Dicasi - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Dicòtom)\nEsquema d'un dicasi.\nUn dicasi o cima bípera és un tipus d'inflorescència cimosa o tancada. En aquestes inflorescències l'eix principal acaba en una flor, per tant deixa de créixer, però un poc per sota es desenvolupen borrons que també acabaran en sengles flors que deixen de créixer. Per comoditat a cada eix que acaba en una flor l'anomenarem branca florífera.\nEl nombre de branques floríferes que es desenvolupen sota la primera flor és variable, pot ser una o més. En el cas de ser una de sola, la inflorescència s'anomena monocasi. Si són dues branques floríferes, la inflorescència s'anomena dicasi.\nEl dicòtom és un dicasi en el qual l'eix principal acaba en una flor i una mica per sota es desenvolupen dues branques, una enfront de l'altra, acabant cadascuna en una flor. Sota d'aquestes flors es desenvolupen unes altres dues branquetes floríferes que es comportaran com les anteriors. El desenvolupament es produeix en diversos plans cosa que atorga a la inflorescència en el seu conjunt un aspecte de panotxa. El dicòtom és la inflorescència típica dels gèneres de cariofil·làcies i de diverses gencianàcies.\nAment • Antela • Bòstrix • Capítol • Ciati • Cincí • Corimbe • Dicasi • Drepani • Espàdix • Espiga • Espicastre • Espícula •\nFascicle • Flabel • Glomèrul • Monocasi • Panícula • Pleocasi • Raïm • Ripidi • Siconi • Tirs • Umbel·la • Verticil·lastre\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Dicasi&oldid=19498584»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 22 gen 2018 a les 20:36.


Signatura del conveni de col·laboració per a la promoció d'activitats esportives i de lleure al Baix Camp\nJoaquim Calatayud i Ernest Aymamí\nEl 24 de març s'ha signat l'acord entre el Consell Comarcal i el Consell Esportiu del Baix Camp per a la promoció d'activitats esportives i de lleure. El president del Consell Comarcal del Baix Camp, Joaquim Calatayud, i el president del Consell Esportiu del Baix Camp, Ernest Aymamí, s'han reunit per procedir a la signatura de l'acord.\nEl Ple del Consell Comarcal del Baix Camp celebrat virtualment el passat 23 de febrer va aprovar aquest conveni de col·laboració amb el Consell Esportiu del Baix Camp, mitjançant el qual ambdues parts estableixen que el Consell Esportiu assumeixi la gestió de les mesures de foment de la pràctica esportiva, així com el desenvolupament, en el seu cas, de les activitats de colònies i la participació en parcs infantils i altres activitats de lleure que ambdues entitats acordin dur a terme, sempre que es compti, en tots els casos, amb el finançament suficient per desenvolupar aquests o altres programes de promoció de l'esport i activitats de lleure similars a la comarca.\nA continuació s'exposen les obligacions concretes de cada entitat:\nObligacions específiques del Consell Comarcal del Baix Camp:\nCol·laborar en el desenvolupament dels programes, activitats i cursos de formació de lleure o de foment de l'esport que gestioni o organitzi el Consell Esportiu, en els termes assenyalats en aquest conveni.\nAprovar les Bases i les corresponents convocatòries específiques per a la concessió de subvencions per al foment d'activitats esportives, sempre que el Consell Comarcal compti amb els recursos suficients autoritzats en el pressupost de l'entitat per promoure aquests ajuts.\nPosar a disposició del Consell Esportiu, en el cas que sigui necessari, a precari i de forma gratuïta, l'ús de determinats espais per a la realització i gestió de les activitats, serveis i funcions que li són pròpies.\nPosar a disposició del Consell Esportiu, en cas necessari, els vehicles del Consell Comarcal dins les disponibilitats organitzatives internes.\nPosar a disposició del Consell Esportiu, de forma gratuïta, els serveis de telefonia fixa, llicències de correu i manteniment de l'equipament corresponent a la infraestructura informàtica de xarxa, així com i la connexió a internet, dins els límits econòmics fixats a la clàusula 4a d'aquest conveni.\nAltres obligacions que resultin en execució d'aquest marc de cooperació.\nObligacions específiques del Consell Esportiu del Baix Camp:\nFer-se càrrec del control i la gestió dels trofeus i medalles atorgades i/o entregades com a premis en actes, esdeveniments, celebracions, campionats i competicions en els municipis del Baix Camp.\nFer constar els anagrames, marques i logotips d'ambdues institucions en totes les pancartes, carpes, cintes de senyalització i arcs de meta, entre d'altres activitats de promoció.\nFer-se càrrec de la gestió, seguiment i control en l'execució dels programes, projectes i activitats subvencionades. És a dir, s'encarregarà de fer els informes, les propostes de repartiment, el seguiment, la valoració, l'anàlisi tècnic i control d'aquest ajuts.\nRealitzar, gestionar, organitzar, planificar, controlar i fer el seguiment dels programes de colònies d'estiu i/o campus que, en el seu cas, li encomani el Consell Comarcal.\nRealitzar, gestionar, organitzar, planificar, controlar i fer el seguiment de les activitats relatives als Parcs Infantils de Nadal que s'hagin previst desenvolupar en qualsevol dels municipis de la comarca que, en el seu cas, li encomani el Consell Comarcal.\nCol·laborar amb el Consell Comarcal, quan se li sol·liciti expressament, en el desenvolupament d'activitats i programes específics en matèria de joventut i serveis socials. En aquest cas, aquesta col·laboració donaria lloc a una regulació específica que es concretaria a través d'annexos a aquest conveni.\nPosar a disposició del Consell Comarcal, en cas necessari, els vehicles del Consell Esportiu dins les disponibilitats organitzatives internes.\nAssumir les despeses de manteniment i neteja de les instal·lacions que li hagi cedit en ús el Consell Comarcal del Baix Camp.\nAquest conveni de col·laboració, s'iniciarà el dia 1 de gener de 2022, i s'estableix per una vigència de 4 anys, sense perjudici de la seva renovació per un màxim de 4 anys més, si així ho aproven de forma expressa ambdues parts. Per a l'any 2022, el Consell Comarcal assumeix el compromís de consignar al pressupost una aportació a favor del Consell Esportiu per import de 26.000,00 € per contribuir a la realització de les actuacions de promoció de l'esport i activitats de lleure descrites en aquest conveni.\nFinalment, pel que fa a la col·laboració històrica entre ambdues entitats, als convenis signats els anys 1994, 1997, 2003, 2008 i 2014, ja s'establien els traspassos de competències i la cooperació com a principis inspiradors dels acords entre ambdues institucions per a la gestió i el foment de l'esport de la comarca del Baix Camp.


Escriptura i natura | Raquel Picolo\nRaquel Picolo. Barcelona.\nAquest mes de juny el cicle Poesia als Parcs, que organitzen la Diputació de Barcelona i la Institució de les Lletres Catalanes, s’ha traslladat al Pirineu. Els dies 17 i 18 de juny el Centre d’Art i Natura de Farrera (CAN) va acollir una passejada i un recital poètics. Dolors Miquel, veu; Meritxell Gené, veu i guitarra, i Anna Crowe, veu en anglès i veu en català. Més el toc de gràcia de l’artista plàstica Kyra Clegg, que va teixir mans amb pedres llises i suaus de riu i també amb petits rocs més aspres del camí.\nDolors Miquel | Foto de Raquel Picolo\nTres poetes, tres veus ben diferenciades. Tres dones. La poesia enginyosa, juganera i provocadora, vigorosa, de Dolors Miquel. La veu musical, que fa vibrar les fibres del cor, de Meritxell Gené. La poesia contemplativa i amorosa, senzilla, naturalista i plena de tonalitats d’Anna Crowe. Un recital esplèndid. Els poemes de les tres artistes s’anaven intercalant i es trenaven en l’aire fred i elèctric de finals de primavera. Totes les poesies portaven la càrrega d’electricitat que, segons l’Anna Crowe, li cal a un poema per ser poema. Les poesies que van recitar complien amb aquest requisit, esborronaven, sacsejaven els pensaments i convidaven a l’èxtasi de la contemplació de la bellesa.\nÉs fantàstic que la poesia l’escoltin les muntanyes d’Espot i de la Bonaigua, que els pics dels Encantats obrin les orelles cap a Farrera, que és un dels balcons amb més bones vistes del Pallars Sobirà. És fantàstic pujar dos dies al Parc Natural de l’Alt Pirineu i escoltar poesia. És un luxe que em recorda les bondats de llegir i escoltar poesia cada dia, a tot arreu. Perquè la poesia ens transforma i ens apropa als déus.\nEstic molt agraïda a la Xarxa de Parcs Naturals de la Diputació de Barcelona que promou el projecte Poesia als parcs, al CAN de Farrera que acull l’acte i les artistes, amb les quals he passat estones màgiques. Gràcies a totes elles! I un agraïment especial a l’Anna Crowe, la poeta escocesa que he descobert en aquest recital de Farrera i que m’ha enamorat amb els seus poemes.\nAnna Crowe | Foto de Raquel Picolo\nUn dels temes que m’interessen com a escriptora, perquè ja és un tret de la meva escriptura i vull aprofundir-hi més encara, és la relació de l’escriptura amb la natura. La natura forma part dels meus textos de mode natural, perquè m’he criat a la muntanya, i els arbres i els rius, els prats i els horts i les muntanyes formem part del meu paisatge mental primari. Però quan vaig escoltar l’Anna Crowe em va semblar que li sortien herbes de les butxaques i flors del clatell, els braços i les mans. Els llavis davant del micròfon i un llibret i uns quants folis a les mans, amb un posat que encaixava amb els arbres i la muntanya, em va semblar una mena de Sant Francesc d’Assís. Aquesta senyora deixa créixer les flors i les papallones als seus poemes i els concedeix, com a mínim, tanta importància com al jo de la poeta, que gairebé no traspua.\nAlgunes paraules caçades al vol per la meva orella:\nLa borda es queda sense teulada,\nels murs esfondrats,\ni les gerderes creixen a l’habitació humida.\nAquí la gent amb els seus ramats passaven llargs estius\ni ara els marxívols es deixen anar com gossos fantasmals.\nLa camamilla de muntanya romanceja\ni l’herba de la fam alça el seu rostre sulfurós\nUn altre pessic de paraules atrapades en directe:\nEls poemes d’Anna Crowe són ideals per treballar-los al taller “Escriptura i natura” que faig al Centre d’Art i Natura de Farrera quan l’estiu comença a retirar-se i la tardor es prepara per esclatar (aquest any, 17-18 de setembre). La manera d’incloure la natura al text poètic, el punt de vista del poema respecte a la natura, el poema que és natura, tot això que m’arriba de la poesia d’Anna Crowe i que m’entusiasma. Parlant amb ella em sembla haver-ho comprès una mica. Em va explicar que de petita sortia a passejar amb la seva àvia, que li ensenyava els noms de les flors i d’altres éssers vius, animals i vegetals, però sobretot de les flors. Va ser escoltant els noms de les flors i pensant com canviaven d’un lloc a un altre, com recollien l’esperit de generacions i de la terra, que va començar a escriure poemes. A ella la seva àvia li va regalar paraules i es va fer poeta, a mi la meva padrina em va regalar contes i m’he fet narradora.\n(Alguns dels poemes d’Anna Crowe els podem trobar en versió bilingüe a L’ànima del teixidor. Seminari de traducció poètica de Farrera I, Editorial Proa, 2000.)\nDolors Miquel va començar explicant-nos que ho havia perdut tot, excepte l’ànima, perquè la tenia amagada als sostens, igual que l’àvia hi guardava els calerons. La poeta estava molt refredada però només li va caldre uns minuts per recitar amb l’energia que la caracteritza. Ens va estampar les Homilies dels cretins, entre altres poemes, com el d’”Esgaldinc de la meva veïna Fina”, “Aquella que va amb la bata/blau cel teixit boata/I que duu al peu sabata”/(…).\nLa Meritxell Gené va cantar acompanyant-se de la guitarra poemes de Vinyoli, Blai Bonet, Pedrolo, Maria Mercè Marçal i Concepció G. Maluquer. També en va recitar de propis, com Mare, del que vaig esgarrapar algunes paraules del principi i del final: “Mare, em regalima la solitud al ventre“/(…)/”Em regalima la mel al ventre“.


Postgrau en Economia Verda amb preu especial per a membres del COAMB - COAMB\nEl Col·legi d’Economistes de Catalunya, la Universitat de Vic i l’Institut Català de l’Economia Verda organitzen un Postgrau en Economia Verda que començarà a l’octubre. Els membres del COAMB podeu cursar aquest programa amb un preu especial, demana’ns informació!\nEl postgrau pretén proporcionar una formació bàsica dirigida a professionals, responsables i tècnics del sector públic i del sector privat sobre el món de l’economia verda; donar a conèixer les potencialitats i les oportunitats econòmiques, empresarials i tecnològiques que ofereix la sostenibilitat; facilitar els coneixements sectorials i tècnics, així com les eines i recursos necessaris per a la gestió pública i privada en l’àmbit de l’economia verda (disseny d’estratègia, procés de presa de decisions, minimització de costos i impacte…) i aprendre de les experiències pràctiques i dels casos aplicats.\nEl postgrau s’impartirà del 14 d’octubre de 2015 al 15 de juliol de 2016, els dimecres en horari de 17 a 20 hores. Pots consultar tota la informació sobre el programa en el següent enllaç. I recorda, els col·legiats i col·legiades teniu descompte, contacta’ns i t’informarem!


Blogger Yolisa Qunta: els meus treballs de somni | CAT.DSK-Support.COM\nBlogger Yolisa Qunta: els meus treballs de somni\nQuan jo era jove volia ser ballarina quan fos gran. Sobretot perquè m'ha agradat seus vestits.\nUn avanç ràpid d'uns anys, la vida real i una educació terciària posar en el camí d'aquest somni. Però com Oprah ens segueix recordant, mai cal tenir por de somiar en gran així que he de complir una llista dels meus treballs de fantasia:\n1. Cercador de naixement del pèl de Bonang Matheba\nCom una bèstia mítica que molts han sentit parlar però ningú ha vist en realitat, la Reina és mantenir aquest fermament sota el seu barret. Una armadura orgullós portador que compta amb freqüència sobre el molt que els cabells del cap que corresponia a persones costos altres.\n2. Beddazler Oficial de Somizi Mhlongo\nAquest coreògraf extravagant i millor amiga a temps complet a Bonang és ben conegut pel seu estil de vestir més extravagant. He vist molt poques fotos d'ell en el qual no es porta lluentons, brillantor, diamant o algun altre element brillant. Això és un munt de brillantor diària. Em sento com en el medi bevent xampany, no vaig poder trobar el temps en el meu dia de treball per assegurar que tots els seus vestits i accessoris estan brillant com un diamant.\n3. Lladre de la perruca de Beyonce\nAlgú ha de fer-ho. Entre executar el món, estar casat, aixecant una filla, que actua en la pel·lícula decebedora ocasional i captiva el Beyhive un rendiment vestit de lluentons a la vegada, aquesta senyora té molt a fer malabars. Pel que la seva única lògica que subcontractar el treball d'arrabassar les perruques de tots els up-and-coming estrelletes tractant de prendre el seu lloc. I sens dubte seria un treball a temps complet, ja que tots en el món vol ser Beyonce.\nTraductor ira 4. Julius Malema\nHas sentit aobut el sopar els últims corresponsals a la Casa Blanca, on Obama tenia una obra de teatre on va tenir un traductor ira? Podria ser totalment aquest tipus per Julius, llevat que sigui prou enfadat, així que suposo que podria ser el seu poble blanc Whisperer. Traduir els seus discursos en monòlegs calmants que no tenen els nostres nadius més pàl·lides embragatge seus passaports i miren amb enyorança a Austràlia.\n5. Joc de Trons contra l'aleró\nSóc un gran fan d'aquest espectacle. I ben conscient que la seva l'espectacle més piratejada de la història d'internet. I mentre aquestes coses no es poden evitar, el que ho fa pitjor per a la resta de nosaltres és el poble presumides que trien per donar spoliers després de veure els episodis més recents. Crec que estaria fent la humanitat un gran favor si em passava els dies a la pesca d'arrossegament dels carrerons foscos d'internet esborrar tots aquests molestos spoilers tan aviat com pop-up.\nEn veure que estem sent capritxosa, quin és el teu treball de la fantasia? Faci'ns saber en la secció de comentaris a continuació:\nLa mare de Amy Winehouse no es va sorprendre que va morir jove!\nLa La Land és un gran guanyador dels Globus d'Or\nL'estrella de l'evangeli Lundi Tyamara mor als 38 anys\nJerry Hall insisteix que va abandonar el frau a Mick Jagger\nRob Kardashian lamenta les seves accions\nS'ha denegat el recurs d'assassinat de Jub Jub\nJames Corden porta a casa dos gongs als premis Emmy de les arts creatives\nVinnie Jones torna a inquietar la foto de caça morta de la guineu\nElecció de l'editor: llibres encantadors per fer-vos riure i plorar\nLive! Chris de Burgh i banda - data JHB addicional\nJuny Sarpong ret homenatge a l'increïble germà


La Cuina de l'Olga: CROQUETES DE LLONGANISSA\nFeia molt temps que no feia croquetes, la veritat. Les que compro a la Carnisseria Nogales són tan bones i tan casolanes que els de casa no troben a faltar que no les faci jo.\nLa setmana passada vaig comprar llonganissa i em va venir al cap....."per què no preparo croquetes? Em penso que seran bones!" I així va ser! Dit i fet!\nDissabte a la tarda mentrestant tenia l'olla de brou al foc, les magdalenes al forn i la crema de porro i bacallà a la cassola vaig començar a preparar-les.\nPer tal de fer-les una mica més de festa (i així ens poden servir com aperitiu d'un dinar o sopar nadalenc) vaig afegir uns bolets deshidratats.\nVinga, us explico i a veure què us semblen......\n200g de pasta de llonganissa (de la vostra carnisseria de confiança)\n20g de bolets deshidratats (tallats petitets i posats a hidratar amb aigua)\nTallem la ceba ben petita i la posem a sofregir en una paella amb un rajolí d'oli d'oliva OVE.\nTot seguit incorporem la pasta de llonganissa i continuem sofregint. Anem remenant molt bé per tal que la pasta no ens quedi tota enganxada; ens ha de quedar "solta". Al cap d'uns minuts afegim els bolets i acabem de sofregir.\nEl pas següent el faig una mica a ull i.....molt ràpid! Potser no és la manera correcta de fer-ho, però a mi em funciona bastant bé. Quan ja tenim la llonganissa ben cuita afegim les cullerades de farina a poc a poc i sense parar de remenar. Quan tenim la farina ben incorporada a la pasta afegim, també a poc a poc la llet. No podem parar de remenar!!!\nUna vegada veiem que la llet ha espessit i que queda una pasta cremosa (hem de vigilar que no es cremi!) apaguem el foc i retirem. Deixem refredar i reposar la pasta fins el dia següent.\nAra és el moment de formar les croquetes. Jo no tinc cap motllo ni les poso en una màniga pastissera: m'agrada que quedin com les que feia la meva mare, que es vegi clarament que són casolanes. Formem les croquetes i les passem per farina, ou i pa ratllat. Les reservem a la nevera (1 hora mínim).\nFregim les croquetes en abundant oli d'oliva. Les deixem reposar damunt de paper de cuina (per absorbir l'excés d'oli).\nEl pas següent és.....gaudir d'elles!!!! Amb moderació i autocontrol però gaudir-les molt!\nCom sempre que faig croquetes, a casa nostra recordem un famós poema de Miquel Martí i Pol.....el sabeu?\nDoris mis cosillas 10 de desembre de 2015 a les 1:55\nQue ricas, en casa nos encantan.Bssssss\nLa Cuina de l'Olga 10 de desembre de 2015 a les 23:05\n¡Sí! Estavan riquísimas.......\nmanu 10 de desembre de 2015 a les 6:51\nMe sembla una idea bonisima i es que las croquetes sempre venen de gust. Que bones han de ser amb els troçets de bolets!\nLa Cuina de l'Olga 10 de desembre de 2015 a les 23:06\nSí, Manu....van donar un toc molt bo!!!\nlolines 10 de desembre de 2015 a les 16:19\nLes croquetes de casa sempre venen de gust.\nLa Cuina de l'Olga 10 de desembre de 2015 a les 23:08\nSón les més bones, Lolines!!!!\nMiquel 10 de desembre de 2015 a les 20:02\nImposible decir no a estas maravillosas croquetas, irresistibles a cualquier hora.\nLa Cuina de l'Olga 10 de desembre de 2015 a les 23:09\nLes croquetes són una gran temptació, Miquel!!!\nDebora Rosano Romero 11 de desembre de 2015 a les 11:10\nOh, molt molt molt bones Olga!!\nJo tampoc acostumo a fer-les a casa, no les mengem sovint, però quan ho fem... ufff, en cauen una pila!! jeje\nAmb llonganissa i bolets segur que queden delicioses.\nJudith 11 de desembre de 2015 a les 15:43\nDe llangonissa???!! MMm que bones se'm fa la boca aigua!!\nMònica Tarradellas 14 de desembre de 2015 a les 0:46\nJo de croquetes com aquesta en menjaria a tothora...mare de Déu...si les tingués al davant seria un aperitiu constant!!! Petonarros!


SOREA compromesa amb la sostenibilitat del medi ambient - SOREA compromesa amb la sostenibilitat del medi ambient - SOREA\nSOREA compromesa amb la sostenibilitat del medi ambient\nAhir, 5 de juny, es commemorava el Dia Mundial del Medi Ambient. El tema d’enguany ha estat la lluita contra el comerç il·lícit de fauna i flora silvestres, el qual erosiona la biodiversitat i posa en perill la supervivència d’animals salvatges.\nA Sorea som conscients de la importància de respectar l’entorn que ens envolta i tenir cura de la flora i fauna que en ell habita. És per aquest motiu que treballem dia a dia per prendre mesures i realitzem campanyes per preservar-lo.\nSón molts els exemples d’accions que de forma continuada Sorea incorpora en els seus processos amb la finalitat d’afavorir un entorn més sostenible: la incorporació progressiva de vehicles elèctrics o mixtes a la flotareduint les emissions de CO2 que s’emeten a l’atmosfera, la substitució de bombetes incandescents per bombetes LED a oficines, reduint el consum d’energia, la instal·lació de picoturbines que permeten generar electricitat a partir de la corrent d’aigua de les canonades, la gestió i valorització dels residus, el reaprofitament de l’aigua de neteja utilitzada per les operacions de manteniment a la xarxa de clavegueram, la instal·lació de punts de càrrega d’aigua del freàtic per a la neteja viària i reg municipal, evitant així el consum d’aigua potable,... entre moltes altres accions totes elles amb l’objectiu de preservar el medi ambient i reduir les emissions de gasos contaminants a l’atmosfera.\nD’altra banda, per conscienciar sobre la importància de tenir cura del medi ambient i coincidint amb la celebració d’aquest dia, hem repartit entre els treballadors una motxilla amb la qual realitzar una activitat en un entorn natural i posteriorment compartir una imatge amb el hashtag #ASoreaFemSalut.\nFinalment, hem col·laborat amb l’Ajuntament de Mollet en la producció de rellotges de sorra que marquen el temps idoni per a la dutxa: 5 minuts. D’aquesta manera, promovem el consum responsable d’aquest recurs tan preuat per a l’ésser humà com per a la fauna i flora.


Esports - El femení del Sant Cugat Esport té un repte d'alçada a Copa Catalunya davant el totpoderós Seagull\nel 3/jun/17 Albert Diumenjó Futbol PDF\nEl femení del Sant Cugat Esport s'encomana a la ZEM Jaume Tubau aquest diumenge a dos quarts de cinc de la tarda per afrontar un duel d'alçada davant el Seagull a la tercera fase de Copa Catalunya. Les vermell-i-negres reben l'amenaçadora visita d'un equip que està disputant la fase d'ascens a la Primera Divisió Nacional, la màxima categoria del futbol femení estatal. De totes maneres, les de Badalona han caigut en els dos primers enfrontaments per l'ascens i s'espera que arribin a Sant Cugat amb tota l'artilleria.\nEl SantCu segueix recollint els fruits d'una gran temporada després de quedar campiones del grup 1 de Primera Divisió i certificar l'ascens a Preferent. L'equip de Tono Cadevall és a la tercera fase de Copa Catalunya i té la primera prova de foc per seguir fent mèrits en el campionat davant un rival amb un potencial major que les santcugatenques. Ara bé, l'equip vermell-i-negre encara el partit com un repte majúscul i vol aprofitar la condició de locals per sorprendre el Seagull.\nL'equip de Badalona arriba a la cita tocat per la desfeta a la fase d'ascens. Les badalonines han perdut els dos primers encreuaments i ho tenen complicat per materialitzar l'ascens, el que suposaria la segona temporada consecutiva que se'ls hi escapa. Aquest fet convida a pensar que el Seagull es plantarà a Sant Cugat amb tot l'arsenal llest per superar el SantCu i seguir avançant en Copa Catalunya.\nEl tècnic santcugatenc, Tono Cadevall, assegura que el partit és un repte i l'objectiu passa per competir.\nHo veiem com un repte, més que un premi. L'objectiu és competir, poder plantar cara.\nCadevall té la baixa sensible d'Elisabet Romero que es va lesionar la setmana passada.


Obre un nou restaurant de tapes a Sant Cugat\nEl restaurant Kimo es troba al carrer d'Anselm Clavé, a Sant Cugat FOTO: Cedida\nEs tracta de Kimo, un espai gastronòmic que ja compta amb un local a Lleida\nper Redacció del TOT 4 de desembre de 2018\nEl restaurant Kimo ha obert portes a Sant Cugat del Vallès aquest dilluns, 4 de desembre. Situat en una antiga fusteria del carrer d'Anselm Clavé, a tocar de la plaça del Doctor Galtés, ofereix una proposta gastronòmica basada en tapes i platets per compartir en un ambient distès i agradable.\nEls propietaris del restaurant ja disposen de dos locals més a Lleida i ara han fet el pas a la província de Barcelona. Després de mirar localitzacions per diferents poblacions, es van decantar per Sant Cugat després de veure l'oportunitat d'agafar una antiga fusteria que han pogut adaptar i decorar al seu estil.\nImatge interior del restaurant FOTO: Cedida\nAmb capacitat per una vuitantena de persones, l'espai també comptarà amb una terrassa interior. La carta del restaurant es compon per tapes i platets clàssics de la cuina catalana, amb producte català, però sempre amb un punt afegit d'originalitat i modernitat. A més, els productes de temporada, com poden ser ara els bolets o les carxofes, també hi apareixen. També disposen d'una llarga i cuidada selecció de vins.\n'Steak tartar', arròs amb ceps, cecina, formatges, 'japo burger' o ou poché amb camagrocs i trompetes de la mort són alguns dels plats que ara es poden tastar. De postres es troba un gelat de mango amb mascarpone o 'tartitas' de poma o plàtan, entre altres. El preu mig se situa per sota dels 25 euros per persona.


Laboratori Creatiu d'Amics de les Arts: d’octubre 2015\n«Enyorança, enyorances», instal·lació de Roser López Monsò\nDesaliento reiterado que alimenta\ny estremece, en mi, tu voz y tu silencio,\ny enmudece mis palabras;\nespacios vacíos que olvidamos\nnos incumben y nos rompen,\nacontecen y subyugan el aliento,\ntu boca, que nos une y nos separa.\nVull ometre’t sota el pes de la llum\nperò equivals a un vent: milers\nd’ocells que migren a l’uníson.\nEls arbres són cal·ligrafies,\ncarícies complexes d’una absència\nsomiada com les pàgines d’escriure,\nimpossibles en blanc.\nDestilar tu sangre: mi tinta,\nmi saliva, para inyectarla\nen ojos sin patria de paisajes.\nBescanviem els nostres sexes\nper un sol cos: pell i polpa.\nLa certesa és una fruita madura.\nTu cuerpo es tregua de aguas\nque añoran los límites certeros.\nCom una pedra sense el somni\ndel camí que la reitera.\nDesalojo. Alivio de un cielo: lluvias\ncomprimidas, plomo de aves moribundas\ncomo pequeños corazones, verbos\ntransitorios en frases sin persona\ncomo amarte tan despacio.\nEl desig, tan viu, com els nervis\nde les fulles; nues, mare\ngermana i filla dels marges.\nEl paisatge és una circumstància\nsi em desperto sense el dia.\nCreo en ti como en sus pasos, el camino;\ncomo la tierra, en los zapatos.\nL’absència em respon en nom\nde la distància que podria recórrer\namb les mans. Al teu cos\nla condició de la carícia,\nvisible al tacte, és la d’una imatge\nals dits, de llum i d’aire.\nDesnudas como árboles de invierno,\nsombría pesadumbre de atardeceres:\na contraluz, clamor de raíces y mensajes\nde uñas y carne de certezas. Mi deseo\nes cóncavo en tus manos vacías.\nUlls de dol. A cegues et reconec,\nl’herba acabada de segar\nem recorda la nostra olor:\nsi ets terra, sóc arrels.\nHi ha paraules que enyoren ser\npedres per enfonsar-se en l’aigua.\nQuiero recuperar los albores\nde otros días y el azar de los pájaros\nque rasgan tus ojos cuando te alzas\npara arañar las nubes. Presiento\nel vacío tras tus párpados, mariposas;\nparpadeas el hastío de las tardes\nsin cielo ni tormenta —aquello inalcanzable\nes una línea horizontal—, el verano\nque se agota en mi cuerpo: quiero\namarte más deprisa.\nL’enyorança és la mateixa a tot arreu,\ndura i perfecta, tallada i encaixada\nmil vegades en un carrer estret,vell;\ncom a les ombres diürnes, la llum\nque les projecta. Ometo el pes del teu silenci\ncom una esperança violenta: tots els llençols\nmoren quan ja no estan en contacte amb la pell.\nY mi corazón, como un trapo\nempapado de latidos, reseco,\nsin el color de la violencia\nni el calor de haberte comprendido\nuna vez más cual sueño,\ny en su envés, tu despertar.\nLa pàgina en blanc és el pes mínim\ni pensar en la soledat dels hams:\nles paraules. També són espai\nque voldria omplir amb les mans.\n1r premi poesia DONA MÉS DONA 2008\nLisboa i Terrassa, estiu de 2008\nEtiquetes: Poesia, Roser López Monsò\nFRAGMENTS D'«EL LLIBRE DE LA FE», DE ROSER LÓPEZ MONSÒ (2011)\n«Resurrecció», fotografia feta per Roser López Monsò\nEl cos del vent, com el d'un amant; i una pell jove i salvatge, violenta. Poema de paisatge: d'herba tendra i pins alats que baten núvols. Notes de pluja, escric. Poema d'arma blanca i ferida de llum a sotabosc. Em pregunto què és la fe. L'arrel d'un buit alat i d'un batec. Estudiar ornitologia, aprendre a distingir els cants dels ocells, aprendre a refilar. Embrancar-se en el disseny i construcció d'ales de ploma. Pretendre aconseguir una perfecció; assimilar la percepció del buit, del cop de sang.\nJa no pertanyo\nJa no pertanyo al meu cos sinó al desfici de pètals i fulles; a la convicció del vent, a la lentitud de les arrels.\nLes roselles han florit als llençols. El verd m'ha pres l'alè i el vermell, la sang. Sento llavis, dents i mossegada; i l'abandonament, com una taca sense batec que ha convertit els meus sentits en fruits saborosos, madurs i salvatges. Un sabor dolç intens m'esclata a la boca com un desig, com un silenci de parpelles alades i ulls badocs. Petits ciclops irritats, presumits, em retornen mirades en vaivé, capricis; buidor i plenitud.\nVull ser terra...\nVull ser terra per a les arrels,\nlentitud del temps;\nsaba o sang dolça i espessa.\nRetornar amb l'ocell que fa niu\nen la llum tamisada\na l'empara del vent.\nVull ser el goig de l'idil·li gemat;\nl'insecte que desafia l'efímer;\nla malenconia roent\nde la nuesa més quieta,\nde la saó callada.\nI en l'hora justa i transparent\nde la son matinera\nretornar a la mare molsa,\núter de silencis.\nCon pájaros pegados en el rostro, ahondarme como las piedras, y germinar en carne viva en el rastro de los trinos; volar, y en mano cien veces renacer.\nManos. Se hunden en el cuerpo. Dedos. Hurgan en los órganos. Se encoge el alma como un trapo de algodón; se arruga hasta el frío azul, hasta el sin-aliento. El sin-aliento que evapora dolor de fruta madura.\nEn las manos aún me quedan restos de carne, pedacitos del cuello, de los hombros, de alguna parte de tu espalda, de la cintura. Y quizás, también, un poquito de piel.\nRendirse. Quizás casi llorar, y a tientas buscar en el viento la forma de hendirse; de hundirse un cuerpo en otro cuerpo. Quizás se agolpa en un recodo de las sábanas. Quizás se agolpa todo el cielo en el fondo de sus ojos. Su cuerpo, incierto, leve, urge tormentas de otoño: ahogarse en la orilla de sus párpados. Mirarla. Y, de este modo, preñarse de olvido. Soñar. Despertarse, aún, en el envés de un cielo turbio y ceniciento. Salir a oscuras de uno mismo.\nEl llibre de la fe, Terrassa, 2011\nEDICIÓ DEL LLIBRE «APUNTS PER A UNA TEORIA DEL DESIG» DE ROSER LÓPEZ MONSÒ (2014)\nSi esteu interessats en aconseguir un exemplar del llibre Apunts per a una teoria del desig, de Roser López Monsò, ingresseu 12 euros al compte:\nindicant com a concepte el vostre nom i cognoms, i afegint a altres dades el vostre número de dni i un correu electrònic o un telèfon per si calgués fer cap gestió posterior.\nEl llibre, que s’editarà el propers mesos, tindrà dues-centes pàgines, de 15 x 21 cm, i recollirà textos literaris (poesia, pensaments, narracions...) i reproduccions d’obres visuals (poesia visual, art téxtil...) de la Roser,\nTindrà una tirada reduïda, només podran adquirir-lo els subscriptors, tot i que també es faran arribar alguns exemplars a determinades biblioteques i autoritats.\nUna vegada que el llibre sigui imprès podreu recollir-lo a la Biblioteca del CDMT\no a la secretaria d'Amics de les Arts i Joventuts Musicals.\nEtiquetes: 2015, Roser López Monsò\n«APUNTS PER A UNA TEORIA DEL DESIG», ROSER LÓPEZ MONSÒ\nApunts per a una teoria del desig (1)\nL'acariciava gairebé sense fregar la seva pell, temorós de la reacció que podia provocar-li; l'aire vibrava al seu entorn. Thomas pensava en la musicalitat de la seva acció, intentava trobar alguna paraula lligada a la natura que li permetés descriure el que sentia mentre desplaçava lentament els dits per damunt d'aquella superfície pàl·lida, suau i pigada, que durant tants mesos havia cobejat. Li resultava impossible definir aquell plaer.\nEl ventijol amansia brins d'herba i tiges primíssimes; i Eva, com l'airet, també passava les mans per damunt d'aquell fragment de natura ondejant, com si volgués atrapar una carícia invisible.\nHarvey J. Bryant\nApunts per a una teoria del desig\nApunts per a una teoria del desig (2)\nAl cap d'una estona eterna, incandescent, la voluntat d'en Thomas va deixar d'obeir el raciocini. S'entretenia a l'espatlla d'Eva; els seus dits ensopegaven una vegada i una altra amb el tirant del vestit de la noia. Aquella tira estreta de ras de seda negra, lluent i suau com el trosset d'una altra pell, li impedia accedir al seu cos; i al mateix temps connectava el seu sexe amb el d'ella, amb una imatge d'ella nua, jove, vibrant.\nHavia quedat atrapat en aquell retall d'un parell de centímetres d'amplada i pretenia desplaçar-lo cap avall, fer-lo lliscar sense que ella se n'adonés. Però Eva, en sentir aquella estrebada mínima però amplificada pel desig, va alçar-se d'una revolada i arrencà a córrer camp enllà, cap al corriol que menava a la casa. Thomas va trigar a reaccionar. Va quedar-se quiet uns instants, se sentia com si se li hagués escapat un ocell petit de les mans.\nQuan alçà els ulls i es disposà a seguir-la, va veure que desapareixia caminet enllà. Va veure un fragment d'aire ennuvolat que volava. Ella s'allunyava de pressa com un pedaç de boira esquinçat. Thomas va resseguir les seves passes lleugeres, però s'aturà al marge del camí perquè descobrí un pedaç de tul enganxat als esbarzers.\nUn fragment del tul que amplificava la faldilla i projectava el vol d'aquell vestit magnífic, que tot ell era una festa, que Eva s'havia posat per jugar a seduir-lo. Va agafar el retall de tela, va olorar-lo. Potser feia olor d'herba, però Thomas intentava identificar-hi l'aroma de la noia. Va portar-se'l als llavis, gairebé va besar-lo i se'l guardà a la butxaca.\nThomas ignorava conservaria aquell fragment de tul durant molts anys, que aquella relíquia esdevindria l'únic que tindria d'Eva.\nApunts per a una teoria del desig (3)\nVa córrer cap a la seva habitació i s'hi tancà amb clau durant una bona estona. La finestra era oberta, una brisa suau que feia onejar les cortines i refrescava el dormitori. També era refrescant la fragància que pujava del jardí. L'àvia estava regant mentre cantussejava una cançó de jovenesa sobre amants desventurats. L'olor de la terra humida es mesclava amb l'aroma melada de les flors primerenques.\nSomreia. Darrerament en Thomas ocupava molts dels seus pensaments. Va començar a despullar-se. No sabia si n'estava enamorada però el noi li agradava i sovint fantasiejava sobre un possible encontre sexual amb ell. Però tenia por, i els seus desitjos sempre acabaven desembocant en somnis a ulls desperts.\nDesprés de forçar unes quantes postures, aconseguí fer baixar la cremallera del vestit que li partia l'esquena en dues meitats: un fruit blanc i tendre (ametlla, glop d'aigua). Aquest era un pensament propi d'en Thomas, que vivia en un estat semi poètic permanent.\nSacsejà els malucs i el vestit va acabar de lliscar cos avall, com una clofolla resseca i deforme; el llençà damunt del llit i tot seguit va desfer-se de les calces. Nua, es plantà davant del mirall, ocult darrera la porta de l'armari.\nLi agradava el seu cos, contemplar-lo li produïa un plaer suau, fruit de la possibilitat, de la imaginació. Suau com les blancors rosades, les corbes, les pigues, els mugrons erectes, la taca fosca al pubis. La frescor perfumada li provocà una esgarrifança i va abraçar-se.\nI quan tot just anava a dirigir-se cap a la finestra, per tancar-la, va adonar-se de la ferida a la cuixa. Era una esgarrapada d'esbarzer. Va passar-hi el dit pel damunt. Era subtil. Va pensar en ell. Si hagués estat allà li hagués demanat: llepa'm. Llepa'm la ferida. I ell ho hagués fet com un gos en zel, devorat pel desig. S'hagués ajupit i hagués passat la llengua per aquella línia vermella una vegada i una altra.\nEva tancà els ulls i va sentir que la subjectava pels malucs mentre conduïa àvidament els seus llavis de la ferida al sexe.\nApunts per a una teoria del desig (4)\nThomas sortia a passejar pels camps al capvespre, gairebé cada dia, des que el sol començava a precipitar-se darrera els tossals, i fins que la llum acabava de diluir-se en la penombra. No podia deixar de pensar en Eva; aviat tornaria, com cada any, per passar l’estiu a casa dels avis. Thomas associava la seva vinguda a la dilatació dels dies i a l’exuberància dels camps; contemplava les extensions conreades i la recordava. Aquelles terres domesticades que canviaven de color diverses vagades a l’any eren Eva, eren el seu cos.\nEls camps estan sotmesos al canvi, a l’ordre cíclic superior que governa el pas del temps, el mateix ordre que regeix el vaivé dels records (del verd al daurat, i després al no-res, a la solitud). Thomas pensava que el cos d’Eva també canviaria, que el pas del temps se n’apoderaria. Però, malgrat l’inevitable, ella sempre tornaria una vegada i una altra a la seva ment, com aquells camps, a un moment puntual de bellesa extrema, del verd fresc i transparent al daurat càlid i suau. El cos d’Eva sempre seria un instant, un moment precís i preciós, un vaivé.\nLa primera vegada que Thomas va veure-la, quedà atrapat en la seva nuesa. Eva estava banyant-se a la bassa de la font i, en sorprendre-la, el noi va córrer a amagar-se darrera d’una paret d’esbarzers. Va contemplar com la noia sortia de l’aigua i la calor sufocant l’embolcallava com una tovallola de foc. Va vestir-se ràpidament, bo i xopa; és posà els shorts, la camisa nuada a la cintura, les wambes, i enfilà el camí dels camps cap a casa dels avis.\nThomas havia pensat en capbussar-se a la bassa, en ofegar-s’hi fins hi tot, perquè la calor d’aquella tarda era insuportable, però no va poder evitar tornar enrere i seguir la noia. Va esperar-se uns instants i començà a caminar uns quants metres darrera d’ella. Hagués pogut encalçar-la però s’estimava més observar-la de lluny estant.\nEva era un animal feréstec, fugisser, bellíssim.\nApunts per a una teoria del desig (5)\nThomas deambulava pels conreus, prenia camins que retallaven els camps de cereals i farratge, i menaven a les cases pairals disperses; enfilava corriols que s’endinsaven als ombradius humits fins a les fonts amagades. Murs perfumats de ginesta florida s’alçaven arreu, d’un groc intens, i ell s’embriagava d’aquella aroma lluminosa i melada.\nTenia aquella fragància evocadora ancorada a la memòria i li disparava ràfegues d’imatges velles: un ram fulgurant i un gerro de vidre blau, un tapet blanc amb puntes, la taula del menjador al costat de la finestra, l’horitzó dels camps; els dies càlids, lassos. Aquests records d’infantesa eren intensos i bells, com aquelles flors efímeres, i també el portaven a pensar en Eva, a desitjar-la. Senzillament, passava d’una idea bella a una altra d’igualment meravellosa.\nThomas sempre havia pensat que els seus pares no s’estimaven, recordava el seu progenitor com un personatge absent, una presència ”en off” d’una obra de teatre. Sempre era de viatge, tenia negocis escampats per tot arreu i, evidentment, un nombre força elevat d’amants. La mare l’excusava i, fins i tot, n’havia lloat algunes virtuts en més d’una ocasió. Thomas, això, no ho entenia.\nLouisa, la mare, era una dona alta i esvelta, atractiva, i tenia molt de caràcter. Havia obert un obrador i feia melmelades que venia a les botigues de la contrada. Aquesta activitat, al cap de pocs anys, esdevingué un negoci pròsper: una petita factoria que acabà regentant la seva neboda Elisabeth (Thomas se l’estimava com una germana, tenia deu anys més que ell i en moltes ocasions exercia de segona mare). Malgrat la seva situació conjugal, Louisa semblava feliç i, això, el seu fill tampoc ho acabava d’entendre.\nEl pare visitava Thomas esporàdicament, fins que un bon dia va deixar de fer-ho. La mare li explicà que havia mort a causa d’un accident (no va especificar mai el tipus d’accident, però anys després el noi descobriria que havia caigut d’una escala al jardí, quan intentava fer baixar un gat d’un arbre). El dia del sepeli va conèixer els seus germanastres: un parell de marrecs idèntics, infants encara, molt sorollosos i blancs com la seva mare, una pèl-roja voluptuosa que l’home havia conegut voltant pel món.\nMalgrat tot, el passat familiar que Thomas tenia present en aquells moments era el que havia aflorat durant les llargues converses mantingudes amb la seva mare malalta, uns mesos abans que morís. Thomas s’asseia al seu costat, i Louisa del llit estant anava desgranant passatges de la infantesa del seu fill. Ell s’imaginava que aquells anys tendres eren una magrana. N’assaboria cada llavor sucosa molt lentament, intentant recordar-se a si mateix per tornar a reviure els fets i les sensacions que l’unien a la seva mare.\nEl granet, o record, de la ginesta era un episodi destacat que s’havia perpetuat al llarg del temps. Cada any, des que era petit, la mare enviava Thomas a buscar un ram de ginesta florida. I quan es marcia i les flors queien i s’assecaven damunt del tapet, la dona l’enviava a buscar-ne un altre, i així fins que la floració arribava a la fi, i el color groc desapareixia del paisatge.\nUn d’aquells dies de la magrana -en plena època de floració de la ginesta- mentre repescaven el passat, Louisa va preguntar al seu fill si ja havia anat a buscar el ram. Thomas ho havia fet sense que ella li ho demanés, era un hàbit que, amb els anys, el noi havia consolidat.\n-Puja’l, deixa’l aquí al damunt-, va demanar-li assenyalant la tauleta de nit, -vull sentir l’aroma de les flors.\nThomas va anar a buscar el gerro i el deixà sobre el moblet, al costat del rellotge despertador i un llibre de poemes de Wallace Baker. Ambdós van fer silenci i ell va observar que la mare s’empassava la fragància de la ginesta com si begués un glop d’algun licor embriagador, tancava els ulls i sospirava.\n-La primera vagada que vam estimar-nos de debò, el teu pare i jo, va ser un capvespre en aquests camps, al marge del camí sota les ginesteres, -xiuxiuejà Louisa.\nVa ser la primera vagada, i la darrera, que els pares d’en Thomas havien fet l’amor; ell n’era el resultat. Ja feia anys que festejaven però fins aquell moment no havien pogut, o no havien gosat, culminar les seves passions. Després van casar-se a corre cuita, però el marit va haver de marxar a Mèxic per resoldre uns assumptes familiars; s’hi va estar un any molt llarg. Quan va tornar, en Thomas ja era al món, però l’home ja no sentia el mateix per la seva mare, s’havia enamorat d’una altra dona.\nLa ginesta era el record d’una passió culminada, però també d’un final. Thomas no entenia quin sentit tenia rememorar aquell acte any rere any.\nLouisa deia que havia sigut molt feliç. Quan sentia l’aroma de la ginesta li sobrevenia aquella sensació intensa de desig acumulat esclatant sota les flors. Aquella fragància i aquell color eren el desig que havia explotat un capvespre feia molts anys; i continuava esclatant, any rere any, en la seva memòria com un dolç present.\nThomas va preguntar-li si, malgrat el desengany, havia segut feliç al llarg de la seva vida. Però ella ja s’havia adormit, bressolant-se en aquell record, embriagada, amb un somriure als llavis i una vermellor jovenívola a les galtes.\nVa morir al cap d’un parell de mesos, tenia 53 anys. A l’enterrament hi va assistir moltíssima gent, tot el poble i un bon nombre de forasters. Un cop a casa, cansat, Thomas va refugiar-se en la penombra. Assegut al menjador, recolzat a taula i amb la mirada ancorada als camps que començaven a tenyir-se del foc del capvespre, va plorar i se sentí orfe.\nVa repassar l’ordre d’esdeveniments que havien succeït al llarg del matí, i mentre analitzava l’acomiadament multitudinari va parar esment en un fet: un nombre elevat d’homes (alguns d’ells acompanyats de les seves mullers) li havien donat el condol i elogiat la mare. L’havien definida com una dona excepcional, intel·ligent, culta, bona persona, i amb molts altres adjectius benvolents. Li havien encaixat la mà amb els ulls humits i una tristesa continguda, dissimulada més o menys hàbilment.\nDe cop, Thomas va sentir un curiositat gairebé malaltissa, exaltada per la impossibilitat de satisfer un misteri indesxifrable. Hagués volgut saber qui eren tots aquells homes i quin tipus de relació havien tingut amb al seva mare.\nNo li costava gens fer exercicis complexos d’imaginació i va pensar en altres possibles rituals similars al de la ginesta, a partir d’accions i elements quotidians dispersos però especials: un pom de violetes que Lousia deixava a la cambra de bany en un got; una rosa vermella que en algunes ocasions oblidava al rebedor fins que es marcida, s’assecava, i s’assecava; el penjoll de plata que Louisa es posava el dia dels seu aniversari o el vestit vermell amb què rebia la primavera. Thomas resseguia els dies de la mare a la recerca de qualsevol fet quotidià i alhora inusual; intentava trobar explicacions hipotètiques a tota una sèrie de fets o gestos, i objectes, i es preguntava si tenien algun tipus de relació amb aquells homes que havien anat a acomiadar-se d’ella per darrera vegada.\nPotser no hi havia cap explicació; i les violetes, la rosa, el penjoll i el vestit, i altres manifestacions que a Thomas li havien passat desapercebudes, no estaven lligades a cap història d’amor i desig. Però sempre serien indicis misteriosos.\nI amb un regust de misteri a la boca, cada any, quan floria la ginesta, Thomas en feia un ram i el posava en un gerro damunt de la taula del menjador, tal com havia fet sempre. En certa manera, també hi havia alguna part d’ell mateix en aquelles flors, en aquella aroma.\nApunts per a una teoria del desig (6)\nEls camps segats resplendien, enlluernaven. De lluny estant, unes figuretes grisenques que semblaven pedres es movien lentament per la superfície daurada: un vol quiet de tudons i coloms roquers. Thomas alçà els ulls cap al cel nítid i de seguida desvià la mirada cap a les capçades dels pins pinyers, agrupats formant un bosquet de para-sols a un costat de la superfície conreada.\nLa natura d’aquells arbres li va fer pensar en Eva, en els seus cabells; el color i l’enxarxat de branques, branquillons i fulles afuades. Enfonsà les mans en aquell laberint i s’endinsà tot ell en la cabellera de la noia. Thomas tenia una ment pertorbada poèticament i elaborar construccions mentals metafòriques l’excitava.\nEls ocells van alçar el vol i després el vent. Subjectava Eva pel clatell, molt suaument, tot jugant amb els dits, enredant-los a la soca dels cabells. Després, repartí el seu tacte pel coll i l’espatlla de la noia; la seva pell cremava. Thomas va abocar-se cap a ella per besar-la.\nEva duia els llavis pintats de vermell, de color maduixa i Thomas tenia moltes ganes sentir aquella carnositat de fruita madura però desplaçà la boca cap al front, per acariciar-la; baixa fins les temples. Llavis o llengua? Dubtava. No sabia si deixar que els seus llavis freguessin delicadament aquella línia de cabell que emmarcava el rostre de la noia o humitejar-la lleugerament amb la punta de la llengua.\nLes capçades dels pins acollien el vent, milers d’agulles vibraven a l’uníson. Thomas va buscar un racó amagat del camí per masturbar-se.\nPer primera vegada, Thomas era conscient del plaer que podia despertar en ell un cos femení vestit. Sempre l’havia excitat la nuesa, pura i simple, però aquell estiu havia descobert un nou univers de subtileses eròtiques, molt vast i totalment verge per a ell. Se sentia com un explorador, acabava d’emprendre un nou viatge que havia començat amb Eva i el seu vestit de tul, de festa, feia unes setmanes. Aquella tela subtil el feia pensar en la boira -que embolcallava el cos de la noia-, en el vent que podia dissipar-la en breus moments, en una nuesa trèmula, de qualitat trencadissa, desconeguda encara a les seves mans.\nSempre havia equiparat la indumentària femenina als papers de regal; més o menys vistosos, que ens segons quins casos accentuaven voluptats, i en altres amagaven defectes discretament. Però començava a comprendre que aquell l’embolcall de les formes que ocultava la carn -centímetres i centímetres quadrats de pell- convertia el plaer en desig. Thomas desconeixia l’armari femení, no sabia el per què i el com de la majoria de peces de roba, desconeixia les teles, el seu tacte; no sabia què era una punta, una cinta de ras o un botó de nacre, però intuïa que aquest tipus d’elements podien esdevenir objectes preciosos al cos d’una dona.\nThomas caminava i reflexionava. Enfilà el corriol que baixava per darrera casa, pel marge de l’hort, i corria entre esbarzers i ginesteres fins arribar a una font. Després, el caminoi s’esmunyia per entre argelagues, brugueroles i cirerers d’arboç fins a desembocar en una clariana, al centre de la qual s’alçava un pi pinyer d’una alçada considerable. Aquí era on l’esperava Eva.\nThomas feia tard expressament. Volia arribar-hi i trobar la noia esperant-lo, observar-la de lluny estant durant uns instants sense que ella se n’adonés. Quan va veure el buit de capçades, la claror que s’obria entre les alzines i els pins, va alentir el pas. Eva portava un vestit lleuger, de tirants; li cenyia el bust com la pell d’una fruita i s’eixamplava, cintura a vall, amb un vol lleuger que li arribava fins els genolls. Era un vestit d’estiu, blau clar, amb un estampat de flors menudes de colors molts variats que vibraven, que es mesclaven. A mesura que Thomas s’acostava, aquelles floretes guanyaven nitidesa, semblaven margarides.\nEva va sentir fressa, les passes del noi damunt la pinassa seca que cruixia, però no va tombar-se. S’havia recollit els cabells força amunt per deixar el clatell i les espatlles al descobert. Esperava que Thomas deixés reposar un instant precís i breu els llavis damunt d’algun fragment de la seva pell nua. La fullaraca crepitava sota els peus del noi, i va sentir el seu nom a cau d’orella, reverberat, Eva, Eva, Eva. Thomas li recordava qui era, la besava, la subjectava per la cintura com una figureta de cristall.\nSense apartar els llavis d’ella -temia que si ho feia aquell cos desapareixeria-, Thomas va buscar la cremallera del vestit, al flanc esquerre, i va fer-la baixar suaument, amb una precisió i habilitat que sorprengueren la noia.\nSabia que no podia errar cap moviment, que al més petit decuit Eva s’esmicolaria. Com tocar sense ferir? Com acariciar aquell animal poruc i esmunyedís, estrany i fascinant? Es qüestionava Thomas. Volia concentrar-se per fer-ho de la millor manera possible, amb delicadesa. Però mentre s’ho pensava, la seva mà esquerra s’endinsava per aquella obertura de tela, i s’aturava a l’abdomen, s’entretenia un moment al melic, topava amb les calcetes, tornava a constatar la corba a la cintura i buscava àvidament els pits nus de la noia. Els empresonà suaument, ara un, ara l’altre. Després jugà amb els mugrons erectes durant uns instants, els pessigà delicadament i de diverses maneres; eren petits i culminaven aquella rodonesa turgent que esdevenia un tresor a les seves mans.\nThomas s’enganxà al cos d’Eva, als malucs, s’hi va refregar com una mena d’animal de bosc. Volia despullar-la, arrencar-li aquella tela que ara ja havia esdevingut un destorb i no una promesa. Però va sentir fressa darrera seu. Un gos bordava. Eva deixà escapar un xiscle d’esglai, de seguida va girar-se i es refugià als braços del noi, que s’havia aturat en sec i l’abraçava. Ella, ruboritzada, enfonsava el rostre al seu pit. Ell va tombar-se breument. Just uns metres enrere, al peu del camí, va veure una parella d’ancians, equipats amb roba d’esport i wambes. La dona subjectava amb penes i treballs la corretja d’un beagle juganer que no parava de bordar i remenar la cua.\nThomas adoptà un posat seriós i tranquil, des de ben menut la mare sempre li deia que la dignitat era un bé majúscul, que calia preservar ferventment malgrat tot. Va respirar profundament i amb molta calma va pujar la cremallera del vestit de la noia mentre li xiuxiuejava a l’orella: “anem”. Li prengué la mà i, sense pressa, la conduí cap al camí. En passar pel costat dels ancians els saludà cordialment: “Que acabin de passar un bon dia”.\nL’endemà, de bon matí, l’àvia entrà a l’habitació d’Eva i li etzibà: “Eva, m’has decebut. Ja pots marxar avui mateix, no penso consentir que la meva néta vagi fent la meuca pels boscos del voltant de casa!”. Eva va llevar-se. Va fer la maleta i agafà el primer cotxe de línia que sortia cap a ciutat.\nAl cap d’un parell de dies, ja ho sabia tot el poble. Eva i Thomas havien estat enxampats fent sexe al bosc, a peu de camí. Quan Louisa va assabentar-se’n va fer-se un tip de riure davant mateix del seu fill. Thomas no hi veia la gràcia per enlloc, per a ell fer sexe implicava la penetració del cos de la dona i això no havia tingut lloc, només l’havia besada i li havia tocat els pits. “L’àvia d’Eva és una amargada”, va dir Louisa, i continuà rient.\nAl cap d’un parell de dies tothom s’havia oblidat de l’afer Thomas-Eva, perquè la senyora Smith s’havia quedat sola, el seu marit l’havia deixada plantada després de trenta anys de matrimoni. Tothom se n’havia oblidat menys Thomas i Eva. Al cap d’un parell de dies, ell no podia deixar de pensar en ella mentre es masturbava a la dutxa. Al cap d’un parell de dies, ella no podia deixar de pensar en ell mentre explorava maneres d’obtenir plaer de seu sexe abans d’anar dormir, en silenci, amb els ulls tancats, intentant recompondre de la manera més fidedigna possible les sensacions -i les imatges que les acompanyaven- que havia experimentat durant aquell breu encontre.\nSobre Harvey J. Bryant (1)\nHarvey J. Bryant va escriure Apunts per a una teoria del desig després de constatar el seu fracàs matrimonial. Tal com afirmen la majoria d’estudiosos de la seva obra, el desamor de la seva esposa va influir moltíssim en la seva creació i va marcar la seva trajectòria.\nBryant va contraure matrimoni als 22 anys amb la pintora i escultora Amanda Olexen Perry; ella en tenia 29 i tot just començava a obrir-se pas en el món de l’art. El jove Harvey estava profundament enamorat d’ella, del seu cos, del seu tarannà, del seu pensament i del seu art. Utilitzava indistintament les mateixes paraules quan parlava de la seva muller o de seves obres, se servia de mots com “lirisme punyent”, “força d’arravatament”, “ensonyament sexual”, “misteri abismal”.\nBryant va conèixer Amanda en una festa posterior a la inauguració de la seva primera exposició a París. De seguida se sentí atret per la seva vehemència i pels seus gestos. “Tenia una gestualitat sensual, sexual gairebé, i apassionada, que em fascinà des del primer moment”, explicà Bryant en la seva darrera entrevista, que concedí uns mesos abans de la seva mort. “Amanda creia en el que feia, i tenia l’habilitat de la convergència. Era capaç de fer coincidir en el seu camí idees, persones i esdeveniments amb un únic objectiu: enriquir el seu univers creatiu. A mi em fascinava la manera com, entre la passió i el raciocini, era capaç d’ordenar les peces del seu propi trencaclosques.”\nBryant va quedar atrapat en aquest trencaclosques i no en va poder escapar mai. De fet, no va desitjar fugir-ne en cap moment. Es considerava a si mateix una “víctima de l’amor” i va convertir la seva frustració en motor de la seva obra. “Gran part del que escric és causa i conseqüència del meu dolor. Un dolor emocional”, assegurà al tercer periodista que tingué el privilegi d’entrevistar-lo.\nBryant només va concedir tres entrevistes al llarg de la seva vida.\nEl verí del desig. Vida i obra de Harvey J. Bryant\nÍndex de personatges\nBertrand, Jean-Baptiste: Assagista i crític literari. Autor de El verí del desig. Vida i obra de Harvey J. Bryant.\nBryant, Harvey J.: Escriptor, autor de divers obres de ficció entre les quals destaca Apunts per a una teoria del desig.\nEva: Personatge d’Apunts per a una teoria del desig, primer gran amor de Thomas.\nLouisa: Mare de Harvey J. Bryant.\nOlexen Perry, Amanda: Esposa de Harvey J. Bryant.\nThomas: Protagonista d’Apunts per a una teoria del desig.\nApunts per a una teoria del desig (2012)\nEtiquetes: 2012, Narrativa, Roser López Monsò


Novak Djokovic i Rafa Nadal es citen a la final de l'US Open\nDjokovic ha derrotat Federer després de perdre els dos primers sets (6-7, 4-6, 6-3, 6-2, 7-5)\nEl manacorí ha superat en quatre sets l'escocès Andy Murray i el número 1 del món ha tirat d'èpica i ha superat en cinc sets Roger Federer. La final serà dilluns a les 10 de la nit.\n2 min. Barcelona 11/09/2011 10:25\n260x366 Djokovic, després d'una gran remuntada, ha superat Federer / AL BELLO / GETTY Djokovic, després d'una gran remuntada, ha superat Federer / AL BELLO / GETTY\nDos dels quatre Grand Slam de la temporada amb la mateixa final: Nadal-Djokovic. Després del triomf del serbi sobre l'herba de Wimbledon, els dos tenistes es retroben a la pista dura de l'US Open, reeditant la final de la temporada passada, guanyada per Nadal. Aquesta serà la sisena final entre aquetss dos jugadors aquesta temporada (Wimbledon i els Màsters 1.000 d'Indian Wells, Miami, Madrid i Roma). I aquesta temporada sempre ha guanyat un Djokovic que aspira a guanyar el tercer Grand Slam de la temporada.\nRafa Nadal, actual campió del torneig, s'ha classificat per la final en derrotar l'escocès Andy Murray en 3 hores i 24 minuts:6-4, 6-2, 3-6 i 6-2. Un únic break al primer set ha estat suficient perquè el balear s'emportés el primer set. Al segon set, Nadal ha tirat pel dret amb facilitat (6-2). Murray ha despertat acte seguit, enduent-se el tercer set amb un joc més agressiu, però en el darrer set Nadal s'ha centrat deixant-li clar al tenista britànic que encara està per sobre seu.\nDjokovic ha demostrat per què és el millor tenista del moment. En la primera semifinal de l'Open dels Estats Units el serbi ha fet una remuntada espectacular aixecant dos sets en contra. Finalment, en els altres tres sets ha imposat la seva llei i ha vençut per 6-7, 4-6, 6-3, 6-2, 7-5 en un matx que ha durat gairebé quatre hores.\nEl moment clau del partit ha estat quan Federer ho tenia tot de cara. Gaudia de dues pilotes de partit i Djokovic, esperonant el públic, les ha aixecat i ha enfonsat anímicament el suís, que des d'aquell joc (el que era el novè del set) no ha tornat a ser el mateix i ha deixat en safata el triomf al serbi.\nDjokovic, que busca el seu tercer Grand Slam de la temporada després d'aconseguir l'Open d'Austràlia i Wimbledon, se les haurà amb Nadal, qui va ser el seu botxí la darrera temporada a la final del mateix torneig.


Pobre Picos! - Mail Obert - VilaWeb\nAixò no és un article. És un comentari de text. El text és aquest:\n«Devia fer un parell de setmanes que jo havia plegat de treballar al bar Kursaal de Manresa. Mentre vaig ser-hi els pistolers del 'Libre' van desaparèixer. La bomba, però, va venir de Barcelona. Quimet, l'amo, sempre malalt d'una cosa o altra, que si no era dolenta era pitjor, va acabar tancant la barraca i jo me'n vaig anar a Barcelona. Per no gastar-me els estalvis que havia fet a Manresa vaig instal·lar-me en una taverna del carrer de la Cadena, on menjava tres vegades el dia, i on dormia en un divan. Cinc persones dormíem en tres gandules, que en dèiem tisores: Liberto Callejas, 'Irenófilo Diderot', dos redactors de Solidaridad Obrera i jo. L'amo de la taverna era en Narciso, company cuiner. Va muntar-la amb quatre rals després de perdre la vaga de cambrers.\nUn dia, a migdia, Irenófilo Diderot, Callejas i jo ens disposàvem a baixar cap a la taverna per dinar quan vam sentir uns trets de pistola. Els trets havien sonat a prop. 'Què deu ser?', ens vam dir. Segurament devia ser un atemptat. Però aquell atemptat, comès a l'hora de dinar, o just després, no fou un atemptat més. Narciso va aparèixer al llindar de la porta, trasmudat, amb uns ulls com taronges. Uns ulls que expressaven l'horror i l'odi més grans que una cara humana pot arribar a expressar.\n—Han matat el Noi del Sucre!\n—Això és la fi. Ens eliminaran a tots —gemegava Irenófilo.\n—Tu què creus, serà la fi? —em va demanar Callejas.\n—No t'ho sabria dir! Pot ser la fi i pot ser l'inici. Dependrà de com portem els nervis.\nAquell dia no vam menjar. Tots quatre vam anar fins a la cantonada del carrer de la Cadena amb Sant Rafael. Una ambulància de la Creu Roja havia recollit els cossos de Seguí i de Paronas. A terra, i damunt d'un toll de sang, hi havia un ram de flors. Seguí era molt estimat. Molt. També tenia molts enemics, fins i tot dins la nostra organització, cosa natural en un moviment obrer que aplegava totes les tendències ideològiques del socialisme no marxista. Però en la nostra organització era respectat i estimat. No hi faltaven companys com ara Picos, impecables oponents de Seguí. Però Picos era això: Picos, un sabater anarquista que només vivia per bordar contra el militant més destacat, i com que aquest era el Noi, doncs Picos bordava més fort contra els seus fets, i les seves intencions.\nPicos va reaccionar a la seva manera. Quan van matar el Noi del Sucre, Picos, presoner tancat a la presó Model de Barcelona, es va llançar des de dalt de tot de la galeria a la planta baixa, i va morir a l'instant. Pobre Picos!»\n(Joan Garcia Oliver, El eco de los pasos, 1979.)\nHi ha gent que només necessita la Bíblia per explicar-se el món. Allà dins hi troben tot el que necessiten: la paràbola de l'ambiciós, de l'horror, del sagrat, dels mediocres i els rentats, dels traïdors i els germans de vida. Tots els personatges que coneixem, explicats 2.000 anys abans a Galilea. Tot un entramat moral que els guia segles després. Alguns altres fan això mateix amb Shakespeare, la 'Divina Comèdia' o 'El capital' del senyor Karl Marx. Són llibres totals, absoluts, que encapsulen tot un univers. A mi em passa, ho he de confessar, amb 'El eco de los pasos'. Una mica sí que em passa. Les memòries de Joan Garcia Oliver. Un cambrer anarquista que va arribar a ministre. Explica el segle XX com ningú. A través de vivències personals que t'entren molt endins. Un personatge, i els seus coneguts, que em tenen fascinat. Exagerant: per molt que conegui gent nova, ja la tinc llegida abans a 'El eco de los pasos'.\nPer exemple, darrerament, hi ha dies que veig gent que em recorden tant Picos! Però taant! Hòstia, nen, quina mania que tenen a en Junqueras! O a en Mas! O a la Forcadell! Fins i tot a la Colau. Quines reaccions no desperten uns quants. Allà els veus, malalts, impossibles de frenar-se l'atac virulent, obsessiu, constant. I penso, quan els veig tan encegats, que mai no els faltin els Junqueras, Mas, Forcadells i Colaus d'aquest món. Que mai no perdin les seves obsessions. Com Picos, tant que borden contra ells, no sabrien viure sense. I, com Picos, dins la seva presó, també hi ha galeria.\nExagerant: per molt que conegui gent nova, ja la tinc llegida abans.\nPenso, quan els veig tan encegats, que mai no els faltin els Junqueras, Mas, Forcadells i Colaus d'aquest món.


Davant el nou curs escolar\n06 maig 2021 20:27\nEditorial | 04 setembre 1998\nQuan és a punt de començar el nou curs escolar, la Conselleria d'Educació, Cultura i Esports ha enllestit ja les plantilles de professorat, tot destacant l'esforç administratiu i la voluntat política de millorar la infraestructura educativa a les Balears. Davant aquest nou curs escolar, primer en el qual el Govern balear compta amb competències educatives, haurem de convenir que no hi ha hagut cap excés de creativitat ni cap aspecte realment innovador. S'ha augmentat el nombre de professors i s'han fet algunes millores en els centres escolars, però la majoria d'aquestes iniciatives han estat conseqüència de les necessitats i només es pot destacar la concertació de l'educació infantil com aposta diferenciadora i nova.\nEn el clima gris i escassament motivador en el qual es mou el Govern, val la pena destacar que el nou curs escolar s'iniciarà en un clima distès, però sense eufòria. Benvingudes siguin les reformes i les millores, però hom és conscient que el desafiament de l'educació és quelcom més que inversions i estadístiques. El Govern balear ha assumit el repte de les competències en educació per dur a terme un model propi, amb unes característiques d'aquí i per als nins i joves d'aquí, i no només per gestionar pressuposts. Tant de bo no es confonguin els objectius


Primera jornada de teatre inclusiu i accessible\nTeatre Alegria i altres espais\tDetall\nEl festival Simbiòtic, el primer festival català d’arts escèniques accessibles, arriba a Terrassa per celebrar la primera jornada de teatre inclusiu i accessible de la ciutat. El punt àlgid d’aquesta jornada serà la funció d'Órdago a la grande, una peça de creació col·lectiva que neix d’un aprenentatge comú amb sis actrius amb i sense diversitat funcional. Qui s’atreveix a assumir el màxim risc? Qui s’atreveix a tirar un órdago?\n17.30 h al Teatre Alegria -> Touch Tour\n18.30 h al Teatre Alegria -> Funció d'Órdago a la grande\n20.30 h al Teatre Principal -> Col·loqui postfunció amb l’equip artístic: El teatre accessible i inclusiu\nFitxa artística de l’obra Órdago a la grande:\nDramatúrgia i direcció: Arantza López i Vero Cendoya\nInterpretació: Ainhoa García, Èlia Farrero, Anna Morancho, Edgar Murillo, Padi Padilla i Xavier Teixidó\nUna producció de We Act. Amb el suport d’Art for Change de l’Obra Social "la Caixa" i Teatre Nacional de Catalunya. Amb la col·laboració de Nau Ivanow i La Palomera.


La tardor és la millor època de l'any per visitar-la, és recomanable tan sols per gaudir de les sensacions que desperta entrar a aquest indret. Tranquil•litat i molta calma.\nContinuem el camí fressat fins St. Natzari. Aquesta ermita està situada enmig d’una esplanada amb una vegetació exuberant i envoltada de roures centenaris. Després ens enfilem amunt, travessem la carretera i ens dirigim cap al Pic de l'Àliga, arribem al Collet de la Coma ,on hi ha un encreuament de camins ( a l’esquerra ve el corriol de Vidrà) i continuant el caminet arribarem al tram final on hi ha una bona pujada , arribem al cim, el qual ens ofereix unes bones vistes del Puigsacalm, Milany, Bellmunt, Cabrera, el Montseny, etc.\nRetornem fins a la cruïlla on ens hem desviat per anar fins al cim i agafem el camí que ens portarà a resseguir la Serra de Curull i flanquejant per zona boscosa amb faigs i boixos, arribem a la Collada de Sant Bartomeu. En aquest punt ens trobem el sender molt fressat que va de Coll Bracons al Puigsacalm. L'agafem direcció sud-est fins a la Collada de Bracons o sigui el punt d’inici.


Actuacions en espais del Delta, novetat del Deltebre Dansa | Diari de Tarragona\nActuacions en espais del Delta, novetat del Deltebre Dansa\nLa programació del festival, que se celebrarà del 16 al 29 de juliol, inclourà més de 40 espectacles de dansa i circ contemporanis\n11 de Julio de 2018 - 12:20 hs\nEl director del festival, Roberto Olivan, i l’alcalde de Deltebre, Lluís Soler, ahir a la carpa. FOTO: Joan Revillas\nÉs segurament uns dels festivals artístics i de formació de més repercussió internacional del territori ebrenc. Deltebre Dansa s’ha fet un nom arreu de tot el món, i ho ha fet a passes agegantades des que, ara fa 14 edicions, va apostar pel cor del delta de l’Ebre i oferir, d’una banda, la formació de ballarins en dansa contemporània i, de l’altra, nits d’actuacions per a tots els públics.\nDel 16 al 29 de juliol, Deltebre acollirà la 14a edició del Festival Deltebre Dansa, amb una programació artística que inclourà més de 40 espectacles de dansa i circ contemporanis i moltes novetats. El director del festival, el reconegut ballarí i coreògraf Roberto Olivan, i l’Ajuntament de Deltebre ja estan ultimant els últims detalls aquests dies.\nEn aquesta edició, el festival acollirà un total de 185 participants professionals arribats de més de 50 països de tot el món, els quals també gaudiran de diverses millores qualitatives, com ara l’oferta d’itineraris personalitzats amb fins a 22 tallers professionals impartits per destacades figures de renom del sector, tant nacional com internacional.\nD’altra banda, un any més, totes aquelles persones que es vulguen introduir i participar de forma activa en les arts escèniques podran realitzar els cursos d’iniciació. En aquesta edició, s’ofereixen cinc cursos d’iniciació gratuïts amb un total de 250 places, les quals ja estan cobertes a través de les inscripcions realitzades durant aquestes darreres setmanes.\nCom a principals novetats que han explicat Olivan i l’alcalde de Deltebre, Lluís Soler, destaca el circuit ‘Deltebre, atracció natural’, quan els espectacles tindran lloc fora de la carpa del circ, en diferents espais entre Deltebre i el nucli de Riumar que ja es poden consultar a la web del festival. Serà el 21 de juliol.\n«Vam pensar d’aportar un plus i anar més enllà de l’espai de producció i apropar les arts escèniques a les zones naturals. Comptarem amb artistes internacionals», ha detallat el director.\nUna altra de les principals novetats és el Soul Train Deltebre, el 27 de juliol. Amb shows sorprenents, batalles, improvisació i una sessió DJ en directe, serà el primer espai de dansa urbana (pròxima al breakdance o hip-hop) del Festival Deltebre Dansa.\nAl cor del Delta\n«Cada any es fa més i millor i amb el Festival Deltebre Dansa ens convertim en la capital del Delta, especialment en la capital cultural», ha declarat l’alcalde, Lluís Soler.\nNo faltarà a l’esdeveniment La Nit Solidària i del Circ, una iniciativa del festival en la qual el circ contemporani i la solidaritat es donen de la mà i que cada any té èxit de participació. Hi serà present la reconeguda pallassa Pepa Plana.\nEl preu de les entrades es manté en cinc euros per persona i nit (excepte l’espectacle Go Figure Out Yourself, que tindrà un cost de 10 euros per persona). L’entrada donarà accés a tots els espectacles que tinguin lloc durant la mateixa nit i en el mateix espai. Les entrades ja es poden comprar per Internet a través de la pàgina www.deltebredansa.cat i del portal www.ticketea.com.


Revés judicial per als amos de Can Juncadella: el camí de ronda ha d'estar obert - Diari de Girona\nRevés judicial per als amos de Can Juncadella: el camí de ronda ha d'estar obert\nEl TSJC ratifica la decisió judicial del contenciós i obliga a mantenir obert el tram que creua la propietat L'accés es va tancar del 2009 al 2016\nclara julià 22.10.2019 | 00:55\nImatge d'arxiu de l'entrada del camí de ronda al seu pas per Can Juncadella. david aparicio\nImatge d'arxiu de l'entrada del camí de ronda al seu pas per Can Juncadella.\nArxiu:Lloret adverteix els amos de Can Juncadella que no permetran que «coaccionin» els vianants\nEl Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat el recurs d'apel·lació que van presentar els amos de la finca de Can Juncadella –propietat de l'empresa Flinder Data S. L. i vinculada amb l'expresident del Kazakhstan– contra l'auto que decretava l'obertura del camí de ronda que passa per la finca i que uneix cala Canyelles i cala Morisca. La desestimació encara admet recurs de cassació davant la mateixa sala durant els pròxims trenta dies.\nEl recurs estipula que la porta que dona accés al camí de ronda i el tram del camí que hi passa -concretament el GR92/11– han de ser accessibles als ciutadans. De fet, en cas d'incompliment i segons la resolució judicial, «els serveis municipals podran procedir a la recuperació de l'immoble utilitzant els mitjans d'execució forçosa necessaris i, si és precís, amb l'auxili de les forces públiques».\nPer al regidor de Serveis Jurídics, Jordi Sais, la decisió de l'alt tribunal suposa el «reconeixement» per part del poder judicial de les reivindicacions que ha realitzat l'Ajuntament els darrers anys: «L'Ajuntament de Lloret està veient reconegudes als jutjats les seves reivindicacions en relació amb el camí públic».\nTot i això, en un comunicat emès pel consistori, es deixa palès que, tot i la resolució favorable, una altra demanda per part dels propietaris de la finca que va estimar l'alt tribunal ordena a l'Ajuntament que inclogui el tram del camí de ronda dins l'inventari de camins –una acció que haurà de passar per l'aprovació del ple. En aquest sentit, el regidor d'Urbanisme, Albert Robert, també es va mostrar satisfet per la resolució judicial: «Estem contents perquè les sentències són positives per a l'Ajuntament, el jutjat de Girona ja ens havia donat la raó i aquesta decisió ho reafirma. Ara falta l'inventari de camins», va explicar.\nPel que fa a les queixes d'intimidació que els caminants i activistes han manifestat des que l'any 2016 el jutjat contenciós ordenés la reobertura del camí –havia estat tancat des del 2009–, Robert va destacar que hi ha «dificultats» per posar-se en contacte amb els propietaris o intermediaris de la propietat i va reconèixer que «s'hauria de resoldre».\nCal recordar que tot i que la porta de la finca que dona pas al camí estigui oberta i senyalitzada, en cas d'accedir-hi els usuaris són filmats amb múltiples càmeres i convidats a marxar per megafonia. En aquest sentit, el portaveu de la plataforma SOS Lloret, Jordi Palaudelmas, va criticar que l'Ajuntament tingui una actitud «laxa»: «Estem satisfets per la decisió del TSJC però l'Ajuntament ha de solucionar la intimidació que hi ha cap als veïns. S'han d'acabar les coaccions i les amenaces que reben els caminants que hi volen accedir».\nUna finca problemàtica\nL'equip de govern d'aleshores va considerar que s'havia vulnerat l'acord inicial, motiu pel qual el gener de 2015 va decidir rescindir el conveni i reclamar als amos de Can Juncadella –que van presentar un recurs contenciós administratiu– que reobrissin el pas.\nDurant tot aquest procés, els propietaris van enderrocar el 2010, amb l'autorització de la Comissió d'Urbanisme de Girona, la casa dels masovers i el galliner per construir una mansió xalet de convidats amb 13 suites, 19 banys, bodega i piscina en aquesta zona situada dins l'espai d'Interès Natural del Massís de Cadiretes, a tocar de cala Morisca, i que forma part de la Xarxa Natura 2.000.


El Matí Digital - On som políticament (3/5)\nOn som políticament (3/5)\nSobre la pretesa fractura de la societat catalana\nLa societat des d’un punt de vista polític està polaritzada entre els favorables i els contraris a la independència. La impossibilitat –fins ara– de fer un referèndum en condicions de plena normalitat sens dubte l’ha tensionada i manté aquesta polarització. Fins que no es pugui resoldre democràticament aquesta disjuntiva la tensió no baixarà. Aquesta tensió no té per què ser una fractura o una divisió irresoluble. Més aviat és un fenomen similar a altres realitats polítiques. Les eleccions a la presidència nord-americana, per exemple, sovint també són viscudes com un xoc entre dos blocs aparentment irreconciliables. L’elecció entre dues opcions sempre polaritza, però per això cal resoldre aquestes alternatives de manera democràtica.\nLa correlació de forces entre independentistes i unionistes no té una equivalència directa i automàtica amb les identitats nacionals dels seus electors. A Catalunya conviuen persones que nacionalment es consideren espanyoles amb persones que es consideren catalanes. Ambdues posicions són plenament legítimes entre els ciutadans de Catalunya. Però ni tots els “espanyols” ciutadans de Catalunya són contraris a la independència ni tots els ciutadans de Catalunya “catalans” en són partidaris.\nEl que possiblement ha aflorat aquests darrers anys és una representació política més clara i directa dels ciutadans de Catalunya que se senten únicament espanyols i volen una Catalunya més espanyola tant per a ells com per als seus fills i que, evidentment, són contraris a la independència.\nEl lloc de naixement propi o dels progenitors i la llengua familiar influeixen molt en aquesta identificació nacional, però no hi són determinants. Moltes persones, més enllà d’aquests condicionants biogràfics, han optat per Catalunya i pel català per a ells o per als seus fills, tal com passa en la majoria de processos migratoris. De tota manera és molt difícil quantificar aquesta realitat que, a més, és viva i evoluciona.\nAquesta polarització entre independentistes i els seus contraris tampoc ha fragmentat més el territori, des del punt de vista dels resultats electorals. El vot diferencial segons el territori (barri, població, comarca...) sempre ha existit i ha generat mites sovint allunyats d’una realitat sempre més complexa (el “cinturó roig”, la “Catalunya catalana”...). En les darreres eleccions, el vot diferencial, lluny de créixer, sembla que tendeix a equilibrar-se. En les darreres eleccions, ERC és el partit que ha tingut un vot més homogeni territorialment considerat. Això desmenteix les teories sobre la fragmentació territorial del país entre zones independentistes i zones unionistes. Si més no, aquesta polarització disminueix.\nPer contra, l’actitud i el capteniment davant la repressió política de l’Estat espanyol contra l’independentisme sí que ha esdevingut un motiu de fricció en el si de la societat catalana, potser més potent que l’opció a favor o en contra de la independència. La violència policial de l’1 d’octubre, l’aplicació de l’article 155, la restricció patent de la llibertat d’expressió i, potser per sobre de tot, la desmesurada mesura de la presó preventiva tant de polítics com dels pacifistes Sánchez i Cuixart, generen una divisió profunda dins la societat catalana entre els que condemnen aquestes mesures i els que les aplaudeixen o, fins i tot, en fan mofa.\nQuan existeix repressió i vulneració de drets fonamentals, no ens trobem davant d’una qüestió d’opció política contingent, com ho és voler o no la independència, sinó de defensa d’allò més elemental i irrenunciable per a la vida en societat (la llibertat i la democràcia). Pot haver-hi concòrdia i tolerància amb totes les opcions polítiques excepte amb aquelles que no accepten l’existència de les altres. Si no es recuperen les llibertats i no s’alliberen els presos, aquest sí que pot ser un camí de ruptura entre sectors de la societat catalana més irreparable que “la independència”. Cal tenir present, a més, que estan provocats des de l’exterior de Catalunya. Com cosir o tendir ponts amb aquells que defensen fer-te callar per la força?


JOC - 28 maig Invitació Festa de l'Acció 2022 - Secretariat d'Apostolat Seglar\nJOC – 28 maig Invitació Festa de l’Acció 2022\n19 de maig de 2022 @ 8:23 – 28 de maig de 2022 @ 9:23\nEls i les militants de la JOC (Joventut Obrera Cristiana) de Catalunya i les Illes celebrem la Festa de l’Acció el proper dissabte 28 de maig a la Plaça de les Roquetes (Nou Barris, Barcelona).\nEnguany volem celebrar la feina feta amb la Campanya, que porta per lema “Desescalem la precarietat, vacuna’t contra la indiferència”:\n… denunciar les realitats precàries que hem descobert;\n… donar opcions al jovent per disposar d’espais reivindicatius dignes i organitzats;\n… visibilitzar les entitats de Nou Barris i aquelles amb qui hem treballat la campanya;\n… tenir un moment de pregària per a donar gràcies de les descobertes i accions fetes durant la campanya, i a través de les connexions amb altres entitats que lluiten per acabar amb la precarietat.\nUs convidem a venir, a que pugueu gaudir de la Festa amb nosaltres (consulteu horari a continuació).\nSi voleu participar de la fira d’entitats, si us plau feu-nos-ho saber abans de diumenge 22 de maig, ja que necessitem preveure el número de taules.\n16h Fira d’entitats\n17h Compartim les lluites del barri -amb Kasal de Joves de Roquetes i Dones Cosidores\n18h30 Berenar + Batucada\n19h Compartim les accions fetes durant el curs i llegim el manifest\n19h30 Acció de gràcies\n20h Acte reivindicatiu\n21h30 Concert amb Renato al Aparato (ft. TRA)\nPLA DE CURS 2019-2021 A5\nEls i les militants de la JOC de Catalunya i les Illes celebrem la Festa de l’Acció el dissabte 11 de maig a la Plaça Roja de la Ciutat Meridiana (Districte de Nou Barris).\nEnguany volem celebrar la feina feta amb la Campanya, que porta per lema “Joventut que Lluita, joventut que es dignifica. #DignitatContraLaPrecarietat”; denunciar les realitats que hem descobert; donar opcions al jovent d’espais reivindicatius organitzats; visibilitzar entitats de Nou Barris; tenir un moment de pregària per a donar gràcies de les descobertes i accions fetes durant la campanya, i a través de les connexions amb altres entitats que lluiten per la dignitat de la joventut.\nI si podeu venir, ens agradaria que ens diguéssiu en quin moment, és per això que us passem l’horari. També annexem al correu el cartell de la jornada.\n17:00- BENVINGUDA, PRESENTACIÓ LLOC I DE LA TROBADA, PARLAMENTS.\n17:30- FIRA D’ENTITATS.\n18:45- RACONS FORMATIUS.\n20:00- ACTE REIVINDICATIU.\n22:00- LECTURA MANIFEST.\nUs convidem, doncs, a venir i gaudir d’aquest dia de celebració i sensibilització!\nAquest dissabte 16 de febrer celebrem la Trobada Nacional d’Iniciació de la JOC Nacional de Catalunya i les Illes.\nA partir de 2/4 de 12 a la Plaça de la Font de la Roda de Sant Andreu de la Barca.


La lectora corrent: L'altra Josephine Baker\nRealment admirable! Gràcies per donar-la a conèixer :)\n15 de novembre de 2010 a les 19:30\nEm fa fins i tot vergonya reconèixer que associava fins ara aquest nom a la cantant i ballarina de color (famosa per actuar amb una faldilla de plàtans), i de la qual recordava que tenia dotze fills adoptats!\nCrec que hauria de ser obligat estudiar la vida de persones com la d'aquesta doctora, gràcies a la feina, esforç i dedicació la qual es van salvar moltes vides.\n15 de novembre de 2010 a les 20:51\nGràcies, Clídice. M'agrada dedicar de tant en tant alguna entrada a persones que han passat desapercebudes per la història, tot i que de vegades hagin fet grans aportacions en alguns camps.\nMargarida, la Josephine Baker famosa no era només una ballarina i cantant; va ser una dona compromesa en la lluita pels drets dels afroamericans. Crec que la vídua de Martin Luther King va demanar-li que es posés al front del moviment que el seu marit havia liderat. I la seva família adoptiva, amb representació de tots els continents, era també una mostra del seu desig d'un món en què tots els pobles estiguessin units.


Un tractat de Nacions Unides podria protegir el mar de la sobreexplotació\nDurant els propers dos anys, representants dels governs de tot el món treballaran per aconseguir un acord sota els auspicis de les Nacions Unides que protegeixi els oceans del món de la sobreexplotació.\nSegons els experts, els mars i oceans que són considerats "alta mar", i que ocupen la meitat de la superfície del planeta, són molt importants per diverses raons: per començar, capturen el 90% de la calor extra i un 26% del diòxid de carboni que els humans creem amb la crema de combustibles fòssils i altres activitats, protegint la vida terrestre dels pitjors impactes del canvi climàtic. Tot i això, fins ara s'ha fet molt poc per protegir la biodiversitat i per gestionar adequadament els oceans, tot i que és una de les coses més importants que hauríem de fer per assegurar el futur del nostre planeta.\nSegons la definició, s'entén per "alta mar" les zones dels oceans que són més enllà de les zones econòmiques exclusives dels estats que, normalment, són a 200 milles nàutiques (370km) de les costes. Aquestes àrees ocupen una superfície equivalent a un 150% de totes les terres emergides del planeta i són l'hàbitat d'un nombre d'espècies molt gran, però tots els països tenen dret a navegar-hi, volar per sobre seu, fer-hi recerca científica i pescar, sense cap tipus de restricció. El 1982, les Nacions Unides ja van adoptar la Convenció de les Nacions Unides sobre els Drets de la Mar. Quan es va començar a aplicar, el 1994, es van poder regular fins a cert punt les explotacions mineres al fons del mar i l'expansió de la xarxa de cables submarins. Altres organismes internacionals, com la Comissió Internacional de les Balenes, també s'encarreguen d'altres aspectes de la gestió dels mars, però no hi ha cap tractat global que protegeixi la biodiversitat ni limiti l'explotació de l'alta mar.\nDurant els propers anys, però, els investigadors temen que aquestes regions es converteixin en una de les fonts de minerals més importants del món. L'any passat, per exemple, un grup de científics britànics van trobar grans quantitats d'un material molt rar i valuós, emprat en la construcció de panells solars, en una muntanya submarina de l'oceà Atlàntic. No són els únics, ja que moltes companyies s'estan fixant en les xemeneies hidrotermals, on hi viuen alguns dels organismes més rars del planeta. La vida als oceans també està resultant cada cop més atractiva per a les companyies farmacèutiques, que creuen que les criatures que hi viuen podrien resultar útils per a la fabricació de medicaments. De fet, durant els darrers 30 anys, 30 companyies han registrat el 84% de les patents relacionades amb espècies marines. Pel que fa a la pesca, passa pràcticament el mateix. Només 10 països rics, entre els quals hi ha l'estat espanyol, s'enduen aproximadament el 70% de les captures a alta mar. Diversos estudis que fan servir dades per satèl·lit mostren la magnitud de la pesca que té lloc en aigües internacionals, que inclouen la pràctica de descarregar la pesca en altres vaixells per evitar que se'ls pugui controlar.\nUn nou tractat com el que s'està negociant tindria tres elements bàsics: permetre l'establiment d’àrees protegides en aigües internacionals, com els països ja fan a les seves jurisdiccions; que s'avaluessin els impactes de les diferents activitats en els medis marins per protegir-los de la sobreexplotació; i que els països més pobres també poguessin beneficiar-se dels descobriments fet gràcies als recursos marins. D'una manera més general, la protecció d'aquesta meitat de la superfície del planeta faria que es poguessin crear xarxes de santuaris marins per protegir la biodiversitat, assegurar una font d'aliment per a milers de milions de persones i combatre de manera més eficient el canvi climàtic.


Wonder - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nnovel·la de Raquel J. Palacio\nPer a altres significats, vegeu «Stevie Wonder».\nWonder és una novel·la juvenil escrita per Raquel J. Palacio, publicada el 14 de febrer de 2012 i traduïda el mateix per Imma Falcó a l'editorial La Campana.\nEspanya , 2012\nliteratura infantil i juvenil i novel·la\nPalacio es va sentir impel·lida a escriure Wonder després que el seu fill petit (que tenia aleshores tres anys) es va posar a plorar en fixar-se en una nena amb un defecte congènit a la cara que seia al seu costat tot fent cua per comprar un gelat. Palacio va mirar discretament de fer seure el seu fill lluny de la nena a fi de no trasbalsar-la a ella ni a la seva família, si bé això encara va empitjorar més la situació. La cançó "Wonder", de Natalie Merchant, li va fer pensar que, de l'incident, podria extreure-se'n una lliçó valuosa. La lletra de la cançó de Merchant va ser la inspiració per començar a escriure.\nAugust "Auggie" Pullman és un nen d'onze anys que viu a Manhattan. Té una deformitat facial rara, una "disòstosi mandibulofacial",:129 coneguda com a síndrome de Treacher Collins i llavi leporí. A causa de tantes operacions quirúrgiques, l'Auggie havia estat fent l'escola a casa amb la seva mare, si bé finalment els seus pares el varen matricular a l'escola privada Beecher Prep, per començar el curs a la tardor.\nL'Auggie visita Beecher amb la seva mare i coneix el director de l'escola Tushman, juntament amb tres estudiants: en Jack Will, en Julian Albans, i la Charlotte Cody. Tot i que molt acomplexat i espantat d'estar al voltant de nens de la seva mateixa edat, l'Auggie aconsegueix avesar-s'hi de mica en mica i comença fins i tot a gaudir de l'escola. Es fa amic d'en Jack i també d'una nena que es diu Summer Dawson, que s'asseu al seu costat a l'hora de dinar quan ningú més no ho fa. Tanmateix, en Julian no pot dissimular el seu rebuig per l'aspecte de l'Auggie, l'evita i sovint en fa comentaris negatius. Assetja l'Auggie i el menysprea pel seu aspecte.\nDurant el Halloween, en fallar-li la disfressa de Boba Fett (la disfressa era de Jango Fett, pero la mare la va pintar) que havia previst, l'Auggie acaba portant una disfressa de " Xiscle Sagnant". A l'escola no el reconeixen i sent com en Jack li diu al Julian que es "mataria" si s'assemblés a l'Auggie. Sentint-se ofès i traït pel Jack, l'Auggie vol deixar l'escola. De tota manera, la seva germana gran, de quinze anys, el convenç per no fer-ho. L'Auggie ho comparteix amb la Summer. En Jack s'adona que l'Auggie ara és més distant i silenciós: pregunta a la Summer per què; encara que ella no revela el secret, diu "Xiscle Sagnant" com a pista. D'entrada, no és conscient que l'Auggie va sentir el que ella havia dit i es pensa que simplement l'evita sense cap motiu, per la qual cosa ell també comença a evitar-lo. Tanmateix, pel desembre, en Jack s'adona que l'Auggie havia sentit el que ell havia dit i alhora s'adona que l'Auggie també havia sentit que el Jack volia fer-se'n amic, cosa que impacta el Jack. A classe de Ciències, l'Auggie i en Jack formen grup per fer un projecte. Quan en Julian demana al mestre si podria fer ell el treball amb en Jack, en Jack ho rebutja. Però quan en Julian li diu "monstre" a l'Auggie, en Jack li etziba un cop de puny a la cara al Julian. L'expulsen dos dies com a càstig. Sabent que en Julian els posaria a tots dos en un problema per malparlar de l'Auggie, en Jack no explica al Sr. Tushman què havia passat. La mare del Julian diu que l'Auggie no hi hauria de ser en un centre com Beecher Prep perquè no és cap "escola inclusiva", però el Sr. Tushman i tots els altres no hi estan d'acord. En Jack es disculpa sincerament amb l'Auggie, dient-li que no pensava tot el que n'havia dit, i tornen a ser amics.\n↑ «A 'Wonder'-filled day: Best-selling author surprises Ann Arbor elementary student» (en anglès), 03-06-2014. [Consulta: 2 setembre 2021].\n↑ Palacio, R.J.. Wonder. First edition.. [s.l.]: Alfred A. Knopf Books for Young Readers, 2012. ISBN 0375869026.\n↑ "wonder" by R.J. Palacio\nWonder, pàgina traducció catalana\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Wonder&oldid=28168167»\nDarrera modificació: 2 set 2021 a les 11:57\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 2 set 2021 a les 11:57.


Converteix Pesos Argentins (ARS) i BitBars (BTB) : Canvi de divises Calculadora de conversió\nPes argentí (ARS) i BitBar (BTB) Canvi de divises Calculadora de conversió\nAquest Pes argentí i BitBar convertidor està al dia amb tipus de canvi de 13 agost 2020.\nIntrodueixi l'import que voleu convertir a la casella a l'esquerra de Pes argentí. Utilitzeu les monedes "swap" per fer BitBar la moneda per defecte. Fer clic a BitBars o Pesos Argentins per convertir entre aquesta moneda i totes les altres monedes.\nEl pes argentí és la moneda en la Argentina (AR, ARG). The BitBar és la moneda en la cap dels països. El símbol per ARS pot ser escrit $. El símbol per BTB pot ser escrit BTB. El pes argentí es divideix en 100 centavos. La taxa de canvi de el pes argentí es va actualitzar per última vegada el 13 agost 2020 de Yahoo Finance. La taxa de canvi de the BitBar es va actualitzar per última vegada el 5 agost 2020 de coinmarketcap.com. La ARS factor de conversió té 5 dígits significatius. La BTB factor de conversió té 12 dígits significatius.


10 de setembre de 2014 – Compromís per Ontinyent\nAmb l’ocupació no es juga – Joan Gilabert\nA l’octubre de 2013 el Partido Popular eixia als mitjans de comunicació locals amb el titular: “EL PLAN DE EMPLEO CONJUNTO PERMITIRÁ CREAR 40 PUESTOS EN ONTINYENT”. La realitat va ser molt distinta, ja que aquest pla va crear zero llocs de treball, sí ZERO. Però ningú va eixir a dir-ho. El darrer dissabte dia […]\nPepe Pla anuncia la implantació a Ontinyent del programa formatiu UNED Sènior\nOntinyent acollirà el nou programa formatiu de la UNED per a majors de 55 anys, UNED Sènior, ampliant així l’oferta formativa de la ciutat. Pepe Pla, regidor d’Educació, ha recordat que l’educació és una prioritat per a Compromís i que amb novetats com aquesta, des del Govern municipal “volem fer d’Ontinyent una ciutat educadora, bolcada per l’educació” […]


Com utilitzar endolls de Angola a Malta\nConnectors, preses de corrent, adaptadors i altra informació necessària per viatjar des de Angola a Malta en aquesta pàgina. Si voleu un informe per a altres països, torneu a iniciar l’ assistent per trobar a adaptadors elèctrics per al vostre viatge aquí .\nLa tensió no és exacta, però la diferència sol ser tolerable pels dispositius elèctrics. És molt segur connectar el vostre aparell elèctric de Angola a Malta sense un adaptador de tensió. Si teniu algun problema amb un dispositiu especial, és a dir, un dispositiu mèdic, probablement voldreu demanar més ajuda professional.


DELICATUM, la recepta per fer del teu esdeveniment un èxit – topgirona.com\nDELICATUM, la recepta per fer del teu esdeveniment un èxit\nDelicatum son especialistes en l’organització, planificació i execució d’esdeveniments amb servei de càtering i wedding planner inclosos.\nOrganitzen i posen en escena tota mena de celebracions: bodes, bateigs, comunions, aniversaris, festes privades, càtering i/o xef a domicili, per a empreses, etc. i t’ajuden a ambientar i decorar els espais perquè la celebració sigui inoblidable.\nL’equip té una gran trajectòria dins del sector de la restauració i la gastronomia, guiat per la Montse, l’ànima de Delicatum, una directora amb gran experiència en l’organització d’esdeveniments i wedding planer.\nEl que fa diferent Delicatum d’altres serveis de càtering és la delicadesa en els detalls i un servei complet, de principi a fi, per aconseguir la celebració que desitges i que quedarà en el record dels assistents durant molt de temps.\nA Delicatum treballen amb productes frescos, gurmet i de proximitat, tots elaborats al seu obrador amb matèria primera exclusiva i d’alta qualitat.\nVisita el web www.delicatum.cat per descobrir tot el que fan. També els trobaràs a Instagram i Facebook.


Dissabte al quiosc, el novè número d’etric, el suplement de l’electromobilitat\nAquest dissabte 8 de gener, arriba el vuitè número d’etric, el suplement mensual de EL PERIÓDICO amb totes les novetats sobre mobilitat elèctrica, informació de servei, producte i molt més.\n07 de de gener del 2022. 18:00\nCada any que passa l’electrificació reclama més protagonisme en la indústria de l’automòbil, que avança amb decisió cap a un futur en què els cotxes elèctrics dominaran la majoria de mercats del món. L’oferta automobilística endollable ja és molt competitiva, amb referents en gairebé tots els segments. No és estrany que la final del premi Car of the Year 2021 la protagonitzin sis cotxes 100% elèctrics i un vehicle, el Peugeot 308, que rebrà una versió elèctrica pròximament.\nCom en cada número d’etric, el suplement d’electromobilitat de EL PERIÓDICO, ens avancem al futur per oferir l’últim quant a mobilitat elèctrica i urbana. Aquest mes, el suplement arriba el 8 de gener amb el nou Nissan Ariya com a novetat, el primer elèctric de la nova era de la marca, un SUV amb què la japonesa estrena concepte de disseny i inicia un pla de transformació sota el qual arribaran 12 nous cotxes en els pròxims mesos. L’Ariya comparteix protagonisme amb el Hyundai Ioniq 5, elegit ‘Cotxe de l’Any dels Lectors’ de Prensa Ibérica, un altre tot camí que mostra les ambicions del grup Hyundai-Kia per convertir-se en referent en el mercat de la mobilitat elèctrica.\nA més, en el novè número d’etric avancem el component que, segons les marques, serà el punt d’inflexió perquè el gran públic opti pels cotxes elèctrics: les bateries d’estat sòlid. A etric revelem en quin punt es troba el seu desenvolupament i quan haurien d’arribar al mercat segons els principals fabricants del món. Quant a la mobilitat urbana, presentem la proposta de Tier Mobility, un operador de micromobilitat que intentarà liderar el mercat a Espanya després de la seva irrupció al mercat nacional amb la compra de l’operador de bicicletes i bicicletes elèctriques nextbike.\nNo hi faltaran les últimes novetats al sector de les dues rodes, així com la cridanera invenció de Lexus, el ROV, un model que redefineix el concepte dels cotxes recreatius unint luxe, diversió i sostenibilitat. Tot això i molt més dissabte, 8 de gener, al quiosc.


Han pogut cantar amb ell alguns temes de la discografia de l'artista\n1 min. Escaldes-Engordany 15/03/2019 13:09\n651x366 El músic Patxi Leiva actua davant dels alumnes de primària del col·legi Maria Moliner. / T. N. (ANA) El músic Patxi Leiva actua davant dels alumnes de primària del col·legi Maria Moliner. / T. N. (ANA)\nEl músic Patxi Leiva ha actuat aquest dimecres davant del més d'un centenar d'alumnes de primària del col·legi Maria Moliner. En un ambient distès i proper, Leiva ha parlat sobre la seva trajectòria, de la qual els nens i nenes han pogut qüestionar-li. Amb tot, la pregunta més repetida ha estat relacionada amb el robatori de la seva guitarra, que l'artista ha denunciat a les xarxes socials aquesta setmana.\nEn els dies abans del concert, els alumnes han pogut conèixer a fons la discografia del músic, aprenent-se alguns dels temes, com 'Alea Jacta Est' o 'El ritmo', per la qual s'han pintat a una mà la lletra E i a l'altra la O per amb l'objectiu de seguir la tornada. També han après la manera de fer del cantant, que creu que no s'ha de tirar mai la tovallola i creure sempre en un mateix. Un dels grups ha ballat a més una coreografia d'una cançó de Leiva, que van preparar per a la funció de Nadal, perquè l'artista la pogués veure.