, que rere la fredor i la distància d'ella jo trobava un contacte personal nou del tot, una comprensió mútua total malgrat les diferències òbvies, i una possibilitat de converses sense avorriment i sense límits que anaven ja més enllà de les paraules intercalades, de rigor, entre penetració i penetració?\nUna nit, i tant, que me'n recordo, li vaig trucar a París, tard, i no era a la seva habitació. Jo, que solia anar pel món amb un tant-se-me'n-fotisme que vorejava el fàstic, em vaig cargolar com si m'haguessin estomacat, em vaig posar a gemegar com un marilín trepitjat, i allà mateix, penjat al costat del telèfon penjat, la vaig increpar, la vaig maleir, li vaig dir de tot - a la paret, és clar, perquè ella, segons la meva intuïció, havia d'estar en algun bar de moda parisenc amb un fill de sa mare ben vestit i sense rostre, somrient, flirtejant, voladora, talment actuant en un anunci de vermut, d'aquells amb una colla de persones que porten rellotges caríssims, comenten la borsa mentre alcen les copes i es miren els ulls que expressen el desig inconfusible de cardar com a cavalls. No havia sospitat que l'estimés, però aquella ràbia infantil i desesperada junt amb els cargolins de la panxa que em feien cagar tres cops seguits aquella nit, no era sinó el primer brot d'amor. Xiuxiuejava a la paret vegada rere vegada:\n-Filla de gossa!\nElla va tornar, i vaig entrar a casa seva amb la cara ben trastornada i amb el discurs de comiat gelat i sarcàstic ja fent-me voltes pel que em quedava de cervell, al moment que ella sortia de la dutxa. Talment un episodi de telenovel.la històrica, d'aquelles on totdéu porta un barret, ens vam mirar, ella amb la tovallola i jo amb la meva millor camisa que m'havia posat, és clar, per dir-li adéu, i ens vam reconèixer la por mútua, el primer brot d'amor, la timidesa fora de joc. Ens vam acostar i ens vam besar de seguida, sense paraules, agafant-nos com un parell de refugiats en una reunió de postguerra, fins que ella va poder dir:\n-T'he trobat tant a faltar, xato.\nAmb el seu accent escandinau que em va posar els pèls de punta i, maleint-me a mi mateix per haver dubtat d'ella per un moment, més sobtadament content que un gat en una habitació prohibida, la besava més, pel coll mullat, pels cabells, per la gorja, per les galtes, per les orelles, pels espais entre les galtes i les orelles, pels llavis, i per les comissures dels llavis i anàvem a fer més coses quan ens vam adonar que, al menjador, hi havia també la companya de pis, el nòvio d'aquesta i tres amics estrangers seus que havien baixat aquella tarda des d'Escòcia. La Montse va recular cap a la cambra de bany.\nVam tancar la porta, i per fi sols, al costat de la tassa del wàter, mentre respiràvem restes de vapor ensabonat li xiuxiuejava somrient amb ulls plens de sentit, significat i sentiment:\n-Montse, Montse, Montse.\nI vaig decidir que aprendria noruec per així entendre-la millor.\nPerò no en vaig lligar ni una síl.laba en els vuit dies que vaig desaparèixer amb ella. No ho havíem planejat, això de quedar tantes hores junts, però cada vegada que havíem de sortir per veure els amics respectius, va prevaldre la preferència dolça de quedar-nos sols, i esbrinar més coses l'un de l'altre: per la meva part vaig descobrir que irònicament era precisament aquesta noia d'un món que m'encantava bescantar, que tenia la maduresa profunditat establitat esveltesa bellesa paciència apreciació estimació calma independència i ulls atents i llestos com els de la Melanie Griffith a Algo Salvaje, que era exactament allò que havia estat buscant des del primer fracàs amorós, quan era un inepte de vint anys amb els nervis esfilagarsats. De cop, em vaig adonar que les dones sempre m'havien tret de polleguera amb el que havia vist com manies, ximpleries i gestos materns caducs, però que ara podia passar més de centa noranta hores amb la Montse, tot prenent còctels, escoltant música, fent el llit, planxant la roba i escombrant el terra, vivint cadascú a la butxaca de l'altre, i ni li vaig cridar ni li vaig bordar, com solia fer amb les d'abans, amb ella no, em deia una veu interior, amb ella faràs un esforç. Per tant, amb una barrina imaginària, vaig foradar el meu cap tan ple de circumstàncies i merda solta i coses flonges i vaig arribar al fons, cap a la base, a la deu de la veu aquella tan nova i refrescant, on l'auto-estima feia gloc-gloc, lluny del brogit mundà.\nAuto-estima que em donava la força per parlar amb la noruega morena d'amics mutus, d'amics no mutus, d'enemics, d'afers llargs, d'ex-amants no amats, de lligar i dels lligues, de la natura de les relacions sentimentals i dels tòpics que tan sovint en sorgeixen i del fet que ho fan, de la família pròpia i de les dels altres i de La Família com a concepte abstracte i nefast; de posicions sexuals, de les perversions que ens interessaven, de les que no ens interessaven gens i de les que potser ens haurien interessat si no haguéssim estat tan exclusivament interessats l'un en l'altre; parlàvem del masclisme, del feminisme i de la homosexualitat, de les mentides que havíem hagut d'escoltar de persones estimades i del mal, lògic, que això ens havia fet; de diners i dels diners, de les feines avorrides i també de les engrescadores que havíem tingut abans, i de l'avorriment i de la gresca que hi pogués haver a les nostres feines d'aleshores; dels idiomes, dels nens, i dels idiomes que podien parlar uns nens hipotètics, de l'anti-concepció i de les malaties venèries i de l'espasa de Damocles del virus mortífer de torn; de països diferents i dels viatges que podíem fer un cop arribat l'estiu que ens esperava al cap d'un parell de mesos, l'estiu llarg ja anhelat, l'estiu xop de la nostra suor barrejada i neta, l'estiu d'estirar-nos blancs a la sorra apuntats pel sol, centrats o assossegats tot i que pogués ser tan fàcil imaginar que el cel ens pogués xuclar cap amunt com una canya a dues pobres gotetes de refresc sense alcohol: l'estiu, l'estiu ja declarat d'amor.\nNosaltres, és clar, érem encara a la primavera. El vuitè i últim dia del nostre descanset íntim, el sol no trigava a desaparèixer a poc a poc, envermellint les pedres de les cases burgeses vingudes a menys, fins que aquestes van esdevenir xarxes asimètriques de llums de llums quadrats on persones de totes les edats es podien veure mentre miraven la tele o feien els seus deures. Estàvem al llit i havíem fet l'amor un parell de vegades. Li vaig mirar els cabells els pits el melic la panxa els pèls del cony les cames i al cap i a la fi la cara. Aquesta me la vaig mirar bé, fins que celles pestanyes ulls nas narius boca barbeta i papadeta es fonien a l'ombra, tal com ho estaven fent les mansanes a l'altra banda del carrer. I sense que sapigués per què, començava a pensar fixament en el cos que tenia al costat i en els cossos dels tele-espectadors i estudiants als quadres il.luminats; en els cossos rosats i senzills de les noies amb les quals havia aconseguit mantenir relacions, com en diuen els metges, que tants cossos inspeccionen; pensava en els cossos envellits i periòdicament avariats dels meus pobres pares i dels que crearíem, jo i ella, al mig de tots aquests altres dimonis de cossos que contemplàvem i que no hauria contemplat mai, aquí i d'aquesta manera, si no hagués estat pels vuit gin-tònics al local atapeït i al començament d'aquest amor que ara em tenia atenallat. La llum s'esvaïa mentre el meu cor nedava feliç i precoç a les fosques i el meu cap ballava al ritme de l'auto-estima creixent que m'estava tornant esperançat i optimista tot clissant un futur on en comptes d'anar a les palpentes com un torrat bavós podria passejar com si fos a casa meva, senyor, descansant-m'hi, sabent-m'hi estimat i lliure de neguits i dubtes. Una vida no lligada a l'ambició, que equival a dir a l'egoïsme i a la pèrdua del cap. La responsable de tota aquesta felicitat insòlita anticipada em va preguntar perquè plorava i li vaig dir que no ho sabia. Després d'un breu silenci, ella em va dir que aquell mateix dia l'havien trucat des de la feina per dir-li que l'havien promocionat i que l'endemà l'enviarien a l'Amèrica del sud per tres setmanes a comprar recanvis de potes i ulls per als óssets:\n-Et trobaré tant a faltar, xato.\nNo em plaïa gens que el meu avenir anés fent voltes pel planeta. Em molestava l'absència de l'enamorada. La ciutat, la més densa del món després de Calcuta segons diuen, em semblava buida. No podia parlar amb vosaltres ni que fos dels meus temes preferits sense pensar obsessivament en la Montse. Plorava com un alemany quan veia Amadeus una nit i fotia una ganyota de taujà feliç quan l'agent secret va fer un petó a la còmplice seva la mestressa de casa a L'espantaocells i la senyora King, l'hora de la sobretaula després d'haver-me menjat el meu bocata de cada dia. I cada nit m'eixancarrava com una aranya aixafada al meu matalàs i intentava no masturbar-me com una indicació de la meva fidelitat poc usual fins que m'arribava la son.\nL'endemà li vaig escriure un fax d'amor a la Montse on li deia les coses que calien, d'una revolada, sense punts i aparts, i el vaig portar a la papereria de la cantonada on esperava darrere d'una cua de col.legiales que volien fotocòpies escolars fins que finalment, amb els ulls intensos, el vaig poder lliurar a la dependenta que intentava passar-lo cap a Montevideo i la puta màquina no se l'empassava i no se l'empassava i notava que la dependenta no havia pogut evitar llegir-ne un tros i estava vermell com una bleda-rave quan finalment sí que se'l va empassar. Llavors, es van anar escolant els dies dimarts dimecres dijous divendres. Sense resposta.\nJo mateix, quan havia passat alguna nit sol en un hostal de poble, havia trobat que l'ambient era estimulant i suggestiu, aquella combinació de la solitud, la discreció i la llibertat era fortament sexual, allà la tenia, a la Montse, en hotels de cinc estrelles de països subdesenvolupats i totdéu sap que aquells són els més luxosos amb canals porno tridimensionals i dits elèctrics instal.lats als llits d'aigua. Ja no anava d'un fill de puta sense rostre a un bar de moda parisenc sinó que m'imaginava la Montse fent voltes en un jacuzzi amb una colla de sudaques benestants, tots rodolant-hi amb gots de mescal a la mà i somriures de dents d'or, excepte ella, que preservava aquella rialla discreta i professional que li havia notat alguna vegada quan parlava de negocis per telèfon; així, tot neguitós, a les dues de la tarda del divendres vaig començar a beure ampolla rere ampolla de cervesa i quan vaig entrar al local atapeït a la una de la matinada ja hi anava cec. Em vaig recolzar contra un bidó buit que servia de taula, i vaig fer un cop d'ull als entorns. Hi havia la barreja normal d'estrangers aprofitant-se de l'anonimat per saltironar com fugitius d'un frenopàtic, i de la gent del país intentant imitar-los, no fos cas que perdessin alguna novetat. Estava dubtant si els faria costat o no, quan vaig veure-hi la noia baldada, ja curada, bellugant-se amb ganes. De cop, se'm va acostar i, ben amable donades les circumstàncies, em va preguntar com estava. Va haver de repetir-ho un parell de vegades fins que vaig poder recuperar la parla i dir-li:\nEm va mirar amb cara de fàstic i de decepció abans de deixar-me plantat, més sol que un captaire al metro, tal com ho mereixia, no ho nego. Anava a demanar una copa quan em vaig quedar parat perquè entremig de dos llums de projector havia clissat una ombra baixeta, amb bigoti, amb una copa a la mà: el meu enemic, que per casualitat també era un col.lega de la Montse, mirant-me bé. Havíem estat bastant bons amics, ell i jo, i llavors hi va haver tot aquell malentès estúpid que no val la pena d'explicar aquí. Em mirava (tenia els ulls foscos i brillants) amb un menyspreu que em va posar els pèls de punta. Vaig anar corrent cap a la porta i vaig sortir a la nit encara gèlida, fart de coincidències, de casualitats i de conjuncions...\nEl matí següent, em van trucar des de la papereria i amb un globus considerable vaig baixar per recollir la resposta al meu fax, la qual em ballava a les mans mentre la llegia: escrita a mà, llarga, m'informava que la dona de la meva vida em trobava a faltar fins a un punt que gairebé no ho podia aguantar més, pregant-me que li enviés un altre missatge al més aviat possible. Extàtic com un catòlic crèdul al moment de cruspir-se l'hòstia, li vaig donar les gràcies al cel, mentre em preparava a lluitar fins al final per ajudar aquesta donzella abandonada a la venda salvatge d'óssos tous a països llunyans, podrint-se al Hilton de torn. Veia el sol més brillant, l'aire més pur, els núvols més flonjos i em posava de seguida a escriure la resposta a la seva resposta. Però quan la vaig haver acabat, la papereria estava tancada, com totes les altres. Vaig anar a uns grans magatzems al centre però ells no tenien màquina de fax, vaig agafar el metro cap a la seva altra sucursal al nord de la ciutat, hi vaig arribar vint minuts abans que tanquessin i ells sí que tenien una màquina a la novena planta, vaig pujar-hi però estava espatllada; em van suggerir un lloc entremig del centre i del nord, vaig anar-hi caminant ràpid però no el podia pas trobar, vaig seguir fins al centre un altre cop, provant tots els hotels grans i luxosos fins que a un em van dir que sí. Després de dues hores d'intents, me'l van passar, vaig pagar, vaig tornar a casa, cofoi i xiroi, i em vaig aparcar davant la tele per la resta de la nit.\nUns quants dies abans de la tant esperada tornada de la Montse no em podia estar de preguntar-me si era bo seguir d'aquesta manera, trobant-me sencer i bé tan sols quan la tenia a ella al meu costat. Perquè quan ella no hi era em convertia, a poc a poc, en un feble d'ulls aigualits, llavors en una figa-tova vacil.lant, per tornar-me tot seguit en un gandul poc estable que en un tres i no res esdevenia una mitja persona enganxada a una copa, un engatat quec sense rostre, en resum, una tifa humana, surant, tota una nosa pudent, per les aigües blaves i netes de la meva ciutat adoptiva. Quelcom força indesitjable, com si diguéssim. Fins i tot dubtava durant alguns dies de si valia la pena continuar, fins que em va tornar a sortir la veu interior, amb ella faràs un esforç, i era amb un esforç final i definitu que, finalment, vaig anar a l'aeroport per recollir-la.\nHi havia una abraçada forta però no tan forta com les d'abans, una mirada d'ull a ull llarga tot i que més curta que en d'altres ocasions, i un petó sense llengua, allà a la zona d'arribades quasi buida, amarada de llum grisa. Al taxi li vaig passar el braç per les espatlles però ella es va quedar aferrada al seu lloc sense recolzar-s'hi per res, lleugerament amoïnada. A casa, en comptes de mirar-nos com personatges d'una telenovel.la, jo no m'atrevia a parlar si no era de menjar, del temps o de petits episodis xafarders, mentre ella treia ósset rere ósset d'una maleta enorme i els va arrenglerar a una tauleta mentre parlava de models nous i de la rebuda que podrien tenir en el mercat espanyol. Aquella nit no volia fer l'amor, i s'estirava al meu costat, freda com una anxova salada, especialitat del seu país segons m'havia dit en algun moment anterior al vol sudamericà, quan encara hi havia hagut alguna cosa calenteta, atípica, rere els ulls foscos nascuts al bosc.\nEls seus ulls els tapava ara un espècie de polietilè estressat i la seva boca no reia sinó de la manera discreta i professional ja al.ludida. Quan vam sortir amb amics, un parell de dies més tard, em va sorprendre el tarannà lleuger i alhora encarcarat de la Montse, la seva parla talment la d'una caricatura d'un personatge de classe mitja-alta que tant bé sabíeu imitar els meus amics, xerrant de menjar i del temps i de xafarderies.\nLa seva fredor envers mi augmentava amb els dies sense que ella en fes cap esment fins que vaig preguntar què dimonis li estava passant i ella em va respondre prou honestament:\n-No ho sé. Necessito temps.\nFrustrat i nerviós, vaig aprofitar els propers quatre dies per escriure-li una carta on li recordava tot el que hi havia hagut entre nosaltres, des de les converses espirituals fins a les horabaixes de cardamenta, afegint-hi moltes de les coses que m'havia dit: que si jo la mantenia sana i equilibrada, que si jo era l'home que l'havia feta més feliç, que si jo podia fer amb ella el que volgués, i totes les altres frasetes que una persona diu a una altra quan encara està flipant. Quan ella va llegir la carta va començar a plorar, ben emocionada per no dir rectificada, o sigui, va tornar la Montse d'abans i jo la tornava a veure, un altre cop feliç com un gat en una habitació etcètera i això va durar així unes setmanes més.\nFins que un matí quan estàvem prenent un cafè al bar de la cantonada, ella es va posar a parlar de l'estiu, del seu, que consistia pel que es veia a assistir a una sèrie de sopars i dinars a les terrasses d'uns quants amics benestants. De cop i volta em va passar com una llampada la imatge d'un rengle de rostres amb el cutis inconfusible dels nous rics i el soroll d'una xerrameca no gaire més profunda que la pell d'un lloro. Quan li tornava a mirar els ulls, el poliestirè ja hi era una altra vegada.\nD'aleshores ençà, tornaven els rebutjos tàcits al llit fins que cada nit tenia una erecció agonitzant que es negava a anar-se'n, mantenint-me despert i obligant-me a fumar en cadena per passar l'estona i facilitar l'afluixament de la tumescència. No obstant, sempre me la rentava abans d'allitar-me amb ella, amb un optimisme que t'hi hauries cagat. Naturalment, em vaig enfadar al cap d'una temporada, i ella em deia que no sabia encara què li passava, se sentia sense sentiments de cap tipus, no podia ni cardar ni estimar, però em volia a mi, li agradava molt, deia, saber que algú l'estimés. Jo, doncs, quedava amb ella sempre que m'ho permetés, mentre que fora de la seva presència m'assemblava ben bé a aquell gos dels anuncis Ell Mai No Ho Faria, tant impactants com eren aleshores.\nLlavors vaig perdre l'oremus completament i li vaig escriure dues cartes més, una per tallar, que ella va acceptar dient que igualment era el millor que es podia fer i una altra, dos dies més tard, per convèncer-la a tornar a intentar, que va acceptar també, dient que ens hauríem de veure una altra vegada. Vam sopar plegats, doncs, i passava que ella no volia que la deixés, segons va dir. Però va afegir:\n-Escolta, encara no estic preparada per dormir amb tu.\n-No puc. Tinc una festa. Et trucaré dissabte al matí, d'acord? Per quedar.\nAquell dissabte em vaig despertar ben d'hora, esperant una trucada que no acabava d'arribar. Al cap d'unes hores li vaig trucar. Va contestar la companya de pis.\n-Se n'ha anat a la costa amb uns amics.\n-És que m'havia dit que em trucaria, segur.\n-No hi ha cap missatge.\n-On de la costa?\nEm va donar el nom d'un poble. El gos abandonat es va tornar rabiós i va baixar al carrer, va caminar amb passos llargs cap a l'estació i va agafar el primer tren cap al poble costaner, amb els ulls enlluernats i una llauna de cervesa a la mà. Si hagués pogut bordar al vagó mateix ho hauria fet, però encara tenia sentit de la vergonya. Vaig baixar i vaig rodar pels carrerons cremant-me la pell i fent alguna cervesa més fins que cinc hores més tard me la vaig trobar. Me la mirava una estoneta - aquesta forastera que mirava cap amunt, somrient i saludant els seus col.legues al balcó d'un pis - abans de tustar-li l'esquena:\nVa badar la boca, sorpresa. llavors, amb veu responsable va dir:\nVam seure en una terrassa. Deia que no sabia què dir-me, abans de dir-m'ho. A la festa d'ahir divendres havia passat unes hores xerrant amb un noi pel qual sentia una forta atracció física, o sigui que ja estava ben encarrilada un altre cop, havia tingut ganes de fer el fet per primer cop en moltes setmanes, tot i que encara no ho havia fet, segons deia. El xicot en qüestió l'havia acompanyat al poble, de fet era allà dalt al balcó, l'havia estat saludant.\n-I em sembla que és millor que quedem com a amics.\n-I aquest xicot, qui és?\nI passava, inevitablement, que encara que hauria pogut ser qualsevol home que li hagués despertat el desig, era el xicot aquell, el que m'odiava, el meu pitjor enemic, el seu col.lega.\nEm va abandonar el sentit de la vergonya i lluitant per expressar-me bé a través de la suor i de la cervesa, vaig mirar als ulls a la dona de la meva vida, a la persona amb la qual la meva imaginació absurda s'havia construït un futur insospitat, a la noia que m'havia fet barrinar el cervell fins arribar a la base de tot, i li vaig dir que era una yupi superficial i previsible, una niñata ganyotaire amb la profunditat emocional d'un maniquí de publicitat o bé d'un pardal endarrerit, una farsant coqueta i egoista, una filla de gossa, una filla de puta de gossa de merda i me'n vaig anar. Ella es va posar dempeus mentre preguntava a la meva esquena amb una indiferència ben educada si volia sopar amb ella aquella nit, per parlar de tot això, per quedar bé. No la vaig tornar a veure mai més.\nI tant, que me'n recordo. Una història banal com tantes i tantes, res més que un breu encontre entre un home i una dona, no reeixit i un xic decebedor. Però per a mi era com si m'haguessin pispat tot un panorama de futur. Com si m'haguessin donat gat per llebre en una escala temporal que incloïa mitja vida imaginada meva. Com si tota la meva suposada destresa quant a entendre i conèixer la gent s'hagués enfonsat de cop. Plorava com un nen perdut en un parc d'atraccions.\nEncara em veig intentant nedar en el fang de la meva confusió, incapaç de comprendre com era que quan ella anava camí a ser el meu braç dret i jo a ser el d'ella, de cop la història es va estancar, es va congelar i es va esquerdar, sense gairebé ni una discussió. S'havia d'empescar alguna solució per justificar les ferides gegantines al meu amor propi. Els amics em van dir que era el món que me la va fotre, el món... Aquella cosa que existia fora del meu cervell. El món dels cotxes, per exemple, sobretot els que eren regals d'empresa; el món de llits d'hotel també, i de taules ben parades, de roba planxada, de manaires malcarats sense rostre, d'avions ben tapissats i d'óssets de peluix, on un amor no deixava de ser un entreteniment entre encaixades de mans. El món d'aquell fi de segle, quan tenir uns ulls vius encastats a una cara d'estruç era la norma vigent, quan tot era fàcil menys la feina. Un món calculat, ple d'individus d'entre vint a quaranta anys que marxaven endavant, sempre endavant, amb les consciències pulcres i amb somriures de circumstàncies a les cares d'estruç, amb traductors electrònics als canells i tres feixos de targes de presentació als inferns, endavant! Cap a reunions cada vegada més llargues, cap a cotxes més ràpids que els Opel Corsa, cap a pel.lícules més obligatòries, cap a converses d'una placidesa cada hora més lletosa, cap a tonades més suaus i formatges més exòtics, cap on els esperava la responsabilitat ben entesa, una entitat buida i complaent que tenia la cara pàl.lida, la boca badada i els ulls manyacs, cap a l'engoliment final, cap al lloc sense ni sentiments ni emocions ni preguntes ni respostes ni cor ni cor ni coses amagades, calentetes, atípiques, cap a la indiferència obligatòria i inevitable que, segons tu, em va deixar bandejat, cridant escolta'm, cony! a una estranya que portava auriculars de walkman on només escoltava cançons suposadament adultes que anaven d'avortaments i comiats mentre una ombra baixeta amb bigoti i ulls brillants li n'ajustava el volum.\nEl gran amor de la meva vida va ser condemnat a no durar gaire. I què em queda dir de l'estiu, del famós estiu anhelat? Se'm va presentar llavors com un període erm i interminable, sense repòs. I, mentre hi pensava, els meus ulls es tornaven vius i brillants i la meva cara s'assemblava cada vegada més a la d'un estruç. Ja m'havia après la lliçó. I tant, que me'n recordo.\n© 2000 Matthew Tree


Sánchez arrenca el curs polític exhibint l'eix social i passant de puntetes sobre Catalunya\nNo esmenta la taula de diàleg en una conferència davant empresaris, sindicats i membres de la societat civil\nEl president del govern espanyol, Pedro Sánchez, pronunciant la conferència 'Una recuperació justa' Javier Lizón / EFE\nMadrid / BarcelonaFins que no es produeixi inevitablement la reunió de la taula de diàleg, Pedro Sánchez intenta passar de puntetes sobre Catalunya. El govern espanyol ja n’havia donat prou pistes no revelant si el president en prendrà part i aparcant indefinidament la reforma de la sedició, però aquest dimecres el mateix Sánchez ha sigut explícit quan no ha esmentat ni una sola vegada el front obert amb l’independentisme. La prioritat en l’arrencada del nou curs polític és la recuperació econòmica i social i així ho ha posat de manifest en la conferència que ha pronunciat davant empresaris, sindicats i membres de la societat civil a la Casa d’Amèrica de Madrid, en la qual ha anunciat una pujada “immediata” del salari mínim interprofessional i ha promès solucionar el problema de l'elevat preu de la llum.\nL’escenari polític a Madrid presenta un PP que remunta a les enquestes, una finestra d’oportunitat per al govern espanyol per gestionar amb èxit els fons europeus i un conflicte català que el PSOE no pot ignorar si vol mantenir alguns dels seus socis parlamentaris més importants, com Esquerra. Sánchez ha volgut donar un cop d’efecte a la legislatura remodelant el seu executiu per encarar la nova etapa i frenar les bones perspectives del PP, i això passa per encertar en la recuperació postpandèmia. La cruïlla per al president espanyol és que també ha de preservar les aliances al Congrés.\nAl Palau de la Generalitat no ha passat desapercebuda l’actitud de Sánchez amb la carpeta catalana. Una de les pors a la plaça Sant Jaume és que el govern espanyol interpreti que amb els indults ja va donar tot el marge que tenia al sobiranisme. Dilluns passat, a TV3, el president Pere Aragonès ja avisava el president espanyol que si menysté la taula de diàleg “tot saltarà pels aires”. La principal eina que té el republicà per pressionar Madrid és la importància que tindran els 13 diputats d’Esquerra a la cambra baixa si Sánchez vol aprovar els pressupostos generals de l’Estat. La geometria variable que incloïa Cs com un possible soci va quedar enterrada quan la coalició va mirar cap a la majoria de la investidura per als comptes del 2020.\nAixí, si l’estiu començava amb Aragonès dient que la taula de diàleg i la negociació dels comptes públics no tenien res a veure –per alliberar de pressió la negociació–, aquesta percepció ara s’ha ressituat. Fonts del Govern insisteixen que la taula i els pressupostos segueixen sense ser “vasos comunicants” però que, si Sánchez menysté la taula, serà “difícil” seguir col·laborant com fins ara amb la governabilitat de l’Estat. En canvi, des de la Moncloa puntualitzen que s’està treballant “amb normalitat” amb la Generalitat per preparar la taula de diàleg, però segueixen amagant si Sánchez hi participarà. El seu entorn no acaba tampoc de concretar de què depèn la seva presència o no en la trobada.\nLa pressió d’Unides Podem\nA l’espera de la taula de diàleg, Sánchez prioritza l’eix social per contrarestar l’oposició frontal del PP i frenar la pressió d’Unides Podem, que ha apujat el to en el debat sobre el preu de la llum. Fa setmanes que els dirigents de l’espai lila no escatimen dards contra els socialistes per no afrontar amb prou determinació l’alça del mercat energètic i aquest dimecres la vicepresidenta segona del govern espanyol, Yolanda Díaz, ha reconegut les discrepàncies. En una entrevista a Onda Cero, s’ha sumat a la idea d’acabar amb els beneficis desorbitats per la via ràpida –no amb un projecte de llei que requereix una tramitació parlamentària relativament llarga– i posar límits a les energies nuclear –un preu fix com a França– i hidroelèctrica –un sostre màxim.\nSánchez havia reivindicat al matí que el govern espanyol “es fa càrrec de la preocupació social” que genera el preu de la llum, però ha volgut deixar clar que ha actuat i ho seguirà fent amb mesures “conjunturals i també estructurals”. De moment, n’hi ha hagut de les primeres. Alhora, a la Moncloa sostenen la necessitat de fer una tasca de pedagogia per explicar a la ciutadania la incidència real que té en la factura la situació actual, donant a entendre el que ja va apuntar la ministra Teresa Ribera fa unes setmanes: que el consumidor no ho nota tant.\nEl preu de la llum i l’anunci sobre l’SMI han sigut dos dels principals missatges que Sánchez ha donat en la conferència Una recuperació justa, en què ha fet balanç d’un any i mig en pandèmia. D’una banda, ha celebrat la vacunació i els vents d’optimisme dels indicadors econòmics; i, de l’altra, n’ha extret una “inoblidable lliçó: cal comptar amb un estat del benestar fort”. El PP ha reaccionat ràpidament al discurs del president espanyol i el seu líder, Pablo Casado, l’ha qualificat “d’autobombo”.\nAyuso, líder de l’oposició\nPerò la gran resposta ha arribat des de la Puerta del Sol, la seu del govern de la Comunitat de Madrid. Isabel Díaz Ayuso ha reprès l’activitat després de les vacances anunciant que eliminarà l’impost sobre la instal·lació de màquines en establiments d’hostaleria autoritzats i l’impost sobre el dipòsit de residus, i convertirà així Madrid en l’única autonomia de l’Estat sense tributs propis. La batalla sobre l’harmonització fiscal encara no arribarà aquest any, però el PP fa temps que branda la flexibilització impositiva com a bandera. La reaparició d’Ayuso ha descol·locat els dirigents populars, que no s’esperaven que aquest dimarts l’entorn de la presidenta madrilenya filtrés la seva intenció de postular-se per presidir el PP de Madrid.\nEl nou curs polític agafa embranzida amb promeses socials de Sánchez, que tard o d’hora haurà de posar la mira en la qüestió catalana si no vol posar en perill la fràgil majoria al Congrés.\nLa renovació del CGPJ, molt difícil\nEl president espanyol ha volgut enviar l'enèsim missatge al PP perquè renovi els òrgans constitucionals amb el mandat caducat: "Cap formació política té dret a incomplir les obligacions constitucionals, perquè desprestigia la democràcia i les institucions. No és acceptable que el Consell General del Poder Judicial ja sumi mil dies sense renovar-se, no és raonable que continuï bloquejada la renovació del Tribunal Constitucional, del Defensor del Poble i del Tribunal de Comptes. És faltar a la lleialtat. Com a president, faig una nova crida a l'oposició perquè torni al consens constitucional i compleixi amb les obligacions constitucionals". La resposta del líder del PP, però, ha sigut que "pot abandonar tota esperança".\nPrecisament aquest dimecres la ministra de Justícia, Pilar Llop, ha mantingut una trobada amb els portaveus dels grups al Congrés i al Senat en què ha exposat que la renovació del CGPJ i altres institucions era molt "important". Ha sigut una presa de contacte informal i genèrica després de la remodelació del govern i no s'ha entrat en gaires detalls, expliquen fonts coneixedores de les converses. El PP demana un compromís del PSOE per reformar el model d'elecció dels vocals, però la Moncloa només s'obriria a obrir el debat a posteriori, després de renovar ara el CGPJ.


Els impositors de la Cooperativa de l'Aldea comencen a recuperar els estalvis, 7 anys després\ndimecres, 26 de desembre 2018 - 16:34h | Actualitzat a 26/12/2018 17:07h\nUn estand promocional de les hortalisses que comercialitza la Cooperativa de l'Aldea | ACN\nSet anys després de la fallida de la secció de crèdit, la Cooperativa de l'Aldea, a la comarca del Baix Ebre, ha fet el primer retorn de part dels estalvis entrampats dels socis i proveïdors. El gran gruix dels 408 afectats van rebre, entre dimarts i dimecres passat, el primer pagament. Fins al 2030, si abans no hi ha una sentència judicial que indemnitzi l'entitat agrícola, s'aniran pagant els 4,5 milions d'euros de l'endeutament amb els impositors. També la Cooperativa Agrícola de Cambrils, al Baix Camp, ha pagat més de la meitat dels 32,5 milions d'euros que deu als socis des del tancament de la caixa agrària. En concret, amb el pagament que es va fer al juny s'ha retornat el 56%. Les dues cooperatives han fet remuntar l'activitat els últims exercicis i esperen que es fixi aviat data pels judicis.\nTots els socis i impostors de la Cooperativa de l'Aldea que, com preveia el conveni, han comunicat el conte bancari on volien rebre els diners, ja han rebut el primer pagament per recuperar els seus estalvis. «Ho ha portat el gran gruix i es va fer el pagament la setmana passada, perquè s'havia de fer abans del 31 de desembre, però s'havia anunciat que seria abans de les festes i així ho hem pogut fer», ha explicat el gerent de la cooperativa, Jordi Dolcet. «Han estat uns set anys d'un viacrucis bastant dur però s'ha aconseguit arreplegar els diners i fer el primer retorn. Ara cal esperar l'any següent per anar fent-ho així», ha afegit.\nEl retorn s'acabarà de pagar entre el 2026 i el 2030\nEl pagament es fa amb percentatges anuals, independentment dels estalvis entrampats que es tingui. El conveni, aprovat el 2015, preveu que s'hagi retornat el 50% dels 4,5 milions d'euros pendents des d'enguany fins al 2025, i que s'acabi de pagar entre 2026 i 2030. Tots aquells afectats que encara no han presentat la documentació també seran atesos en el moment que ho facin i no perdran cap dret. «Havíem de complir el conveni abans del 31 de desembre però els que queden, el dia que vinguin, demà, d'aquí a un mes, o d'aquí a dos anys, els diners són seus i se'ls atendrà. No han perdut res per no haver vingut ara», ha explicat el gerent de l'entitat.\n«Ara hem de continuar l'activitat de les hortalisses que és el que sabem fer», ha assenyalat Dolcet. De fet, ja fa dos exercicis que s'han deixat enrere les pèrdues i es tanquen les campanyes amb cert benefici. «No és molt, però hem recuperat el volum d'activitat i cada campanya volem que sigui millor tot i que, de vegades, no són tan justes com ho haurien de ser, com va passar amb la carxofa l'any passat o la síndria. Això afecta el pagès però també la cooperativa», ha dit el gerent.\nTambé s'està pendent de saber alguna cosa del procés judicial que està en marxa contra l'exgerent i l'antiga junta. Set anys després de la fallida, que es va produir el 30 de novembre de 2011, s'han presentat proves, documentació i recursos, però encara no se sap quan podria celebrar-se el judici. «Si hi hagués una sentència favorable econòmicament, podríem arribar a parlar d'avançar pagaments i no esperar tants anys, perquè aquests diners no són de l'activitat i anirien directament als creditors», ha assegurat Dolcet.\nL'actual gerent de la Cooperativa de l'Aldea ha agraït el suport, tant social com econòmic, que han rebut aquests set anys de l'Ajuntament de l'Aldea i la Diputació de Tarragona i ha lamentat que altres administracions no hagin fet el mateix. «Encara hi són a temps», ha instat.\nAnton i Marta Gallau, pare i filla afectats per la Cooperativa de Cambrils, mostrant una llibreta davant una oficina d'Ibercaja el 9 d'agost del 2016 | ACN\nEls creditors de la Cooperativa de Cambrils recuperen el 56% dels estalvis\nDiputació de Tarragona agricultura Baix Ebre Cambrils


El Pianer i el seu Opus\nUn piano o instrument de teclat es composa de fusta, ferro, acer, feltre, pell i ivori, etc. Però també amor i art, ciència i facultats, idealisme i fidelitat. I aquesta participació és lo més valuosa i important: És la participació de l’humà actiu i creador.\nEl seu mèrit consisteix en que, quan abandonin la fàbrica o el taller de reparació un instrument de teclat s’iguali o es millori el primer model magistral fins la seva darrera vibració tonal.\nEs comprensible que la forma de treballar, de transmetre de uns als altres artesans, no seria suficient per garantir tal uniformitat. Aquesta immensa quantitat d’operacions necessàries fins executar més de 12.000 peces que aproximadament integren un piano o un instrument de teclat i disposar-les correctament entre sí.\nEls artesans que construeixen o reparen aquests instruments arriben d’aquesta forma a ser mestres i artistes inigualables amb la seva especialització. La matèria es dona en formes diferents, cada vegada amb sentit peculiar, però aquests artesans compten sempre amb la possibilitat de tot el seu talent i experiència per imposar-se com sobirans. No es estrany que deixin a fills i nets o també alumnes el llegat d’aquesta singular saviesa i també el seu lloc de feina amb tradicional continuïtat creadora.\nEs un desplegament d’amor i art, ciència i facultats, idealisme i fidelitat.\nAls boscs del món ressona permanentment la música de la mare naturalesa, des del “staccato pianissimo” de les xigales fins “brio fortissimo” de la ventada sobre les copes dels arbres. La humanitat ha escoltat sempre aquestes melodies. Sempre han trobat en elles devoció i recolliment, equilibri i claredat. I quan es va sentir l’impuls a fer la seva pròpia música, va agafar dels boscs la matèria per els seus més bells instruments, la fusta.\nPareix com si els sons i càntics de la naturalesa haguessin crescut any darrera any en els robusts troncs, per ressuscitar un dia en un nou i pur sò, a l’encisament humà.\nLa fusta és també en el piano i en els instruments de teclat el material predominant. La seva cura i elaboració han figurat sempre en el centre del pensament i de la tasca de tots aquells que s’acopen en la creació i reconstrucció d’aquests instruments.\nMés de 12.000 peces composen un piano. Les de fusta deuen la seva excel·lència només a l’espècie de fusta utilitzada, la qual es cerca a un lloc de la terra on existeixi. Així les fustes més precioses del món s’apilen als magatzems i en naus d’assecat, sempre oratjades pel vent, de les fàbriques o tallers de pianos i instruments de teclat.\nAquest emmagatzemament i assecat a l’aire lliure, a naus o a càmeres calorífiques es perllonga fins certes classes de fusta fins a una durada de decennis. Res es fa amb presses. Un instrument musical artesà requereix calma i maduresa.\nA l’emprendre les fustes el seu nou procés, a través de les mans acurades dels destres artesans i a través de la precisa mecànica de les més modernes màquines elaboradores, s’aplica en primer lloc una atenció delicadíssima al més favorable grau de humanitat dels materials. L’exacte manteniment d’aquest valor durant les setmanes i mesos que duu de construcció d’un piano o instrument de teclat és decisiu per tota la seva existència i per mantenir-lo durant generacions.\nEl Ferro i l'Acer\nEl marc del ferro i les cordes d’acer i bordons envoltats amb coure d’alquímia es fabriquen a fàbriques o tallers especialitzats.\nNingú s’imagina que aquest marc, i els seus arcs i suports, d’un daurat matisat, mostren tan elegant i lleugera aparença, ha de suportar d’una contínua força de tensió entre els 16.000kg (per un petit piano de mitja coa) i a més de 20.000kg (per un piano de coa de concert). D’aquesta enorme tensió s’originen les vibracions de les cordes i bordons, que es reprodueixen a través dels ponts fins l’ànima de l’instrument: la taula harmònica d’avet molt subtil.\nI justament és aquí on es produeix la sonoritat i les seves qualitats que meravellen al món. La inimitable sonoritat d’un bon piano o instrument de teclat manufacturat o reparat artesanalment.\nL'ànima dels instruments.\nMarc de ferro (l'arpa que resisteix 10 tones de força.\nAfinació del temperament igual\nEncara que hi ha altres temperaments que divideixen l’octava en parts iguals formant un cercle de quintes tancat, es denomina temperament igual per antonomàsia a la divisió de l’octava en 12 parts iguals. Cada una d’aquestes parts és un semitò temperat. D’aquesta manera, i a diferencia dels temperaments mesatònics per el nombre de notes, tots els semitons són iguals i coincideixen les notes enarmòniques, Do# = Reb, Re# = Mib, etc. El temperament igual en dotze parts és un sistema regular i cíclic, amb totes les quintes iguals (-1’95 cents) i cap quinta del llop. Les avantatges teòriques i pràctiques són considerables, sent la principal poder-se modular lliurement en qualsevol tonalitat; No hi ha interval algun impracticable. El número de notes, 12, es per altra part idònia per la pràctica musical.\nEl temperament igual fa possible modular a totes les tonalitats, però totes les tonalitats seran expressivament iguals. Amb el temperament igual, cada tonalitat perd el seu caràcter específic i la varietat musical es desplaça ara al fet de canviar de tonalitat (“L’entrelacement des Modes” que va dir Rameau), afectant a l’estil de composició. A la actualitat, el sistema temperat està definitivament implantat de forma general malgrat les diferències alternatives de divisió múltiple de l’octava considerades anteriorment.\nL’afinació del LA al llarg de la història:\n446 Hz: Renaixement (instruments de vent de fusta).\n415 Hz: instruments de vent de fusta, afinats amb els organs parisins (segle XVII i XVIII).\n465 Hz: afinació molt usada a Alemanya del segle XVII.\n480 Hz: Alguns organs alemanys que tocava Bach (principis del s. XVIII).\n422,5 Hz: diapasó associat a Georg Friedrich Händel (1740).\n409 Hz: diapasó anglès (1780).\n400 Hz: diapasó (finals del s. XVIII).\n450 Hz: diapasó (finals del s. XVIII).\n423,2 Hz: diapasó del teatre de l’òpera de Dresde (1815).\n435 Hz: diapasó (1826).\n451 Hz: diapasó de La Scala de Milan.\n430,54 Hz: afinació “filosòfica” o “científica”.\n452 Hz: “to simfònic” (mitjans del segle XIX).\n435 Hz: “to francès” comissió estatal de músics i científics francesos (16 de febrer de 1859).\n432 Hz: Giuseppe Verdi va composar el seu Rèquiem utilitzant el diapasó estàndard de to normal francès oficial a 435 Hz. Més tard, indicà que 432 Hz seria lleugerament millor per orquestra (1874).\n435 Hz: “to internacional” o “diapasó normal”: Congres de Viena (Conferència Internacional sobre el Tò, 1887).\n444 Hz: afinació de càmera (finals del s. XIX).\n440 Hz: Regne Unit y Estats Units: (principis del segle XX).\n440 Hz: Conferència Internacional (1939).\n440 Hz: Organizació Internacional de Estandarització (1955).\n440 Hz: Organizació Internacional de Estandarització ISO 16 (1975).\n442 Hz a 445 Hz Anomenada afinació brillant (estrident).\n442 Hz: Instruments de la família del violí (actualment).\n432Hz, 440Hz o 442Hz, quin és el millor i més adequat ?\nAntecedents del Piano\nB) Orígens remots.\nC) El Clavicordi.\nD) El Clave.\nE) El Piano.\nA - Classificació:\nI - Idiòfons.\nII - Aeròfons.\nIII - Membranòfons.\nIV - Electròfons.\nV - Cordòfons.\nDels cordòfons neixen els antecedents del piano que coneixem avui. Són instruments de corda que poden ser percudits amb pals, o sonades directament amb els dits o amb un plectre, tocades amb arc o acariciades pel vent (arpa eòlica).\nEs redueixen amb 4 tipus fonamentals: Cítares, Llaüts, Lires i arpes.\nTots els instruments de corda amb teclat pertanyen al tipus de Cítara. La major part de les cítares de tapa harmònica es classifiquen amb Saltèris o Dolçàines.\nEls instruments de teclat derivats de la cítara són:\nClavicordis: On les cordes són ferides dolçament per tangents.\nClaves i Espinetes: On les cordes són puntejades per martinets.\nDolçamels i Tangentenflügels: On les cordes son colpejades per una espècie de martinets i tangents.\nPianos: On les cordes son colpejades per martells o masses.\nB - Orígens remots:\nDos mil anys a.C. ja apareixen a Mesopotàmia lires i llaüts, instruments de tamany reduït i amb diferents cordes afinades per quintes successives, essent tocades generalment amb plectres.\nA Egipte damunt el 1300 a.C. varen aparèixer, junt amb les petites arpes d’espatlla i de peu, les grans arpes horitzontals, derivades de l’arc musical i similars a les mesopotàmiques (Sumer i Acad). Les arpes de nou imperi (Dinasties XVIII a XX) comptaven amb una caixa de ressonància petita amb un bocí de cuiro com a tapa harmònica i arribant a tenir fins a 19 cordes.\nA Grècia es trobaren també lires i cítares amb un número de cordes que varien de 3 a 1 amb afinació pentatònica generalment. També apareix el salteri derivat dels sambyke babilònic; més gros que les lires i similar a les arpes aproximadament el 500 a.C.\nVaris tractats històrics precisen els orígens del Piano en el Monocordi inventat per Pitàgores; instrument que en un principi s’emprava per la determinació experimental de les lleis de les cordes vibrants, consisteix en una corda de metall o budell tensat sobre una caixa de ressonància.\nDurant els tres segles que van des de l’any 800 fins el 1100 es va desenvolupar la tendència creixent cap a la polifonia donant a la música europea el seu caràcter distintiu.\nEl principal problema de la música medieval va ser la uniformització d’una escala de tons i semitons (sistema temperat). Els erudits es limitaven a treure conclusions dels diferents intervals fent càlculs matemàtics amb el monocordi.\nEl Monocordi és un instrument d’una sola corda sense tecles, el qual té un pont correder que té uns punts indicats amb les lletres de l’alfabet (sistema anglo-germànic de solmització). No hi ha cap testimoni de la seva existència abans del s.XIV però gràcies a pintures i escultures antigues es va tenir una idea de com era l’instrument.\nEl Policordi ò salteri és un instrument amb la mateix estructura del monocordi però amb més cordes i ponts individuals; Aquest requereix cordes afinades per una 3ª de distància, ja que la 3ª era la consonància més petita de l’època.\nDurant el s.XIV a Itàlia es va aplicar un teclat al policordi anomenant-lo clavicymbalum o harpsichordium, que més tard després de perfeccionar-se amb plomes de corb i estruç es denominava spinetta (degut al nom del més cèlebre constructor de claves Giovanni Spinetti).\nEls primers policordis amb cordes de distinta longitud, espessor i tensió, es varen anomenar clavicordis a mitjans del s.XV, les seves primeres representacions procedents d’Alemanya, Anglaterra i Països Baixos, indiquen que el clavicordi es va originar a noroest d’Europa.\nC - El Clavicordi:\nEl clavicordi és l’instrument de teclat més senzill i el més subtil i expressiu dels Cordòfons.\nLa seva forma habitual és una caixa rectangular, petit i xata, sense suports ni cames, amb el teclat entrant, bé al centre, o bé al lateral esquerre. Les cordes s’alineen transversalment a la direcció del teclat per damunt de la part posterior de les tecles i sobre el pont i la taula de ressonància o harmonia, des de les clavilles afinadores de l’extrem dret fins als botons de fixar a l’extrem esquerra. La taula de ressonància de petit tamany està feta d’avet jove curat amb les vetes juntes i paral·leles sense grops.\nLa quantitat de sò depèn de la força amb la que són tocades les tecles, per tant, baix el control directe de l’intèrpret. Es pot variar el sò ja que la tangent està en contacte directe amb la corda, incrementant o no la pressió sobre la tecla produïnt un vibrato o inclús produïnt la impressió de crescendo damunt la mateix nota.\nAmb una pressió ràpida es produeix un sò més fort i brillant, massa pressió eleva les cordes i distorsiona l’afinació.\nD - El Clave:\nSón instruments de tecla on les cordes son puntejades per plectres en lloc de ser tocades per tangents com el clavicordi.\nA l’extrem de la tecla hi ha un martinet o saltironet, que és una pinça vertical de fusta de la qual sobresurt un canó de ploma (normalment de corb) i que saltant cap a dalt fa que la púa puntegi la corda, tornant a caure sense tornar a puntejar la corda.\nExisteixen 3 tamanys: d’ala de coa, vertical de coa, quadrat de taula.\nÉs un instrument “pic de ploma” com el Clave i el Virginal, amb la diferència de la seva forma i disposició del seu mecanisme. L’alçada dels sons depèn de la forma irregular de la caixa i de les diverses longituds de les cordes.\nExisteixen 2 tipus d’Espineta: la italiana i la flamenca.\nA Anglaterra es denominaven Virginals a tots els tipus d’instruments puntejats, sense diferenciar per la seva forma o disposició, fins a mitjans del segle XVII. Es diferencia de l’espineta per la disposició de les cordes respecte del teclat. L’instrument té forma de taula rectangular.\nPertany a la mateixa classe que els Virginals i les Espinetas, però la seva forma d’ala (Flügel en Alemany), o coa, i és el que ha transmès al piano modern.\nSón instruments de major tamany i amb una sonoritat rica i variada. Té les cordes amb la mateixa orientació que el teclat (longitudinalment), i no transversalment com els clavicordis, espinetes i virginals.\nAl principi el teclat era simple, però es va anar transformant en doble i inclús triple.\nEl clave té un mecanisme que és incapaç de matització dinàmica, ja que el plectre punteja la corda de la mateixa forma sigui quina sigui la força de pressió de la tecla. Si el clave posseeix dispositius de jocs de cordes (registres) es poden fer canvis dinàmics.\nLa invenció d’aquest instrument es deu al geni individual del conservador d’instruments de tecla del príncep Ferdinando III de Toscana, Bartolomeo Cristofori (nascut a Pàdua el 4 de Maig de 1655, I morí a Florència el 27 de Gener de 1731), que ja havia començat la seva feina amb el nou “clave amb piano i forte” l’any 1698 i a un inventari de instruments dels Medici de l’any 1702, ja consta un d’ells, amb lo qual almenys ja havia construït un piano als arbors del nou segle.\nLa dificultat del piano era reproduir el seu complexe mecanisme, i també fer que els martells que colpejaven les cordes caiguessin immediatament sense tornar a rebotar, cosa que va aconseguir Cristofori.\nPosteriorment durant els pròxims 200 anys el piano ha anat millorant, perfeccionant i evolucionant totes les seves parts (mecanismes, teclats, pedals, etc.) Passant pel fortepiano (1750 – 1820), piano romàntic (1820 – 1870) fins arribar al piano modern des de 1870 a dia d’avui.\nCronologia resumida de dades principals de la història del piano:\n1702 Bartlomeo Cristofori construeix el primer piano, conservat avui en dia a Ann-Arbor en la Michigan University. (EEUU) (Afegir foto primer piano Cristofori***).\n1709 Cristofori construeix 3 nous pianos essent divulgada la invenció per el marquès Maffei el 1711 en el Giornale dei letterati d’Italia, de Venècia.\n1721 C.G. Schröter presenta a la cort de Sajonia, dos claves amb martells, sense cap èxit.\n1726 G. Silbermann construeix els seus dos primers pianos, que més tard en va fer més.\n1731 Cristofori mor a Florència, abandonat per tots.\n1732 El suís Tschudi fundà a Londres una casa de pianos.\n1733 ò 1736 Silbermann presenta a J.S. Bach, a Dresde, dos dels seus pianos, rebent alguns comentaris desfavorables.\n1738 Schröter escriu a Mizler, acusant a Cristofori d’haver-se apropiat de la seva invenció. (La història ens ha demostrat el contrari).\n1739 El capellà Domenico Del Mela, de Gagliano, construeix el primer piano vertical. (Foto primer piano vertical***).\n1747 Bach toca a Postdam, en presència de Federic el Gran, els nous pianos de Silbermann alabant-los àmpliament aquesta vegada.\n1760 Frederici de Gera, construeix el primer piano amb forma rectangular (forma de taula).\n1767 Al “Covent Garden” de Londres, s’anuncia com a curiositat, un nou instrument anomenat “Piano Forte”.\n1768 Johannes Christian Bach toca el piano per primera vegada en públic a Londres.\n1770 Muzio Clementi escriu la primera música per a piano. (Les 3 sonates opus 2).\n1774 John Broadwood (gendre de Tschudi) construeix el primer piano anglès rectangular.\n1777 Mozart, a un concert, a Augsburg, toca amb un piano de Stein.\n1777 Erard construeix a París el seu primer piano de taula.\n1780 Kirchmann anuncia la construcció d’un gran piano de coa.\n1782 Mozart i Clementi realitzen a Viena amb la presència de l’emperador amb dos pianos, la cèlebre “contienda” musical.\n1783 John Broadwood patenta a Londres, els dos pedals, del “forte” i el “piano”.\n1788 Broadwood exposa un nou model de piano de gran coa.\n1790 Broadwood construeix el primer piano amb una extensió de 5 octaves i mitja.\n1794 Andreas Streicher introdueix considerables perfeccions en el mecanisme vienès.\n1794 Broadwood construeix un piano amb 6 octaves.\n1796 Erard construeix el seu primer gran piano de coa.\n1800 Clementi s’associa a Londres amb en Collard, i junts comencen les seves activitats de fabricants.\n1800 Isaac Hawkins patenta un piano vertical, el qual sería el primer, si ja no l’hagués precedit l’inventat per Del Mela el 1739.\n1802 Thomas Loud presenta un piano vertical amb cordes diagonals.\n1808 Broadwood aplica a la carcassa del piano de coa, els primers reforços metàl·lics.\n1822 Broadwood adopta un pontet metàl·lic.\n1823 Erard inventa el “doble escapament”.\n1824 Liszt es presenta al públic de París, tocant un Erard de set octaves.\n1827 El nortamericà Babcock construeix a Philadelphia una carcassa de ferro format per una sola peça amb pont metàl·lic.\n1831 W. Allen patenta a Londres un piano amb la carcassa completament metàl·lica.\n1843 Bord, de París, inventa el “capotasto” metàl·lic, que és una perfecció dels pontents metàl·lics de Broadwood, i Steinway els adopta rebatejant amb el nom de “Capo d’Astro”.\n1851 Chickering exposa a París un gran piano amb la carcassa completament metàl·lica.\n1859 L’alemany Steinway patenta a Nord-Amèrica la seva primera gran carcassa d’una sola peça d’acer, per piano de concert de gran coa.\n1872 Theodor Steinway patenta la seva gran carcassa d’una sola peça, anomenada “Cupola iron frame”.\n1876 El mateix Steinway patenta la carcassa “a cúpula” definitiva que s’utilitza actualment a n’aquesta casa.\nDes de 1860 fins a 1914 (I Guerra Mundial), sorgeix una nova tecnologia en la construcció de pianos. El 1850 els pianos eren encara articles de luxe, fets artesanalment per músics i pròspers amateurs. S’empraven mètodes de feina intensius per una producció de uns centenars a l’any. Inclús Broadwood, com a molt, la major firma del moment, no utilitzava maquinària i no era rentable en la producció a gran escala. La producció mundial no sobrepassava els 50.000 pianos, i les marques de prestigi eren les angleses, franceses i austríaques. Els americans i alemanys eren pocs i no estimats.\nL’aplicació de la tecnologia moderna i la producció industrial, va fer que el piano vertical desbancàs el quadrat i s’estengués per tot el món fent-lo assequible. Els avenços americans no calen en el mercat conservador europeu fins a finals de segle.\nAlemanya, amb una estable tradició tècnica i musical, i sense el prestigi anterior, incorpora decididament els avenços americans, i així es converteix en el major fabricant europeu, per número de producció i per prestigi de les seves marques: Bechstein, Blüthner i Steinweg (filial de Hamburg de Steinway).\nFrança, s’aferra als seus models. Erard tanca la seva sucursal de Londres el 1890 i cau en picat en un moment d’expansió del mercat. Pleyel i Gaveau, manco conservadors, no aconsegueixen sortir del mercat nacional.\nAnglaterra, guardians d’una tecnologia obsoleta, accepta amb moltes reticències les innovacions tecnològiques i es centren en el mercat de la classe mitja, apostant pels pianos verticals.\nA partir de la I Guerra Mundial i el crack del 29, el mercat cau, i el piano troba una desigual competència amb els nous mitjans d’entreteniment musical: gramòfons, i més tard ràdio, cinema i inclús televisió. La possessió d’un piano ha deixat de ser un símbol d’estatus social (en benefici del cotxe), i el mercat es redueix al músic professional i amateur.\nNomés Japó i Rússia a mitjans de s.XX vàren incrementar la seva producció inclús sobrepassant l’americana, últimament Corea i en especial la Xina, són els grans productors fins hi tot de grans marques americanes i europees.\nEl Piano modern consta de 7 parts constitutives:\nLa Tapa Harmónica.\nGeneralment es confecciona amb llistons dels arbres: poll, avet i faig encolats entre sí obtenint una carcassa placat en sentit horitzontal i amb xapat, amb la finalitat d’evitar qualsevols deformació possible. En els pianos de coa els costats modelats de la part externa, són vàries capes de fustes de faig o cedre encolades entre sí amb un espessor d’un 5mm, per a que no es rompin quan son modelades. Els flancs són encolats amb una carcassa de bigues enxarxades en vàries capes de fusta de poll i avet.\nHistòricament estava construïda de faig, recoberta de fusta contraxapada, reforçada amb una barra de metall. Erard va reforçar més les estructures inventant un xasis de ferro que es col·locava a la part superior del piano, per la fragilitat de l’arpa.\nEl primer quadre de metall fos d’una sola peça apareix a Boston el 1825 adaptant-se més tard per l’encordat creuat. Resumint es tracta d’una peça d’acer fos (Cuppola iron frame patentat per Steinway) on la seva part superior està destinada al passatge de les clavilles i entornada per la seva part inferior o posterior si es de coa, per l’enganxament de les cordes. Aquesta carcassa té la funció, a més de les citades, d’oferir gran resistència sense ferir el tiro (es a dir, la tensió de les cordes), que oscil·la entre 15 a més de 20 tones.\nPer si mateix ocupa tot l’espai de la caixa. La carcassa està subjecte al barratge, esquelet del piano, que és una estructura de gruixades barres de fusta unides per travessants i enquadrades per un xassís anomenat quadre.\nLA TAPA HARMÓNICA:\nÉs la tapa de fusta sobre la que estan esteses les cordes i és la part fonamental de l’instrument (l’ànima del piano), ja que expressament assegura la ressonància de les cordes, per lo que també s’anomena la tapa de ressonància.\nLa seva construcció és extremadament delicada, ja que, a la vegada, ha de reforçar i igualar tots els sons, transmetent-los ràpidament però sense absorbir-los massa. Les fustes més utilitzades són les coníferes: avet de Bulgària, o de Bavaria o de Finlàndia; avui en dia es tendeix a utilitzar pi avet a tres bandes.\nA la fusta emprada se l’anomena avet harmònic (avet molt subtil), per no presentar cap nuu (grop), i a més per presentar una veta compacta i paral·lela. La seva elaboració requereix molta experiència i habilitat. Es confecciona en llistons d’uns 10 i 15cm, i el seu gruix varia progressivament des del centre a on arriba la seva major amplitud fins els extrems, la variació del gruix oscil·la entre els 12 i 15mm, la part més gruixada és la dels aguts i la més prima per la dels greus. Cada un d’aquests llistons, son units i encolats entre sí en número variable segons les dimensions reclamades. Està sostingut per les anomenades bandes transversals (carenes) encolades a la mateixa taula. Aquestes bandes són d’avet escollit, convexes amb el centre per a que la taula harmònica aparegui a n’aquest punt com si estigués inflat, aparença que en realitat desapareix per la pressió que exerceixen les cordes que passen a través del pont (carga), que forma part de la taula harmònica, construït amb vàries làmines delicades formant una peça única i completament inalterable. Al pont es fixen unes puntes de ferro i llautó que mantenen una distància equidistant entre una corda i una altra.\nEl procés d’assecat i curat de la tapa harmònica és d’uns 75 a 125 anys, per aconseguir una òptima qualitat sonora, en l’actualitat es precipita aquest procés amb un procediment d’encalentit ràpid i mecanitzat.\nEstà ubicat a la part superior per davall l’arpa, a la part de dalt en els pianos verticals i per damunt del mecanisme i teclat en els de coa, està fet amb fusta de faig i xapat per davant. Al claviller es fixen les clavilles.\nAquesta fusta abans era d’una peça, després contraxapat de tres parts i en l’actualitat es un multi-contraxapat de faig, aquesta fusta ha de ser d’una consistència molt dura, amb la finalitat de que pugui mantenir una gran resistència per aguantar les afinacions. Per lo tant no ha de tenir cap grop i la fibra de fusta ha d’anar creuada a la posició de les clavilles.\nSón d’acer harmònic (cordó d’acer fos desbrinat de diferent espessor). Les corresponents a les greus estan recobertes de fil de coure i antigament algunes de llautó. Les seves dimensions van des de 0.13mm per les més primes i agudes, a 4,9mm les més gruixades i greus. Actualment són d’acer al carboni temperat. (Abans eren de ferro i llautó i als primers fortepianos les primes partien de 0.10mm).\nEn el cordatge modern hi ha més de 220 cordes, depenent de la longitud i del fabricant. Els sons més aguts hi van 3 cordes, els mitjans-greus dues cordes bordons, i els més greus una corda bordó.\nPer que el sò de les cordes sigui net, la percussió s’ha de realitzar a la 7ª part de la secció alta de la seva longitud, eliminant així, el sèptim harmònic que es dissonant amb el sò fonamental.\nConsta de vàries parts:\nTé la funció de fixar els martells, els apagadors i les bascules, es posa a una barra proveïda d’un coixinet de feltre, destinada a recollir els martells a la seva posició de repòs. Dues o més masses de ferro, per a sostenir el claviller que a la vegada sosté la barra.\nEstà fet de faig escollit, oferint a cada grampó de fixament la possibilitat d’una perfecte subjecció. (Més de 400 grampons).\nConsten de 3 elements: el cap, recobert de una, dues o tres làmines de feltre resistent i sòlid; El mànec aferrat al cap i l’anou o extremitat inferior del martell, que s’agafa el bastidor mitjançant una forquilla de fusta i el seu corresponent grampó i a la vegada l’atrapament.\nAquesta forquilla duu un eix mòbil que s’escorre a través d’un orifici revestit de pany caixmir, essent l’espessor del feltre variable: gros als baixos i prims als aguts.\nServeixen per unir els martells amb les tecles, i es mouen també damunt forquilles guarnides amb pany, als mateixos se’ls afegeix una palanca que serveix per empènyer els martells cap a les cordes. Les bascules també porten l’escapament, el contra-atrapament, brides, bridons i molles.\nÉs una petita peça de fusta articulada en el centre de la bascula que força al martell a tornar cap enrere amb suavitat i precisió una vegada percudida la corda.\nDesprés que Erard inventés el doble escapament, els intèrprets pogueren repetir damunt una nota tantes vegades i tan ràpid com volgueren, sense perdre el temps.\nSón unes astes a les quals als extrems superiors es troba un feltre delicadíssim. Els mateixos es suporten per mitjà d’uns ressorts que comprimeixen les cordes per amortiguar les ressonàncies. Els apagadors són manejats per mitjà d’unes palanques amb forma de cullereta enganxades a l’extrem inferior de les bascules.\nEl teclat es posa damunt el vestigi, encolat de fustes en forma de telar, que s’engrampona al fons del teclat (taula suport d’uns 4cm de gruix, que es fixa a les dues orelles que són els suports laterals que surten a l’esquerra i a la dreta de la caixa harmònica o també anomenat buc). El vestigi a on es posen les tecles té 3 fileres, la de darrera amb un coixí de feltres i les altres dues amb puntes de llautó galvanitzat.\nEl teclat generalment està construït de fusta de til·ler, fusta que s’adapta millor a les deformacions; però pot esser també de faig o avet. Les seves perforacions són guarnides de panys de caixmir de la més alta qualitat, evitant d’aquesta manera els renous que produeix el fregament de la fusta amb les puntes, com em dit, al fons del bastidor o vestigi a on descansen el darrera inferior de les tecles, també guarnit d’aquest feltre amb la finalitat d’impedir el renou produït per la tecla al retornar a la seva posició de repòs. Les tecles es revesteixen amb ivori o os i banús pels sostinguts, a principis del s.XX alguns fabricants utilitzaven una composició de galatina (galalit) mescla composta de làtex de cauxo i potassa. Posteriorment es fan de baquelites i actualment fins hi tot de plàstics. Per que totes tinguin pes i equilibri son perforades per posar-li cilindres de plom, per davant els pianos de coa i per darrera els pianos verticals, totes les tecles són graduades amb bàscules i amb contrapesos a dècimes de gram.\nSón unes palanques situades als peus del pianista, baix un tauló suport del teclat, que alteren el funcionament normal de l’instrument.\nAmb els pianos de coa el suport té forma de lira, i en els verticals s’apliquen al centre de la sola i alguns pianofortes es trobaven davall el vestigi del teclat i eren accionats amb els genolls.\n1)\tEl pedal de la dreta, o de ressonància deixa lliures els apagadors, aixecant la barra que els sosté.\n2)\tEl pedal de l’esquerra o una corda, desplaça la maquinària a la dreta percutint amb els martells dues o una corda de les triples o dobles; o una secció de la mateixa si son bordons greus. En els pianos verticals, els martells avançen, percutint des de menor distància (menor potència).\n3)\tEl pedal del centre o tonal, deixa lliure el o els apagadors de les cordes que han estat polsades podent tocar amb les restants sense pedal.\n4)\tEl pedal harmònic, quart pedal que s’utilitza a alguns pianos que aixeca tots els apagadors a unes dècimes de les cordes quedant una ressonància ideal imitant una reverberació similar a una bòveda d’una catedral, ben controlat pot anar molt bé per interpretacions d’obres pianístiques del barroc.\nFUNCIONAMENT DE LA MECÀNICA (5 MOVIMENTS):\nLa tecla està a dalt i reposa sobre la barra de repòs recoberta de feltre.\nEl martell està abaix i reposa sobre una altra barra de repòs recoberta de feltre.\nLa palanca d’escapament està en repòs disposada a rodar baix el pivotet (pianos coa) o rodament (piano vertical).\nLa palanca de l’apagador està en repòs i l’apagador es troba a damunt les cordes.\n2) POSICIÓ DE PRE-ESCAPAMENT:\nLa palanca de l’apagador, elevada per l’extrem de la tecla és empesa i eleva l’apagador.\nLa tecla ha recorregut quasi les 4/5 parts i la resistència de l’escapament es fa sentir.\nEl martell s’eleva 4/5 parts del seu recorregut cap a la corda.\nLa palanca d’escapament empenyent el rodament i el martell, s’eleva amb el mecanisme de la bascula, mentre el seu extrem inferior es posa en contacte amb el pivotet de l’escapament.\n3) POSICIÓ D'ESCAPAMENT:\nLa tecla és pressionada fins al fons i s’atura amb el límit del moviment.\nEl martell puja fins arribar de 3 a 1.5mm. (siguin greus, mitjos o aguts) de la corda i no la percudeix perquè.\nLa palanca d’escapament, accionada pel pivotet d’escapament, no pot continuar pujant amb el mecanisme de la bascula i es torna cap enrere; s’amolla així del rodament, escapa d’ell i no el propulsa més.\nEl rodament propulsat fins al darrer moment per la palanca d’escapament, deixa l’elevador superior, i després d’escapar torna a caure lleugerament sobre l’elevador inferior: llançament i percussió.\nL’apagador s’eleva un poc més.\n4) POSICIÓ D'ATRAPAMENT:\nLa tecla segueix pressionada al fons.\nEl martell llançat pel rebot de percussió de la corda, ve a bloquejar-se per la seva base sobre l’atrapador del martell a uns 15-20mm. de la corda.\nLa palanca d’escapament està sempre lliure, escapada del rodament.\nL’elevador superior de la bascula es troba comprimit pel descens del rodament.\n5) POSICIÓ DE DOBLE-ESCAPAMENT (REPETICIÓ):\nLa tecla puja 3/5 del seu recorregut.\nEl martell està així alliberat de la secció i dóna a l’elevador superior la possibilitat de tornar fins el punt de llançament baix la pressió del ressort, que s’atura. Això empeny a l’elevador superior sobre el rodament fins a dalt, i fa pujar el martell.\nLa conjugació de l’elevació del rodament i del descens de l’elevador inferior, permet a la palanca d’escapament retornar al seu lloc baix el rodament: a aquest moment es fa possible la repetició.\nL’apagador torna a baixar.\nErrol Garner - Misty (1954)


Literatura catalana contemporània - Illes: July 2008\nMiquel López Crespí: recuperar la infantesa\nLópez Crespí: defensa de la terra\nBaudelaire, Lenin, Malcolm Lowry, Barthes, Nietzsche, Kristeva, Foucault, William Burroughs, Lautréamont, Rimbaud, Sade, Jarry, Jacques Vaché...\nposted by Literatura catalana contemporània - Illes at 11:11 PM 0 comments\nJoan F. López Casasnovas i la novel·la històrica a Mallorca: El Tall Editorial publica "París 1793"\nposted by Literatura catalana contemporània - Illes at 12:47 AM 0 comments\nLa cultura catalana: suport als escriptors de les Illes\nLa mort de l´amic Pau Taura m´ha fet reflexionar damunt l´inexorable pas del temps, sobre la tèrbola presència de la Mort que, bel al costat nostre, cínica i sorneguera se’n riu de molts dels plans que fem per a un esdevenir que sempre és imprevisible. La mort de Pau Taura, sentida en el fons del cor, em fa copsar altra volta la veritat d´unes afirmacions recents d’un altre gran amic, l´escriptor Antoni Vidal Ferrando, el recent Premi de la Crítica Serra d’Or. Diu Vidal Ferrando que, sovint, molts d´escriptors, preocupats com és ben normal per la promoció de la seva obra, tan sols sabem veure les accions i campanyes rebentistes dels quatre poca-vergonyes que ens posen travetes i ens fan la vida impossible. Potser ens preocupen més del que tocaria les malifetes ordides pels llefiscosos comissaris de pàgina cultural o companys del gremi de la ploma que, encegats pel més ferest i malaltís autoodi, només saben atacar, sense cap mena de fonament, l´obra del company. És la misèria personal de tots aquells que saben que mai podran bastir una obra literària de qualitat, els que són incapaços de valorar la feina dels altres, ja que l´enveja els rosega les entranyes. Antoni Vidal Ferrando explica molt encertadament que en lloc de perdre el temps comentant les malifetes dels miserables hauríem de pensar en totes aquelles persones, l’exèrcit d´amics i amigues que, cada qual posant el seu granet d´arena, ens han ajudat a bastir la nostra obra. Conclou l´autor de L´illa dels dòlmens que, si reflexionam en tot això, constatarem com els amics i amigues, aquells que al llarg de la vida ens han donat i donen suport, són molts més que els enrabiats enemics de l´escriptor nostrat.\nMés endavant, quan es discutí el meu nom com a pregoner de la Fira del Llibre de l´any 2003, Pau Taura acceptà, com els altres llibreters, la meva nominació, tot i algunes pressions en contra dels ressentits de sempre que volien que fos un altre el pregoner. En Pau Taura se’n reia olímpicament d´aquestes pressions i no se’n podia avenir de tants d´odis en el gremi de la ploma quan deia: "no vos jugau cap fortuna; simplement unes retxes o una fotografia en els diaris". Tornava tenir raó: era i és summament estúpida aquesta mena de bregues per aconseguir els favors dels comissaris de torn, per barrar el pas a la "competència" literària. Tanmateix els diners se’ls emporten els especuladors, aquells que han fet i fan malbé la nostra terra, els encimentadors i destructors del territori.\nMés tard, quan el periodista Joan Pericàs s'encarregà de la revista Llegir que ell havia fundat, també em demanà determinats articles. Alhora aprofitava el lliurament dels materials per a parlar del temps passat, de com ens havia anat passant la vida sense quasi sense que ens n’adonàssim. Bé; podria continuar i no acabaríem mai. Però el motiu d´aquestes notes plenes de melangia per l´amic recentment traspassat era deixar constància d´unes anècdotes, d´un petits records, d’uns fets que demostren (ara ho veus ben clarament), com diu Antoni Vidal Ferrando que, són més els amics i amigues dels nostres autors que no els enemics. I, Pau Taura és un dels esglaons de la munió de gent que, d´una manera o una altra, amb el seu granet d´arena, amb el seu tarannà obert i amable, ens han ajudat a resistir la rabiosa endemesa dels malfactors, a bastir l´obra que hem anat fent durant aquests anys. Gràcies, Pau, per tot el que feres per nosaltres.\nposted by Literatura catalana contemporània - Illes at 3:55 AM 0 comments\nRafel Bordoy, Miquel López Crespí i Vicenç Calonge: tres poetes mallorquins\nAmb el número 63 de la col·lecció [El Turó] ha aparegut Com un calfred de llum, de Rafel Bordoy (Alcúdia, 1936). Un poeta que ja havia donat a conèixer els poemaris Abans que la veu s’ofegui (1986), Entre l’ocàs i l’aurora (1989), Aimada solitud (1994), Cronologia (1998) i El blau de la distància (2001), a més d’unes traduccions de sonets de Quevedo i de diverses obres d’investigació en la història local de la vila de Santa Margalida, el poble on resideix. Com un calfred de llum (2003) és un poemari sobre el tema de la vivència de la festa al poble, a partir de la commemoració concreta de la processó de Santa Catalina Tomàs. Això no obstant, els seus versos superen el possible localisme i el caràcter anecdòtic a què el tema triat podria conduir. Com indica Antoni Vidal Ferrando al pròleg, Com un calfred de llum permet diverses lectures a diferents nivells. En primer lloc, la festa hi apareix com l’expressió de la vida de la col·lectivitat, en la qual el jo del poeta se sent immers. En aquest sentit, el poemari és una metàfora de la identitat col·lectiva del nostre poble i una reflexió entorn del perill de desaparició que amenaça la nostra cultura.\nEn segon lloc, la festa és la metàfora de la vida humana, de la felicitat i de la caducitat. I, en aquest sentit, el llibre és també una reflexió entorn de la pròpia existència i del perill de la mort que assetja el poeta. Els vint-i-tres poemes que formen Com un calfred de llum ressegueixen els diferents moments de la celebració de la festa i al·ludeixen alguns dels episodis de la vida de Santa Catalina Tomàs. Tanmateix, és un llibre ple de símbols, com la "gerra" o la "pluja", que expressen els anhels i els temors íntims del poeta i, a la vegada, els perills que, segons ell, amenacen la nostra vida col·lectiva.\nVeus literàries: Jaume Pomar\nJaume Pomar és poeta, traductor, narrador i assagista. Vaig conèxier l´autor a mitjans dels anys seixanta. Parl de l´època en què ell començava a escriure els primers poemes de Tota la ira dels justos, poemari que, semblant a una petita antologia, recollia la feina feta entre els anys 1963 i 1966, és a dir: Finestres a la llum, A vint anys i un dia, Poemes a Michelle i L´esperança enfonsada. Recordem que Tota la ira dels justos (Palma, La Sínia, 1967) obtengué el premi Ciutat de Palma de Poesia 1966.\nEntre els seus assaigs podem destacar Bartomeu Rosselló-Pòrcel, vida i obra (1966); L´aventura de ‘Nova Palma’ (1976); El meu Llorenç Villalonga (1995) i La raó i el meu dret: biografia de Llorenç Villalonga (1995). La seva obra poètica és formada pels poemaris Tota la ira dels justos (1967), Amb la mort, amorosament (1971), Història personal (1979), Elegies (1986), Carisma del desert (1987), Imatge de la por (1988), Les quatre estacions (1991), Retorn a casa (1992), Llavis de marbre blanc (1992), Frontissa (1993) i La sínia de les hores (1997). També ha publicat la novel·la Un dia o l´altre acabaré de legionari (1988).\nSi ara hagués de concretar com o qui em presentà Jaume Pomar ara farà més de quaranta anys, no ho sabia dir amb certitud. Cap al 1965, que és l´època en què vaig entrar en contacte amb en Jaume, a Palma no hi havia tantes persones amb què poguessis encetar la conversa damunt Pavese, Lenin, Sartre, Carpentier o Céline. Ni encara avui, quaranta anys i busques després que ens coneguérem! Pensau en alguns dels polítics que ens malgovernen, en la seva palesa ignorància cultural, i ho constatareu. A tall d´anèctota, i sense dir noms, puc dir que en un dinar de suport al Bloc per Mallorca, un destacat intel·lectual nostrat, dirigent d´un partit d´esquerra –i que tenia davant seu Maria Antònia Oliver-- em demanà en veu baixa, perquè ningú el sentís, qui era aquella dona que seia al seu davant. I no proveu de demanar per damunt personatges històrics o autors nostrats del tipus de Joan Soler Antich, Josep M. Palau i Camps o Antoni Mus. No en parlem si els demanam per la tasca portada a terme a Mallorca per Manuel Sanchis Guarner o que ens diguin qui va organitzar o què van significar en el seu temps les famoses Aules de Novel·la, Poesia i Teatre de mitjans dels anys seixanta.\nPilar Costa, Fanny Tur, Vicent Ferrer, Josep Pla, Bartomeu Ribes, Marià Villangómez...\nPilar Costa, Fanny Tur, Vicent Ferrer, Bartomeu Ribes, Josep Pla, Marià Villangómez...\nEivissa en el record: Pilar Costa, Fanny Tur i la poesia\nAquests dies són ben especials. Ara mateix he acabat d'arribar d'Eivissa on, amb na Pilar Costa i la seva consellera de Cultura Fanny Tur (juntament amn el el professor Vicent Ferrer) hem presentat els poemaris Rituals i Agrupament de la peresa (de l'excel× lent poeta eivissenc Bartomeu Ribes). Inesperadament tornen estimades històries personals ocultes en els plecs de la memòria: la melangiosa presència d'Eivissa i Formentera regressa, potent, com una mar agitada per fortes onades de goig. De cop i volta, amb aquella trucada de la consellera de Cultura Fanny Tur comunicant-me que havia guanyat el I Premi de Poesia Illa de Formentera en homenatge a Marià Villángómez, els records s'han acaramullat dins del meu cervell. De tot això, d'aquesta esponerosa invasió del passat, en són els màxims culpables la Presidenta del Consell Insular d'Eivissa i Formentera Pilar Costa, en Joan Albert Ribas, na Montse (aquests dos darreres eficients tècnics i "agitadors" de la Conselleria de Cultura). I no volia oblidar-me de n'Andreu Coll, del poeta Jean Serra... Tots plegats han fet possible la realitat del premi literari en homenatge a Marià Villongómez, l'indiscutible patriarca de les nostres lletres tan admirat per tots nosaltres. En Joan Cerdà, director de la revista Quatre Illes i de l'Editorial Res Publica Edicions ha fet possible l'edició dels llibres. A conseqüència de tot això en tornaven a la memòria molts esdeveniments dels passat: la presència sempre patent de Marià Villangómez en totes les nostres inicials provatures literàries dels seixanta i setanta; els viatges en temps de la clandestinitat quan fugíem per uns dies de la trista grisor ciutadana. Aleshores ens perdíem per les platges de Formentera -eren els anys dels hippis, de la brutal repressió contra els "barbuts de cabells llargs" i el "nudisme"- tot imaginant la possible existència d'un món més humà i llibertari. Era el temps d'arribar al port d'Eivissa amb aquells atrotinats vaixells antics de la Transmediterrània. Record ara mateix el "Ciutat de Mallorca" que posteriorment seria substituït pel "Ciudad de Tenerife" i unitats semblants, ja molt més grans i còmodes.\nRecord que una de les primeres guies que vaig llegir referents a Eivissa va ser aquella tan famosa de Josep Pla editada per "Destino" en el febrer de l'any 1950. Per cert que aquest llibre em va desaparèixer, com a tants d'altres, en temps de la transició\nquan la nostra biblioteca particular era sovint "nacionalitzada" per companys sense gaire manies. Aquests companys mai no se'n recordaven de tornar volums que per a nosaltres eren molt apreciats. Doncs, be: com dèiem, Josep Pla, el famós escriptor -tan franquista ell, tan reaccionari però alhora tan bon prosista- explicava en la guia que comentam el seu viatge a les Illes (Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera) a finals dels quaranta. Aquesta guia portava per títol Guia de Mallorca, Menorca e Ibiza i posteriorment em faig poder fer amb l'edició del 1970, també de "Destino", crec que al cap de poc que sortís.\nJames Joyce, Oscar Wilde, Liam O'Flaherty, Sean O'Casey, Bernard Shaw, Brendan Behan...\nJames Joyce i Irlanda\nposted by Literatura catalana contemporània - Illes at 12:31 AM 0 comments\nSalvem Mallorca! Articles de López Crespí\nposted by Literatura catalana contemporània - Illes at 9:44 AM 0 comments


Contra el dia de la marmota, llengües minoritzades | VilaWeb\nContra el dia de la marmota, llengües minoritzades\nEl primer Congrés sobre Revitalització de Llengües Indígenes i Minoritzades hauria de ser d'assistència obligatòria per a hegemonistes i lingüicides\nSi ets del gremi filològic i et dediques a la divulgació (la manera elegant de dir ‘divagar sobre coses de llengua’), tens un avantatge: que no et quedes mai sense tema. Però una pega, també: que no pares de repetir-te. El conflicte lingüístic en què vivim (i que, en ser-hi a dins, no veiem, igual que el peix no veu l’aigua) aflora contínuament, i quan no és un poli amb ínfules de xèrif és un metge o un empleat d’Endesa. Les perles d’aquesta setmana han estat a la Pompeu i a la Sexta. Fins i tot, per variar, n’hem tingut una en sentit contrari que si més no ens ha fet riure una estona: el Tribunal General de la Unió Europea ha parat els peus al milhomes de pati i li ha fet tastar el seu propi xarop.\nEl repertori és tan variat i continu que, si no fos perquè amb les coses de parlar no s’hi juga, fins en podríem fer un concurset i tot. Com aquest que fan al Descobrir per triar el monument més espectacular de Catalunya: s’agafen dos casos d’agressió lingüística per setmana i el públic vota quin li sembla més denunciable, i al final de l’any es tria el més cridaner. No hi ha premi ni recompensa política ni sentència de cap tribunal perquè si no el joc no tindria gràcia. A nosaltres el que ens agrada és rebre, i si mai s’acaba l’abús, de què ens queixarem? Ahir mateix vaig veure amb aqueixos ulls que déu m’ha dat l’enèsima versió de la submissió: en una teteria cèntrica una clienta demana un parell de gots al cambrer, que se la queda mirant amb cara de babau. A la segona, i davant la mateixa mirada de lluç, ella pisca que l’empleat és foraster i, somrient, li demana excuses amb un gest, aquell d’ajuntar les mans en pregària, just abans de repetir el prec en la llengua que el tòtil sí que entén. De què serveix, pregunto, tanta campanya i tant de romanço si una noia jove, filla de la normalització, la conscienciació, la igualtat i tota la pesca, encara té ben actiu el mecanisme inconscient pel qual, en comptes d’enviar el taujà a col·legi i l’amo de l’establiment al Departament de Consum, s’ha de demanar perdó per existir?\nEn fi, perdoneu la digressió. A falta de concurset, la setmana entrant a Barcelona se celebra un esdeveniment que segurament serà molt més útil: el primer Congrés sobre Revitalització de Llengües Indígenes i Minoritzades (dimecres i dijous a la UB i divendres a la UVIC), organitzat pel GELA. Segurament es tracta d’un dels antídots més eficaços contra aquestes actituds, ni que sigui per a adonar-se que al món, a més de les que manen, hi cohabiten moltes altres llengües amb milions de parlants. Hi ha previst un centenar i mig llarg de ponències, algunes amb protagonistes certament exòtics (l’istriot, el minderico, l’ainu, el caixubi, el sòrab, el komi-permyak, el sefardita, el rapa-nui, el buhid, el hanunuo mangyan, el hawaià, l’ayuuk, el mohawk, el tàtar, el xeroqui, el lemko, l’amazic…) però també casos molt més pròxims i coneguts, com els del sicilià, el gaèlic, l’occità, el gallec, el basc, l’asturià i fins i tot el caló català. Hi predominaran, ves per on, les de nadius americans (cabécar, populca, werekena, nasa, diverses varietats de quítxua, nàhuatl, maia, yoreme, bribri, otomí, zapoteco, guaraní, mapuzungun, wichi, oob no’ok, dulegaya, achagua, etc), i si m’he permès de propinar-vos aquestes enumeracions tan llargues és per donar una idea de l’enorme abast i la transcendència de la trobada. Tertúlies, taules rodones i conclusions d’estudis com ara aquests (‘Les actituds lingüístiques dels panjabis a Catalunya’ o ‘Les ideologies lingüístiques de La Vanguardia’) haurien de ser motiu més que suficient perquè l’autoritat competent hi enviés tot quant lingüicida que piula contra l’aplicació Catalapp o aquells hegemonistes que branden lleis i protocols de protecció de drets lingüístics que després incompleixen sistemàticament.


Fundació Ictus – Els tractaments per a la hipertensió milloren la perspectiva de supervivència dels afectats d’ictus Els tractaments per a la hipertensió milloren la perspectiva de supervivència dels afectats d’ictus – Fundació Ictus\nPublicado en18 abril, 2018 Publicat per:comictusCategories:Divulgació\nLa prescripció de medicaments antihipertensius coincidint amb l’alta hospitalària dels pacients incrementa les possibilitats de supervivència dels afectats per ictus o per accident isquèmic transitori (AIT). És la conclusió d’un estudi dut a terme per un equip d’investigadors de la Monash University (Austràlia) sobre el seguiment de més de 12.000 pacients de 40 hospitals del continent australià. Els resultats d’aquesta recerca els ha publicat Neurology, la revista periòdica de l’American Academy of Neurology.\nD’entre totes les persones incloses en l’estudi, al 70% els van prescriure aquest tipus de medicació. Les de més edat, les ateses en unitats específiques d’ictus i les de millor posició socioeconòmica van sortir d’alta més freqüentment amb medicació antihipertensiva. L’administració d’aquests fàrmacs es va associar a un 23% de reducció en el subrisc de mort per causes cardiovasculars, comparat amb aquelles persones a qui no se’ls va prescriure aquesta medicació.\nLa conclusió a què arriben els investigadors és que les persones a qui es prescriu medicació contra la hipertensió a la sortida de l’hospital després d’haver patit un ictus o AIT demostren tenir més supervivència a malalties cardiovasculars i a altres causes que aquelles a qui no se’ls prescriuen aquests fàrmacs.


Sortides a Muntanya: Circular al Mont LLaret (2376 mts.)\nEl dia d'avui és un dels dies complicats meteorologicament parlant per planificar una sortida a muntanya. A mesura que passi el dia, el vent ha d'anar a més, ja en el moment de la sortida es preveu vents de 20 km/h amb ràfegues de 70 km/h.\nDecidim fer una circular al Mont Llaret (2376 mts.) passant pel Refugi de la Balmeta (2120 mts.), lloc bastant arrecerat durant un bon tram, el pitjor potser serà la sortida del bosc a la carena del Mont Llaret.\nA l'apropar-nos al lloc de sortida ja podem apreciar la diferència entre la comarca de la Cerdanya Francesa i el Capcir (de vegades, també anomenada "la Petita Sibèria"), just a la cruïlla de Montlluis la carretera es tenyeix de blanc i ja no ens deixarà fins on deixem el cotxe.\nSortim de l'aparcament (1840 mts.) a l'inici del Sender Nòrdic (gratuït) de la Font-Grosse a l'estació de Les Angles. Aquesta primera part és molt plana i a l'anar entremig dels arbres, estem força protegits del vent. Arribem al punt de captació d'aigua (1914 mts.) on acaba el Sender Nòrdic a partir d'aquest punt comença un puja-baixa constant fins a situar-nos a l'última pujada sota l'Estany, per una bona neu i unes quantes llaçades arribem a l'Estany de la Balmeta (2047 mts.), el creuem per la seva part dreta i després de fer una pujada suau arribem als plans que ens porten fins al Refugi de la Balmeta (2120 mts.).\nLa nostra sorpresa és trobar-nos a un francès a dins, feia més d'una hora que esta esperant que el temps millori per anar al Petit Peric, fins i tot ha encès la xemeneia a l'interior del refugi. Veient que el temps no millora, decideix anar tirant. Després arriben 5 persones més, es nota que el temps és dolent, aprofitem per beure i menjar una mica i parlar amb les persones que arriben al refugi. Quan creiem que ja portem una bona estona, sortim del Refugi direcció al Llac de les Bouilloses, agafem la primera vall a mà esquerra (est) i anem seguint les traces del solitari esquiador francès que ens hem trobat a dins del refugi. El noi, coneixedor de la zona, puja per una part molt còmoda, fins a arribar a la sortida del bosc, on realment el vent bufa molt menys del que ens podíem imaginar, ara ens queda més d'un kilòmetre per la carena, passem al costat mateix de la creu del cim del Mont Llaret (2376 mts.). Ara només ens queda continuar uns metres fins a arribar al final de les pistes de Les Angles, avui quasi tancades pel vent, traiem pells i iniciem el descens per les pistes quasi solitàries, en poc temps arribem al cotxe, punt de sortida del recorregut en el dia d'avui.\nHorari: 4h, 35m.\nLa Teresa a la sortida del petit aparcament a Les Angles (1840 mts.)\nAquests primers kilòmetres són força planers.\nL'Estany de Vallcera (1770 mts.)\nJa portem 3 kilòmetres quan trobem aquest senyal, nosaltres cap al Refugi de la Balmeta.\nAquest tram és una mica estret però es passa força bé.\nEl riu completament gelat en aquesta època de l'any.\nLa Teresa apareix entremig dels arbres.\nÚltims metres abans d'arribar a l'Estany.\nEstany de la Balmeta (2047 mts.)\nTravessem l'Estany de la Balmeta per la seva part dreta.\nSortim de l'Estany i iniciem la pujada direcció al Refugi.\nMolta quantitat de neu a la zona, aquí, obrint traça.\nEl Refugi de la Balmeta (2120 mts.)\nA l'interior del refugi trobem un esquiador de muntanya francès que esperant que passi el mal temps ha encès el foc.\nBon gruix de neu per iniciar la pujada al Mont Llaret (2376 mts.)\nArbres força carregats de neu.\nÚltims metres dins del bosc.\nAgafem la direcció cap al cim.\nAl costat del Mont Llaret (2376 mts.)\nUn dia més amb els esquís fins al mateix cotxe.