Tapa't de tapes: Flam de castanyes\nPer què de castanyes, si ara no n'és el temps? Doncs perquè tinc per costum comprar fruits secs en una de les parades del Mercat Central de Sabadell on hi ha, pràcticament, de tot. I sovint hi compro castanyes seques, que després rehidrato a casa i que em menjo soles o bé que faig servir per acompanyar alguns estofats de caça.\nD'altra banda, acostumo a fer-me els flams sempre a casa, perquè encara no he trobat cap marca de flams que m'acabi d'agradar del tot i perquè, la veritat, la textura i sabor que s'aconsegueix amb flams casolans no té igual. Aquesta vegada, per canviar una mica el flam, hi vaig barrejar les castanyes. La veritat és que m'hi van agradar molt. Us explico com ho vaig fer.\n3/4 l de llet (si és fresca encara millor)\n4 c. de caramel\nEl que farem primer serà triturar les castanyes, prèviament rehidratades el dia anterior, amb una mica de llet. Jo vaig fer servir la batedora però si teniu un estri específic per a triturar encara us quedaran més fines. Després, incorporem la barreja amb la resta de llet, els ous i el sucre, i tornem a batre. Agafem uns motlles de flam i omplim una safata per anar al forn d'aigua, ja que els flams es couran al bany maria. Abans d'abocar el líquid cru de flam a les flameres posarem una mica de sucre caramelitzat al cul dels recipients (jo vaig fer servir caramel royal però si teniu paciència i ganes el podeu fer vosaltres, que encara queda més bo).\nA continuació, posem els flams al forn, a 180 ºC durant 20 minuts. I, finalment, ja els podrem treure del forn. Els deixem refredar a temperatura ambient damunt del marbre i, abans de posar-los a la nevera, els cobrirem amb una mica de paper de plata o paper film perquè no se'ns faci un tel desabradable. Veureu que la castanya ens queda repartida per tot el flam però que, els troços que ens hagin quedat més grossos, tindran tendència a acumular-se al fons, cosa que li dóna un punt cruixent interessant.\nGEMMA 5 de març de 2012 a les 7:56\nEs veritat que el millor son els flams"caseros"... I aquest de castanyes es bona idea!\nMarina 5 de març de 2012 a les 9:58\nRoser 5 de març de 2012 a les 8:08\nJo no soc gaire fan de les castanyes! pero aquest flam el provaria sense miraments t'ho asseguro!! te una pinta increible i el sabor em té encuriosida!! petons\nMarina 5 de març de 2012 a les 9:59\nvaja... pots posar-hi un altre farcit, segur que també deu quedar ben bo amb nous o avellanes! Petonet!\nClara Quins fogons! 5 de març de 2012 a les 9:44\nGuaita'l! Et va quedar molt mono, Marina, i segur que boníssim! Un petonet\nMarina 5 de març de 2012 a les 9:57\nMolt bo, va quedar. Per a repetir-lo! Perquè dels quatre que vaig fer ja no en queda cap! ;-)))))\nLA COCINERA DE BETULO 5 de març de 2012 a les 10:57\nAquesta capa cruixenta té que fer d'aquest flam un flam especial. Aixó es ho millor dels flams fets a casa, els fas totalment al teu gust.\nMarina 5 de març de 2012 a les 18:39\nSí, queda un gust ben diferent de caramel, amb la castanya. El millor, fet a casa! Petonet\na peu coix-pambolixocolata 5 de març de 2012 a les 11:32\nUi, ui, ui, què bó! M'has donat una idea amb això d'hidratar les castanyes.\nMarina 5 de març de 2012 a les 18:40\nJa m'explicaràs aquesta idea, Núria... m'has deixat intrigada! Petonet\nChez Silvia 5 de març de 2012 a les 15:13\nMira que tinc imaginació, però fer un flam així ni de broma!!! fantàstic!!! petonets\nGràcies per la visita, Sílvia!\nCris Mini Món 5 de març de 2012 a les 15:54\nNo n'havia vist mai cap com aquest, no es que sigui molt fan de les castanyes, però realment em crida l'atenció, ha d'estar molt bo.\nMarina 5 de març de 2012 a les 18:41\nJo crec que encara que no siguis de castanyes t'agradaria perquè canvia molt la textura! Petonet\nLa Cuina Violeta 5 de març de 2012 a les 16:20\nAi nena, amb les fotos en tinc prou per a saber com t'ha quedat!\nmamilu 5 de març de 2012 a les 16:29\nEIIIII !!!que tambè el vui tastar !!!!que te una pinta boníssima ....i ara tinc una ganaaaa!!!!\njajaja! M'has fet riure, amb aquesta eufòria! Un petó gros, Mamilu\nEls fogons de la Bordeta 5 de març de 2012 a les 18:12\nM'agraden moltíssim les castanyes i els flams també... o sigui que em quedo la recepta, que té una recepta boníssima!\nMarina 5 de març de 2012 a les 18:42\nJa em diràs què tal, si la fas Sandra! Petonet\nmercè 5 de març de 2012 a les 22:37\nSi n'ha de ser de fi aquest flam... No l'he probat mai, però a jutjar per la foto...deu ser deliciós!. A reveure!\nMiquel 5 de març de 2012 a les 23:35\ncreo que una vez hice uno,pero ya ni me acuerdo,pero buenos si que son y mas caseros.La foto esta para comersela de un sorbo


Pintura del segles XV i XVI a la Corona d’Aragò\nISBN 13 978-84-937878-7-1\nDipòsit Legal: SE-5392-2011\nPresentació de les actes de les II Jornades\nArribar a una tercera edició d'un curs d'estiu que vol ser refrescant, mentalment parlant, i al mateix temps interessant per als seus participants en el context actual no és fàcil. Però hem arribat. Sobretot amb el suport dels seus ponents i la dels seus assistents que en estos dies, entre les dos festes patronals de Xàtiva, Sant Feliú i la Mare de Déu de les Neus, inclús romanen en esta ciutat que en estes dates estiuenques invita a abandonar-la per a trobar una millor i climàtica estada en altres llocs en els seus períodes vacacionals.\nEn estes II Jornades en 2010 vam tindre l'oportunitat de disfrutar, a través de la visió i l'audició, de conferències d'importants especialistes en l'art dels segles XV i XVI en l'àmbit de l'antiga Corona d'Aragó. Acompanyant a estes activitats van ser altres com la visita dels museus i esglésies que actualment són el receptacle d'este art a Xàtiva guiades pels mateixos especialistes que ens havien delectat prèviament amb les seues idees i arguments sobre este art i època.\nTot açò no haguera sigut possible sense la intervenció dels entesos en este art, Albert Ferrer, Josep Lluís Cebrian i Josep-Mari Gómez que selecionaren i van invitar al panell d'experts en els temes a tractar.\nDes de la llunyania a Xàtiva dins de l'antiga Corona d'Aragó, des de Lleida i la seua Universitat, ens va arribar una proposta que no vam poder rebutjar, davant de l'interés de la mateixa, del Grup de Recerca en Art i Cultura d'Època Moderna de la dita Universitat de Lleida, dirigit pel Catedràtic d'Història de l'Art, Professor Ximo Company, per a participar i patrocinar l'esdeveniment.\nI des de la proximitat, Xàtiva, el Taller de Ceràmica “Vallés 16” va presentar en les II Jornades una meravellosa exposició de repliques elements ceràmics que permetien als assistents omplir amb el dit art els moments entre les ponències presentades.\nNo volem oblidar des d'Ulleye l'agrair a tots patrocinadors, directors, ponents i assistents la seua participació sense la qual no seguirien vives estes Jornades d'Art a Xàtiva que enguany 2011 aconseguixen la seua tercera edició. I fer menció especial a la col•laboració en el patrocini també de la impremta Papiro de Xàtiva quant als cartells i fullets que divulguen físicament l'esdeveniment i a la seua dissenyadora, Beatriu Navarro.\nNovetlè, darrers dies de la primavera de 2011


foto-sensible: L'experiència d'un part de 12 hores\nL'experiència d'un part de 12 hores\n(Per +Susanna Benavent Benavent i +Kike Pérez Colomer )\nJa fa 4 setmanes que estas amb nosaltres i encara no haviem tingut temps d'escriure res. Han sigut 4 setmanes intenses, d'aprenentatge continu i adaptació que ja mai pararà. Ho farem el millor que podrem, nosaltres i tú, estic segura!\nA l'última entrada que vaig escriure deia que havia tirat el tap mucós, una senyal de què el moment del part s'estava acostant i que en un parell de dies estaries a casa. Doncs bé, no em vaig enganyar gens. La mateixa vesprada vaig començar a tindre contraccions, de les indolores i després de sopar varen començar les que fan un poquet de mal, com una regla. Tal com ens havien ensenyat les varem estar contant i varem comprovar que encara no era hora d'anar a l'hospital, tenia contraccions cada 8 minuts i ens havien dit que calia anar a l'hospital quan portarem una hora de contraccions cada 5 minuts... Així que varem decidir gitar-nos a dormir i descansar, ja que si realment era l'hora del part jo no podria dormir pel dolor. Però només gitar-nos al llit, encara en la llum encesa, vaig sentit el plofff. Acabava de trencar aigües!\nVaig anar corrent al bany per pendre una dutxa i relaxar-me, tal com m'havien dit que havia de fer ja que els parts solen ser molt llargs i no cal tindre pressa, però vaig veure que estaven un poc verdoses així que varem eixir corrents de casa. El cotxe portava preparat des de meitat Juliol, així que vam poder eixir de casa molt ràpid. Sols calia agafar l'aigua i els sucs de la nevera i la documentació. Uns dies després Andrea ens va contar que va sentir els xillits, la nostra habitació i la seua donen al pati i si estan les finestres obertes es sent tot. Ella va suposar que havia arribat el moment i no es va enganyar. En 12 horetes ja estaries amb nosaltres.\nDe camí ens varem plantejar la possibilitat d'anar a Xàtiva, per les aigües brutes. Els dubtes i la premura ens assustaven però tant el pare com jo teniem molt clar que voliem anar a Alcoi, així que varem enfilar el camí cap allí i en 40 minuts estavem en urgències. En arribar, el papi va anar a aparcar i a mi em van vindre a buscar a la porta preguntat-me si necessitava cadira de rodes, però com que estava bé vaig dir que no. Vaig donar les dades i em varen acompanyar a paritoris on la matrona que em va atendre no s'acabava de creure que havera trencat aigües perquè ja no xorrava res... Jo, inocent de mi, pensava que quan trenques aigües ix tot el líquid i per tant era normal que no anara xorrant, però a més ella també dubtava que foren aigües brutes i com no xorrava res no ho podia veure. Em varen fer passar a una habitació menuda on hi havia un llit i després de llevar-me la roba i posar-me una bata, la comare va començar a explorar-me i tant punt va ficar la ma dins va tornar a començar a eixir líquid. El teu cap havia estat fent de tapó i per aixó no xorrava res.\nDecidirem anar a l'hospital d'Alcoi perquè ens havien parlat molt bé del personal i del protocol de part natural que seguien des de feia un parell d'anys. Abans d'anar la mare es va posar en contacte amb l'associació de lactància d'allí per veure si podien confirmar-me el que havia sentit i em digueren que quasi totes les matrones seguien eixe protocol, però que hi havia una que no ho feia. Doncs bé, jo crec que eixa única matrona era la que ens va tocar quan varem arribar. Una tal Ana, seca i que parlava amb valencià amb la seua ajudant i en castellà amb mi, a pesar de què jo també li parlava en valencià.... supose que ho feia per marcar distàncies.\nAbans de començar a dir-li que tenia un pla de part i que dessitjava que tot fora el més natural possible, vaig estar observant-la amb precaució. Em va preguntar tot el que posava a la cartilla de l'embarás, coses que jo no sabia de memòria i pel que la meua resposta era que ho posava ahí... Per a damunt parlava amb la boca xicoteta i al principi ni sabia que es dirigia a mi. Jo vaig intentar ser el més amable possible i finalment em vaig fer l'ànim de dir-li que tenia un pla de part, al que la seua resposta va ser:\n- Yo te diré cual va a ser tu plan de parto, voy a monitorizarte porque vienes con aguas sucias, y como tienes el esteptococos positivo te voy a poner una vía para empezar con el antibiótico, así que tu plan de parto ni lo voy a leer.\nToma! vaig pensar jo. L'hem encertat! Però com ja l'havia calat i havia sigut el més amable possible, després d'un ratet es va posar a llegir-lo en veu alta, explicant-me què podria ser i que no. Me la vaig camelar i unes hores després es va presentar i inclús em deia carinyo! Però així i tot, m'alegre de què canviaren el torn i no m'atenguera ella el part perquè estic segura de què haverem acabat amb cesària.\nDesprés d'haver repasat totes les meues dades em passaren a una sala de paritori. A Alcoi hi ha tres en la zona renovada, i supose que alguna més en la planta de maternitat perquè sé que eixe dia naixqueren 5 bebés i alguns d'ells ho feren dalt. Per sort nosaltres arriberem prou pronte quan encara hi havia lloc baix. Gitada en el llit i amb la bata posada em passaren al paritori 2 i després de més d'una hora deixaren entrar al papi. Quan ell va arribar jo ja tenia posat l'antibiòtic, estava enxufada als monitors i segons va dir la comare havia començat a dilatar per mi mateixa, així que si tot seguia el seu curs encara podria ser part natural, sense oxitocina artificial i rapidet.Però no va ser així...\nDesprés d'estar 3hores amb contraccions prou doloroses li vaig dir al pare que volia l'epidural. Va ser una decisió difícil, perquè sabia tot el que podia comportar, però estava derrotada. No tenia forces per a res, estava tant esgotada que entre contracció i contracció m'adormia de cansanci, encara que fora durant 30 segons. Varem provar diferents postures, al llit, de costat amb massatges del papi i a la mecedora, que era el que millor m'anava, però cada vegada que veia pujar el númeret del monitor, que passava de 60 i seguia pujant fins 150 els dolors tornaven. Em feien mal els ronyons i des d'ahí pegava punxades cap a les cames i tot el cos ho notava. Quan eixe indicador ens avisava el papi començava a aventar-me amb el palmito i m'agafava la ma fort, o millor dit deixava que jo li l'apretara. Havien passat ja moltes hores i sols estava de 3cm, el que volia dir que durant eixes doloroses hores sols havia dilatat 0,5cm, ja que a les visites de les dues setmanes anteriors ja estava de 2,5cm. I a més el meu cos havia començat a parar-se, les contraccions ja no eren tant freqüents i el procés s'estava ralentint. Per això vaig decidir demanar l'anelgèsia epidural, cosa que al teu pare no li va fer massa gràcia, perquè ell sabia el que jo volia, el que no podia saber és com m'estava sentint en eixe moment. Li vaig xillar quan es va negar a cridar a la comare per a demanar-li l'epidural i em vaig enfadar per no recolzar-me, havera preferit que m'havera intentat fer reflexionar, en comptes de fer-me xantatge perque sabia que jo no podia alçar-me per anar a parlar amb la comare. Però sé que ho feia per mi, per nosaltres.\nUna hora després de demanar-la, va baixar l'anestesista. Fou l'únic moment en què no deixaren que el pare estiguera amb mi. Posar l'epidural és una técnica complicadeta que també te els seus riscos i es necessita molta concentració, per això no deixen que hi haja cap persona mirant. Em varen dir que tenia que estar inmòbil, que si venia una contracció podia avisar però no podia fer res més, ni moure'm ni respirar més fort ni cridar. Jo estava acollonada, però el dolor podia amb mi.\nI tant prompte com la posaren el meu cos es va relaxar, tant que vaig dormir durant 2 hores. Jo i el papi, els dos. A les 8h del matí varen canviar el torn i va entrar el nou equip de matrona, auxiliar i resident. I casualment la resident ens coneixia. Euge coneixia al papi perque la seua parella és de Vallada, ja sabiem que estava a Alcoi però com que en Agost tenia vacances no pensavem que la voriem. Eixe dia li tocava estar en planta passant consuletes però va demanar quedar-se i Conxa, la matrona que era tutora seua i que ens anava a atendre el part a partir d'aquell moment, li va dir que si. Des del primer moment ja ens va dir que estavem en bones mans, que Conxa era la millor matrona de l'hospital i la veritat és que la diferència no va tardar en notar-se.\nTant prompte com el torn anterior va desaparèixer, Conxa i el seu equip varen començar a fer-ho a la seua manera. Varen desenredar cables, netejar el piso, canviar llençols...\nCap a les 9h ens digueren que ja estava dilatada de 7cm i que per tant entravem ja en el perìode expulsiu. A partir d'aquell moment el treball l'havies de fer tu, Gòan. Estaves preparat però encara tenies que salvar alguna revolta per a poder eixir. M'explicaren que per a eixir devies passar quatre plànols i que de moment estaves ja en el primer. Per a facilitar que passares al segon plànol em posaren de costat, però dos hores més tard seguies igual així que decidiren posar una altra bolsa d'oxitocina per a ajudar-te, ja que començava a fer-se massa llarg.\nUn part normal te una mitja de 12 hores i un amb aigües brutes no ha de superar les 18 hores. Nosaltres ja portavem unes 10 així que tampoc podiem encantar-nos i decidiren que havia arribat l'hora de fer les pujes, espentar per ajudar-te amb cada contracció. Afortunadament l'epidural me la varen posar molt bé, controlada per a què jo encara poder sentir-me les cames i també les contraccions, encara que era el papi l'encarregat de tocar-me la panxeta i dir-me quan estava dura per a fer força. Així i tot seguia costant-te i per això em digueren que anaven a passar-me al quiròfan, que cridarien a la ginecòloga i que anaven a utilitzar la ventosa per a ajudar-te a eixir.\nEns translladaren al quiròfan estava continu a l'habitació, sense tindre que recòrrer cap corredor ni passar per davant de cap persona. Allí li digueren al papi que ja no podia seguir gravant, supose que perquè hi havia més personal i perquè la cosa era més delicada. Però en de lloc i començar a fer de nou les pujes varen veure que no faria falta la intervenció amb la ventosa. Ara ja no espentava fent força amb les mans agafades al capaçal del llit, sino a la part baixa, al costat de les meues caderes. I sembla que va funcionar millor. Així i tot també em van dir que anaven a fer l'episotomia i abans de fer-la em vaig desgarrar i vares naixer.\nJo ho recorde tot a camèra lenta, amb un transcòrrer lent i paussat. No tenies pressa en nàixer.\nI eixe moment que jo pensava que anava a plorar, quan et col·locaren damunt de mi, no va ser així. Haviem demanat que no ens digueren el teu sexe, que fora el papi el que m'ho contara a mi, però en realitat jo ho vaig veure abans que ell. Vaig veure passar els teus ouets per damunt de mi, i vaig pensar: És Gòan! Però la cara de tensió de tot l'equip de metges em va fer quedar-me callada, expectant, assustada. Estaves verdet a causa de les aigües brutes i et va costar un poquet començar a respirar. En menys d'un segon et llevaren de damunt de mi i et portaren a una cuneta on hi havia una lampareta per a donar-te calor, i allí començaren a fregar-te l'esquena per a què tu soles respirares.\nMés tard Conxa em va explicar que hi havia dos formes de fer que respirares. La primera era l'espontania, fregant-te i despertant-te per a què ho feres tot sol. I la segona era aspirant-te per a buidar les vies respiratòries, però aquesta tenia el risc de què tragares la runeta i tingueres problemes. Tu ho aconseguires de forma espontània, i quan ho feres ja et tornaren a posar damunt meu i t'aspiraren les vies per acabar de llevar el que podia quedar de runeta.\nAhí ja varem respirar tranquils i va ser quan ton pare es va adornar que encara no sabia si eres Gòan o Aila! Ens varem riure, em varen posar a punt i tornarem a l'habitació on ja més relaxat vares començar a mamar i nosaltres varem entendre el que era la felicitat.\nEtiquetes: Alcoi, Góan, Hospital Verge dels Lliris, part


Taula rodona: "Judo i Design Thinking"\nPolítica i Societat > Taula rodona: "Judo i Design Thinking"\nEn aquesta taula rodona descobrirem el llibre “Judo Management”, en què s'han desgranat les sorprenents i nombroses analogies entre la pràctica del judo i la pràctica del management.\nDes dels principis científics de tots dos, fins al similar desplegament de valors, estratègia, lideratge i innovació en els dos camps, buscant sempre els seus punts de connexió conceptuals. Management i judo són dues filosofies de desenvolupament personal. Són dos tipus d'humanisme que neixen en el mateix moment en dues cultures diferents, els EUA i el Japó, que persegueixen un mateix objectiu: la formació de persones íntegres i socialment compromeses. La formació de líders capaços d'aportar valor al seu entorn, als seus equips i a la societat en general.\nConeixerem un mètode pràctic de formació directiva basat en els principis del judo. Una proposta que consisteix a simular una sessió de judo, amb tota la seva simbologia conceptual, en programes de formació directiva. Mitjançant una sèrie d'exercicis i de pràctiques experiencials, els directius es posen a la pell d'un judoka, juguen amb les forces d'un rival (uke), experimenten sensacions de balanceig, desequilibri i contacte. Entenen que no hi ha cap oponent invencible, sinó que en el tatami (com a l'empresa o com a la vida) sempre guanya aquell que adopti la millor actitud i posició competitiva i sigui capaç d'utilitzar positivament les forces de l'entorn (com les dels mercats o com les de la fortuna) en benefici propi, creant valor per a ell mateix i per als altres. Aquesta és la màxima del judo: Jita-Kyoey. Amistat i prosperitat mútues.\nPresentarem també el curs "Design Thinking. Com aplicar el judo en processos d'innovació", que es realitzarà a Casa Àsia durant el mes de gener de 2020.\nYasmín Paricio Burtin, coordinadora de Política, Societat i Programes Educatius de Casa Àsia\nMarta Sans, editora de llibres de no ficció al Grup Edebé i a EditaHub\nFerran Agúndez, autor del llibre Judo Management. Després de cinquanta anys vestint quimono, és 4t dan de judo i forma part de l'equip de consultors de Connociam, a Barcelona i està especialitzat en el mètode Judo Management, un mètode que ha desenvolupat unint dues de les seves grans passions: el judo i el management. Un mètode l'essència és l'aplicació dels principis del judo a la gestió i l'administració d'empreses, però que també pot aplicar-se a altres àmbits de la vida.\nXavier Ferràs, professor del departament de Direcció d'Operacions, Innovació i Data Sciences d'ESADE. Articulista a La Vanguardia o Expansión, escriu al bloc «Innovació 6.0», un dels més llegits sobre innovació en llengua espanyola. Autor o coautor de diferents articles i publicacions sobre innovació i tecnologia, entre elles els llibres L'economia de la felicitat (2017), escrit juntament amb Josep Maria Coll, Innovació 6.0: La fi de l'estratègia (Plataforma, 2010), o Passió per innovar (Granica, 2006), publicat juntament amb Franc Ponti. Autor del pròleg del llibre Judo Management i cinturó negre 2n Dan de judo.\nToni Parera, CEO & Creative Director i fundador d’INNOU. Disseny de productes i innovació i expert en l'aplicació del mètode Design Thinking. Té una dilatada experiència en diversos sectors del disseny industrial com a Project Manager, tant en multinacionals amb fabricació a Àsia (Xina) com en petites empreses de fabricació local a Espanya des de 1999. També és judoka cinturó negre amb una estada al Japó.\n04/12/2019 19:00 h\nDimecres 4 de desembre de 2019, de 19.00 h a 20.30 h\ntaula rodona , management , judo


el fill de taylor dooley, alexander cassotta, germà, valor net 2022 - Biografia\nEl fill de Taylor Dooley, Jack Alexander, el fill de Taylor Dooley, Alexander Cassotta, germà, valor net 2022 Biografia, edat, germà, valor net\nFets de Jack Alexander Cassotta\nVeure més / Veure menys Fets de Jack Alexander Cassotta\n1 Quants anys té Jack Alexander Cassotta?\n2 La mare de Jack Alexander Cassotta té un valor net de 3 milions de dòlars\n3 Vida matrimonial dels pares de Jack Alexander Cassotta\n4 Carrera professional de Jack Alexander Cassotta\nJack Alexander Cassotta va guanyar popularitat per ser fill de l'actriu Taylor Dooley. Taylor és popular pel seu paper de Lavagirl a la pel·lícula 'The Adventures of Sharkboy and Lavagirl' en 3-D de Robert Rodriguez.\nQuants anys té Jack Alexander Cassotta?\nEl 23 de novembre de 2016, Jack Alexander Cassotta va néixer a Los Angeles, Estats Units d'Amèrica. A partir d'ara, la seva edat ha de tenir quatre anys. El seu pare es diu Justin Cassotta . De la mateixa manera, el nom de la seva mare és Taylor Dooley . Jack té una germana anomenada Adaline Joan Cassetta.\n, Títol: foto de la infància de Jack Alexander Cassotta (Foto: J-14)\nPer nacionalitat, Jack té una nacionalitat nord-americana i pertany a una ètnia blanca. Així mateix, segueix la religió cristiana. A més d'això, no hi ha més informació sobre els seus primers dies. És un nen i encara gaudeix de la seva vida infantil. Pel que fa a la seva educació, potser acabava d'entrar a l'escola i hauria d'anar a l'escola.\nLa mare de Jack Alexander Cassotta té un valor net de 3 milions de dòlars\nJack Alexander Cassotta no ha participat en cap tipus de carrera. És massa petit per participar en la carrera. A més, fins ara no ha guanyat cap valor net ni sou. De la mateixa manera, la seva mare Taylor Dooley ha guanyat una gran quantitat de diners de la seva exitosa carrera. Segons el valor net de les celebritats, té un valor net estimat al voltant 3 milions de dòlars a partir del 2022. La principal font dels seus ingressos és la seva exitosa carrera com a actriu.\nTítol: Jack Alexander Cassotta i la seva mare Taylor Dooley dins del cotxe (Foto: Twitter)\nA partir d'ara, Jack gaudeix i viu una vida molt feliç i luxosa amb els ingressos que van obtenir els seus pares amb les seves exitoses carreres. En el futur, podria haver guanyat una gran quantitat de diners de la indústria de l'entreteniment.\nVida matrimonial dels pares de Jack Alexander Cassotta\nTaylor Dooley és una dona feliçment casada. S'ha casat amb el seu amant d'amor Justin Cassotta. La parella es va conèixer per primera vegada l'any 2010. En aquell moment, Taylor només tenia disset anys.\nAbans de casar-se, han sortit durant diversos anys. Finalment, es van comprometre l'any 2014 i van intercanviar els seus vots nupcials davant la seva família i familiars el maig de 2016. Els pares de Taylor estaven molt contents després de veure la seva dolça parella.\nTítol: foto familiar de Jack Alexander Cassotta (Foto: màscara de biografia)\nLa parella ha donat la benvinguda al fill anomenat, Jack Alexander Cassotta de la seva relació l'any 2016. De la mateixa manera. Taylor i Justin van donar la benvinguda a un altre membre nou el 2 de març de 2019. Jack també estava molt content de tenir una germana petita. El nom de la filla de Taylor és Adaline Joan.\nTambé han compartit la bonica foto de la seva família al seu compte d'Instagram. A partir d'ara, la parella està passant temps de qualitat amb la seva dolça i perfecta família compartint-se la felicitat i la tristesa a Los Angeles, Califòrnia.\nA part d'això, fins ara no hi ha rumors sobre la disputa i el divorci entre la parella. Anteriorment, Taylor estava vinculat amb Daryl Sabara l'any 2008. Tanmateix, la seva relació no té èxit. A més, també va tenir una relació amb altres nois com Cayden Boyd i Kyle Massey.\nCarrera professional de Jack Alexander Cassotta\nJack no ha participat en cap mena de carrera. Encara és massa petit per participar en la seva carrera.\nDe la mateixa manera, la seva mare Taylor ha començat la seva carrera com a actriu\nHa aparegut a la pel·lícula Whitepaddy i al curt Apologia i al vídeo Monster Night l'any 2006.\nAixí mateix, també ha aparegut en un anunci de Famous Footwear i ha fet anuncis per a Disney Superstar Kids i l'Honda Odyssey.\nTítol: la mare de Jack Alexander Cassotta, Taylor Dooley, al cartell (Foto: Star Central Magazine)\nTaylor ha interpretat el paper en un episodi de la sèrie de televisióCasa M.D.l'any 2008.\nA més, també ha rebut el premi Young Artist Award a la millor interpretació en un llargmetratge, actriu jove principal per Les aventures de Sharkboy i Lavagirl 3-D l'any 2006.\ncom dius una barra de sabó que no neteja


ESCENAVEGANT: Símbols, banderes i himne.\nSímbols, banderes i himne.\nSegons l’informe presentat per Joan Boada, secretari d’Interior de la Generalitat, som guanyadors d’una medalla de bronze pel que fa a la conservació d e símbols feixistes, o franquistes. Les dades aportades en el mapa són: Banyoles ocupa la primera posició, amb 202; després vénen Girona, amb 195; Palamós, amb 172; i Figueres, que en té 133; no donen lloc a cap mena de dubte. Què és un símbol feixista? Doncs ho és un escut anticonstitucional com el que hi ha sobre la porta principal de la caserna de la Guàrdia Civil, les rajoles amb el logotip de l’antic sindicat vertical obligatori, o el jou i les fletxes que encara es poden veure en força edificis de la nostra vila en forma de placa metàl•lica situada al costat de la seva porta exterior. Sovint responsabilitzem a l’Administració Pública quan en la major part dels casos presentats depèn senzillament de la voluntat individual i d’una petita dosi de bricolatge: una escala i un tornavís, o una escala i una petita escarpa. Aquests 172 símbols de la nostra vila es reduirien ràpidament si com a ciutadans democràtics fóssim capaços de complir amb allò que hauríem de considerar un deure cívic. La llei de la Memòria Històrica ens avala.\nEls símbols polítics no estan de moda. Avui podem veure com majoritàriament els edificis oficials passen totalment desapercebuts per la seva manca d’una bandera al seu exterior. Així Escoles públiques, Jutjat de Pau, dependències municipals (exceptuant l’edifici de l’Ajuntament que si la té), Hospital, Duanes, Teatre, etc., no disposen ni tant sols de pals per la seva ubicació. També un altre símbol com és l’himne nacional: Els Segadors, és estranyament cantat en actes oficials, en presència del President de la Generalitat,... Cosa impensable en altres països com la veïna França, Holanda o la Gran Bretanya. Tot plegat sembla conseqüència d’una etapa dictatorial, que comença a allunyar-se en el temps, on la simbologia era present arreu. Sembla existir una certa vergonya a la utilització d’aquesta simbologia democràtica. En uns primers moment de la transició, s’atribuí a les recordades “guerres de banderes” i l’exigència, per part del govern de l’Estat, de la presència de la bandera espanyola. Fa temp s que al nostre país això sembla superat. Ja han passat trenta cinc anys per desfer-nos de la imatge d’un passat trist. Fins i tot en la recent sentència del Tribunal Constitucional es conserven la senyera i Els Segadors com a símbols de Catalunya. Fem-ne ús!\nEs pot restar importància a un tema com aquest. L’atur, la crisi econòmica,... són els temes que ocupen bona part de l’acció de govern. I així ha de ser. Però la vida i la història continuen, i cal solucionar aquelles tasques pendents, potser de segon ordre, desprès de tant de temps. En altres indrets el problema de la simbologia feixista ja s’ha resolt fa anys, per què no a la nostra vila?\nUna societat democràtica és aquella que sap defugir els perills autoritaris a través del vot, del diàleg i del civisme. Una societat autoritària és aquella que usa la força, l’ordre i el càstig per governar. Al nostre país hem triat històricament la primera.\nPublicat per escenavegant a 20:17


Lluís Canalda c. 1929\nLluís Canalda. Revista Occidente 1914\nLluís Canalda a "La llama" de José María Usandizaga en el rol d´Adrián. 1918\nCartell de "La llama" de José María Usandizaga. 1918\nLluís Canalda a "La llama" de José María Usandizaga. 1918\nLluís Canalda en el rol d´Adrián a "La llama" de José María Usandizaga\nArticle a la Revista Teatrale Melodrammatica. Març 1926\nLluís Canalda 1929\nTortosa, 1890 - Barcelona, 23-11-1961\nLluís Canalda i Salomó va ser un nen inquiet que als deu anys ja mostrava predisposició per al cant. Tant és així que el seu pare, l'important empresari farmacèutic tortosí Pablo Canalda, decideix que ingressi al Conservatori del Liceu per rebre les primeres classes de cant, com a baríton. La seva ràpida evolució fa que passi a ser alumne del mestre, i director del Conservatori, Joaquim Vidal i Nunell, que el formarà i descobrirà en ell una extrema facilitat en l'aprenentatge i una evolució vocal sorprenent.\nDesprés d'anys d'estudi, el 21 de juny de 1910 debutà al Teatre Principal de Tortosa. Pocs mesos després, l'Ajuntament de Tortosa va efectuar una petició al Ministeri d'Instrucció Pública perquè se li concedís una pensió i pogués seguir els seus estudis a Itàlia, fet que finalment no es produí.\nCanalda va continuar vivint a Barcelona i el novembre de 1911 el diari La Veu de Catalunya, després de sentir-lo en petites audicions, el va destacar com “un dels joves més ben preparats del Conservatori”, i afirmà que ja estava plenament preparat per pujar a un escenari. Veu de gran flexibilitat, el seu centre fosc i ample li permeté cantar inicialment tant a la corda de baríton com a la de tenor, i així ho va fer tot alternant-se en rols per poder anar agafant experiència.\nEl 1913 viatjà a Madrid on se li van oferir unes funcions de sarsuela al Gran Teatro, com a baríton. Però, sorprenentment, el 4 de març de 1913, canta ja com a tenor, al Teatro de la Zarzuela de Madrid, el rol de Turiddu de “Cavalleria rusticana” de Pietro Mascagni, fet que demostra que disposava d'una veu formada de tenor dramàtic. Se li prepararà, doncs, la seva presentació a Barcelona, que es va produir l'abril de 1913 al Teatre Novedades com a baríton i amb una àmplia acceptació.\nLa veu del jove Canalda, però, es troba molt més còmoda a la tessitura de tenor, i el mateix any, la nit del 22 d'agost de 1913, efectua el seu debut com a tenor al Teatre Tívoli de Barcelona, amb el rol de Vasco da Gama de l'òpera “L'africana” de Giacomo Meyerbeer, corda que ja no abandonarà fins al final de la carrera. La crítica destacà, d'aquella nova veu, la gran potència i la magnífica presència escènica. Aquelles funcions li permeteren aconseguir dos contractes i debutar internacionalment: per primer cop, el mes de desembre, al Teatro Sociale di Como amb l'òpera “L'Amore dei tre re”, d'Italo Montemezzi, obra que Canalda prepararà intensament a Barcelona durant els mesos de setembre i octubre; el segon contracte va tenir lloc el gener de 1914, al Teatro Aguia d'Ouro de Porto, on va cantar “Carmen” de Georges Bizet al costat de la també catalana Dolors Frau. L'èxit obtingut li va permetre aconseguir un contracte per al teatre Coliseu dos Recreios de Lisboa on l'abril es presentà amb “L'africana”, al costat de Giulia Bari i “Sansone e Dalila” de Camille Saint-Saëns, també amb Dolors Frau i dirigits pel mateix compositor. Allà va coincidir per primer cop amb el tenor Francesc Viñas, del qual quedà impressionat, després d'assistir a una de les representacions de “Tannhäuser” de Richard Wagner. Molt probablement fou aleshores quan es despertà en ell la passió per aquest compositor.\nCanalda va començar a ser ja un nom conegut. La seva veu encaixava plenament en la categoria de tenor dramàtic: voluminosa, de centre generós i timbre heroic, característiques que el van motivar a afrontar les obres de Wagner. La seva sorprenent capacitat d'estudi li va permetre tenir en repertori alguns dels personatges wagnerians més complexos, sempre en la traducció italiana, típica del moment. El 1914 es va programar una nodrida temporada d’òpera al Teatre Municipal de Girona, i “Tannhäuser” en va ser el cap de programa. Es convidà Canalda a cantar el protagonista, fent així el seu debut absolut i iniciant un camí que no abandonaria i pel qual seria àmpliament reconegut. L'octubre del mateix any, Canalda va participar a la temporada del Teatre Principal de Girona cantant de nou “Carmen” el 29 d’octubre i “Sansone e Dalila” l’endemà 30 d’octubre, les dues al costat de la mezzosoprano catalana Conchita Callao. Va obtenir un gran èxit i ràpidament els empresaris del Gran Teatre del Liceu van desitjar presentar-lo al seu públic. L'oportunitat es va presentar el gener de l'any següent. Prevista en cartell l'òpera “Tannhäuser”, finalment es va haver de cancel·lar ja que el baríton Edmondo Grandini no podia sortir d'Itàlia a causa de la Primera Guerra Mundial. Per substituir l’òpera es va programar “Sansone e Dalila” i s'oferí el rol a Canalda, que es trobava en aquell moment a Barcelona. Així, la nit del 30 de gener de 1915, Canalda debuta al Liceu i ho fa al costat d'una de les cantants més històriques que ha donat la lírica catalana: la mezzosoprano Conchita Supervia. La joventut, frescor i plenitud vocal dels dos protagonistes va provocar un veritable entusiasme entre els espectadors de les quatre funcions programades. Aquest gran debut va permetre a Canalda tenir una continuïtat al Liceu, i el febrer del mateix any interpreta el rol de Don José de “Carmen” en tres funcions, els dies 6, 7 i 10 de febrer, amb un repartiment completament català que inclou Conchita Supervia com a Carmen, Mercè Capsir com a Micaela, Maties Morro com a Escamillo i Conrad Giralt, Julià Oliver o Dolors Balcells en rols secundaris. Curiosament, tant Supervia com Capsir tenien aleshores 19 anys. El 12 de febrer els mateixos artistes van intervenir en una gala al Liceu i posteriorment Canalda va marxar per cantar “Sansone e Dalila” al Coliseu Mundial de Tarragona. Retornà amb aquest rol en noves funcions al Liceu, a partir del 25 d'abril, amb Dolors Frau com a protagonista i dirigits per Edoardo Mascheroni, el qual el va recomanar per a futurs contractes als teatres italians. Al Liceu, Canalda va coincidir de nou amb Francesc Viñas, famós intèrpret wagnerià a qui va expressar l'impacte que li havia causat veure'l en escena. Els consells de Viñas el van acabar convencent d’especialitzar-se en els rols de heldentenor.\nL'any següent es produeix un nou debut wagnerià, Siegmund de “Die Walküre”, que té lloc la nit del 7 de desembre de 1916 al Gran Teatre del Liceu de Barcelona, cantada en italià. Al seu costat, la soprano Ofelia Nieto cantarà Siegliende, Berthe Jullien-Venturini serà Brünnhilde i el baix italià Angelo Masini-Pieralli, Wotan, tots dirigits pel mestre Joan Lamote de Grignon. Tot i les bones crítiques en el terreny vocal, es destaca que Canalda no té el personatge encara assumit, ja que el dota de poca personalitat escènica.\nEl 1917 fou un any important en la seva carrera. El febrer debuta al Teatro Real de Madrid, precisament amb el Siegmund de “Die Walküre”, al costat de Carme Bau Bonaplata, Fanny Anitua i de nou amb el Wotan de Masini Pieralli, dirigits tots pel mestre Tullio Serafin. Serafin, tota una autoritat musical, va veure en Canalda un gran potencial vocal i fou amb ell amb qui va preparar el debut els propers anys en tres grans rols: Parsifal, Tristany i Siegfried. Mentrestant Canalda canta a Bilbao i al Teatro Victoria Eugenia de Sant Sebastià on el 30 de gener de 1918 protagonitza l'estrena absoluta de l'òpera “La llama” de José María Usandizaga amb un gran èxit. Al seu costat van cantar Fidela Campiña i Dolores Alcaraz. L'obra fou estrenada per la Companyia d'Òpera Italiana del músic català Artur Baratta, i es va repetir els dies 1 i 3 de febrer. Va constituir tot un èxit, potser augmentat pel fet de tractar-se d'una obra pòstuma i d'anunciar-se com "l'esperat homenatge al malaguanyat i eminent compositor donostiarra José María Usandizaga".\nAl costat dels seus rols habituals de Don José de “Carmen”, Sansón i Tannhäuser, incorpora els de Radamés a “Aida” de Giuseppe Verdi i el de Canio a “Pagliacci” de Ruggero Leoncavallo. El 1919, Canalda reprèn el rol de Siegmund de “Die Walküre” a Bilbao, al costat de la Sieglinde de Maria Llàcer i continua participant en les temporades de teatres nacionals com el Pereda de Santander amb“Aida” o l'Apolo i el Principal de València on interpretà “Carmen”, “Aida” i “Tannhäuser”, al costat de companyes habituals de repartiment com la mezzosoprano Conchita Callao o la soprano Maria Llàcer.\nCanalda va debutar al “Tristan und Isolde” de Richard Wagner el mes de maig, al Teatro Nacional Sao Joao de Porto per presentar-lo el 23 desembre al Liceu de Barcelona en funcions que van suposar per a ell la consagració definitiva com a intèrpret wagnerià. A partir d'aquell moment, la seva carrera es va desenvolupar gairebé amb totalitat dins del repertori germànic i tindrà ja una important projecció internacional.\nEl 1921 va tornar al Teatro Real de Madrid amb “Tristan und Isolde”, al costat de la mezzosoprano Elvira Casazza i efectuà el seu debut americà, formant part de la Compañía Lírica Italiana, al Teatro Colón de Buenos Aires, on el 26 de maig el van escoltar en dos debuts: “Götterdämmerung” de Richard Wagner i “Boris Godunov” de Modest Musorski, ambdues en la corresponent traducció italiana.\nEl 1922 es presenta a l'Òpera de París amb “Aida”, i triomfa amb “Tristan und Isolde” al Teatro La Fenice de Venècia al costat de la soprano Giannina Arangi Lombardi. A Itàlia obté un clamorós èxit el 1924, al Teatro San Carlo de Nàpols, de nou amb Tristan, i la majoria dels teatres importants italians el volen tenir a les seves temporades com a especialista wagnerià. La temporada del Liceu el reclama de nou i el 29 de febrer de 1925 interpreta Siegmund a “Die Walküre”, en la primera de quatre funcions, i el 7 de febrer Siegfried a “Götterdämmerung”, dirigit en ambdós casos pel prestigiós mestre Felix Weingartner. La nit del 8 de febrer de 1926 cantarà la seva darrera funció al Gran Teatre del Liceu de Barcelona, interpretant Parsifal. La carrera, però, va continuar essent molt activa, i aquell mateix any cantà Parsifal als teatres Regio di Torino i Regio di Parma, Tristan al Sociale de Como i al Vittorio Emmanuele de Rimini, Siegfried al Teatro Carlo Felice de Gènova i fou protagonista d'amplis reportatges a les prestigioses revistes musicals del moment com la Rivista Teatrale Melodrammatica.\nEl 1927 s’embarca en una de les habituals gires per Egipte, on canta al Teatre Real. La carrera, però, es va alentint degut a l'extrema exigència i desgast vocal dels rols wagnerians però amb presentacions encara notables, com el retorn amb “Tristan und Isolde” el 1928 al Teatro Vittorio Emmanuele de Rimini o al Giuseppe Verdi de Trieste.\nCasat amb Magdalena Badals Capsir, cosina de la soprano Mercè Capsir, i pare de dues filles, Maria Lluïsa i Magdalena, Canalda decidí unir-se a la seva dona en la docència del cant a l'acadèmia que tenia al domicili particular del carrer Aribau, 95. Magdalena Badals va fer una breu carrera de soprano abans de dedicar-se a la família i fundar l'acadèmia.\nL'any 1931 Canalda inicia una gira per Catalunya per difondre l'obra wagneriana, duent a terme recitals en nombroses poblacions. Tot i que la seva escola de cant li ocupa la major part del temps, el 1934 s’acomiadarà dels escenaris tal com va iniciar la seva carrera: cantant alternativament de baríton i de tenor.\nEl 9 de març de 1934, al Teatre Doré de Barcelona, efectua un concert dedicat exclusivament a Richard Wagner, i el 18 de juliol del mateix any, al Teatre Euterpe de Sabadell, s'anuncia que Canalda cantarà com a baríton “El cantar del arriero” de Fernando Díaz Giles −obra molt popular estrenada el 1930 a Barcelona per Marcos Redondo− i com a tenor un recital amb fragments de “Die Walküre”, “Siegfried” i “Götterdämmerung”. El mateix any du a terme una gira pel nord d'Espanya interpretant sarsuela (incloent-hi “El cantar del arriero”) acompanyat pel tenor Felipe Santagostino (Felipe San Agustín). L'agost de 1934 al Teatre Novedades de Barcelona, Canalda s’acomiada ja dels escenaris cantant, de baríton, “Las Golondrinas” de José María Usandizaga. Centrat en la seva escola de cant i resistint la Guerra Civil a Barcelona i una dura postguerra, Lluís Canalda continuarà mantenint el seu prestigi a l'escena catalana i serà convidat a homenatges i conferències fins a la seva mort, el 23 de novembre de 1962.\nCanalda va fer pocs enregistraments discogràfics. El 1924, en 78 rpm i per la casa Odeón, el podem escoltar en les seves creacions wagnerianes de “Die Walküre” i “Siegfried”, així com en el repertori italià “Tosca”, “Pagliacci” i “Sansone e Dalila”. Amb la soprano Ofelia Nieto va enregistrar uns fragments de “La llama” de José María Usandizaga, sarsuela que ell mateix havia estrenat; i amb la mezzosoprano Conchita Callao, el duo de la sarsuela “Los calabreses” de Pablo Luna, així com l'ària de tenor.\nIndiscutiblement Lluís Canalda va ser un dels tenors que més van contribuir a difondre la música wagneriana a principis del segle XX i així va ser reconegut, juntament amb noms com Francesc Viñas, Guido Vaccari, Giuseppe Borgatti, Isidoro Fagoaga o Joan Raventós.\nLluís Canalda, tenor\nDie Walküre: Cede il verno (versió en italià)\nDie Walküre: Nothung ! Nothung! (versió en italià)


El Congrés Camí Ancestral se celebrarà a la tardor a Santiago de Compostela ·\nEl Congrés Camí Ancestral se celebrarà a la tardor a Santiago de Compostela\nAl juny de 2020 Ripollet havia d’acollir la celebració del primer Congrés del Camí Ancestral a Santiago, organitzat per l’entitat local que porta el mateix nom. Però com ha passat amb altres activitats, l’arribada de la pandèmia ha fet canviar els plans.\nFinalment, l’associació organitzadora ha trobat una nova data i ubicació per celebrar el Congrés. Serà els dies 13 i 14 d’octubre a l’hotel Palacio del Carmen de Santiago de Compostela.\nEls organitzadors ja han obert les inscripcions al congrés, que també es podrà seguir de manera telemàtica. El cartell compta amb quinze conferenciants i està encapçalat per Sebastián Álvaro, creador del programa de TVE “Al filo de lo imposible”, que parlarà sobre muntanyes sagrades i camins de pelegrinatge.\nTags: Associació Camí Ancestral Congrès Camí Ancestral\nPrevious: La Biblioteca recupera la presencialitat en les seves activitats\nNext: Premi d’Honor al fotògraf ripolletenc Joan Mimó al concurs “L’empremta femenina”


"L'esperit humà ha de prevaler sobre la tecnologia"\nEl Grup L'Empresa Equip Univers eDiversa Group eDiversa Group Social\nEl 2020, eDiversa Group es consolida com un Grup d'empreses.\nEl sector tecnològic està en constant evolució i les empreses han d'evolucionar al mateix ritme, oferint solucions adaptades a les noves necessitats. I així ho fem a eDiversa Group. Ampliem les nostres àrees d'influència per seguir facilitant la digitalizació empresarial.\nEl primer pas va ser l'adquisició d’Oma Technologies, SL, Omatech, a finals del 2019.\nOmatech és una empresa tecnològica, amb una llarga trajectòria dedicada a crear solucions digitals a mida. Les aplicacions d’Omatech resolen necessitats complexes adaptant-se a les necessitats específiques de cada client. Exemples d'això són intranets amb organització i control de grans volums de clients i productes; e-commerce integrats a qualsevol ERP o integracions d’Apis, entre d’altres.\nEn 2020 eDiversa continua creixent amb la creació del projecte DataJuice.\nDataJuice és una societat fundada en col·laboració amb el grup basc Igarle. DataJuice neix amb l'objectiu de fomentar la indústria digital a Euskadi, amb un enfocament nacional i internacional. Per a aconseguir-ho, la companyia s'enfoca en la digitalització global, és a dir, en la integració i sincronització del físic i el digital.\nAquestes operacions ens han permès ampliar la nostra capacitat de resposta a les necessitats dels clients, sempre amb el focus posat en la innovació i en l'orientació al client.


Proposta de nova formació: Cultura de pau a l’escola | Servei Educatiu Ciutat de Badalona\nEn aquesta formació us proposem repensar entre tots el concepte de Cultura de Pau, entesa com a inspiradora de l’educació pel desenvolupament —EpD— d’una societat de drets i justícia. Proposem reflexionar sobre el paper de l’escola en la formació d’una ciutadania formada i informada, crítica i compromesa en la transformació social i mediambiental.\nEns agradaria promoure una reflexió sobre la naturalesa dels valors d’EpD sobre els que construïm la nostra tasca educativa. I, en aquest sentit, fer una mica d’autocrítica de les nostres pràctiques, posar sobre la taula les contradiccions en les que ens movem, per animar-nos a ser conseqüents, i engrescar-nos a provar el canvi.\nUn canvi que, des de la responsabilitat i el compromís, ens ajudi a resignificar la nostra feina, que engresqui, que simplifiqui, que ens resulti útil per aspirar a una educació transformadora, cadascú des del seu nivell de possibilitats i circumstàncies, sense pressions, sense presses.\nNo proposem un formació a nivell individual, sinó el sentit de trobada conjunta i de compartir treballs, neguits i propostes de futur. El treball concret que en resulti no será potser el més important però será consensuat per tothom.\nEs concretaria en la reformulació de l’activitat dels Contes per la Pau amb l’objectiu de trobar una activitat conjunta que sigui el resultat d’un treball de fons i que exemplifiqui el compromís de seguir treballant en la mateixa línia en el futur. Evitar que l’activitat sigui un bolet, una activitat desproveïda de sentit des de la perspectiva d’EpD (encara que en pugui tenir molt des de Llengua, plàstica, etc…).\nLa formació està pensada en format taller per fomentar la participació, el debat i la presa de decisions, i constarà de quatre sessions presencials de dues hores trenta minuts cada una, i de cinc hores de treball extern.\nEls resultats previstos són: Reflexió crítica sobre la nostra pràctica educativa i de l’activitat concreta de Contes per la Pau a la llum dels valors de l’EpD, i reformulació d’una nova activitat conjunta substitutòria dels Contes en un context de treball significatiu, continuat i de compromís, que es pugui consolidar en el futur.


DELS PIRINEUS AL MAR | Trek and Ride\nquilòmetres 211 km.\nDia 2 BAIXANT DELS PIRIRNEUS\nDistància: 44.0 km\nDia 3 CAP ALS VOLCANS\nDistància: 48.0 km\nDia 4 "EL CARRILET" (VIA VERDA OLOT - GIRONA)\nDistància: 58.0 km\nDia 5 LA COSTA BRAVA I EL MAR MEDITERRANI\nDia 6 PER LA COSTA\nDistància: 33.0 km\nL'itinerari d'avui segueix la costa fins a Calella, a través de la Badia de Palamós. Podrem visitar els pobles més importants de la zona, Platja d´Aro i Palamós, amb el seu interesant port pesquer i el seu peix exquisit . La part interior és una zona de vinyes així que pararem a Can Saïs, una petita bodega on la Marta ens explicarà com es produeix i s'elabora el vi familiar. Allotjament en el poble pesquer de Calella de Palafrugell, que manté encara el seu encant original.\nDia 7 Opcional: Els pobles medievals\nRuta opcional: La ruta passeja per l'agradable paisatge de l' «Baix Empordà», una regió coneguda pels seus arrossars, pinedes mediterrànies i pobles medievals ben conservats. Aquest és el país que va inspirar moltes de les obres d'art de Dali. Passareu pels pobles d'Ullastret, Pals i Peratallada. Preneu-vos el temps per visitar els centres antics de la ciutat, on el temps sembla haver-se aturat.\nDia 8 Fi del viatje\nFi de les vacances amb bicicleta. Us desitgem un bon viatge a casa i esperem veure-us aviat.\nPreu bàsic: 820.00 €\nTemporada alta: 140.00 €\t(15 Juny – 15 Juliol i 1– 15 Septembre)\nSolo traveller: 140.00 €\t(+ suolement habitaciò individual)\nNit extra: 145.00 €\t(+ ruta en bicicleta)\nTrasllats: 260.00 €\t(De Calella a l'aeroport de Barcelona (màxim 4 persones))\nTrasllats: 98.00 €\t(De Calella a l'aeroport de Girona (màxim 4 persones))\nLloguer de bici: 125.00 €\nLloguer de bicicleta elèctrica: 235.00 €\nGrupo guiat: des de març a novembre. Més informaciò: info@trekandride.com\nAquest recorregut és un dels més populars per moltes raons. És una ruta fàcil sense grans desafiaments que el portarà a través d'una àmplia varietat de magnífics paisatges. Des d'una altura de 2000 metres, acabant a la banda de la mar, aquest iaje comença a les altes muntanyes del Pirineu, al llarg dels volcans, la històrica ciutat de Girona i els pobles pesquers de la costa.\n-Els Pirineus i el poble de Setcases.\n- Monestir de Ripoll\n-La ciutat històrica de Girona.\n-El poble pesquer de Calella de Palafrugell\nAmb la seva aeroport i estació de tren, Barcelona és la forma més fàcil d'arribar a Catalunya. L'aeroport de Girona és una bona alternativa. Hi ha un autobús directe des de l'aeroport de Barcelona a Palafrugell (www.compras.moventis.es). El mateix servei d'autobusos continua fins l'Escala. També hi ha el tren regional (R11) que està ben connectat des de l'estació de Barcelona Sants fins a l'estació de Girona i Figueres.\nNivell: 2 de 5. Ruta fàcil-mitjana, amb només una gran pujada i sovint per camins de grava fàcils\nTerreny: 40% grava (carril bici) i 60% asfalt\nIdiomes: tota la informació està disponible en espanyol, anglès, francès i holandès\n15 Juny – 15 Juliol i 1– 15 Septembre\n+ suolement habitaciò individual\nnit extra 0123456789101112131415161718\n+ ruta en bicicleta\nnit extra: 145.00 €\ntrasllats: 260.00 €\ntrasllats: 98.00 €\nnit extra x =


Esdeveniments passats – Turisme Cunit\nCunit tot l’any\nCunit a taula\nCunit a les xarxes\nEsdeveniments passats › Comerç\n29 juny, 2019 @ 6:00 pm - 31 agost, 2019 @ 11:30 pm\nPasseig Marítim, C/Les Sorres\nCunit, Tarragona 43881 Espanya + Mapa de Google\nLa regidoria de Promoció Econòmica del l’Ajuntament de Cunit organitza la Fira d’Artesania que començarà el dissabte 29 de juny i els divendres de juliol i agost al Passeig Marítim. És tracta d’una fira sectorial adreçada a tot tipus de públic, on s’exposen a la venda productes del sector artesà no alimentari i alimentari. Els productes que podran trobar els/les visitants seran diversos, com ara, joieria, bijuteria, teixits, calçat, escultures, sabons naturals, minerals, vidre, complements d’acer, productes de fusta, alimentació…\n3 agost, 2019 @ 8:00 pm - 4 agost, 2019 @ 1:00 am\nNucli Antic, Plaça de la Vila\nL’Associació de Comerciants i Empresaris de Cunit (ACEC) amb el suport de la regidoria de Promoció Econòmica i Comerç del l’Ajuntament organitzen el Shopping Night per dissabte 3 d’agost de les 19:00h a l’1 hores al nucli antic. L’objectiu de l’activitat és dinamitzar el comerç de la zona amb les compres nocturnes i ofertes especials. Per tant, les botigues romandran obertes fins l’1 de la matinada. Aquesta edició està dedicada a les “Danses Tropicals”, per aquest motiu estarà amenitzada pel…\n23 agost, 2019 @ 6:00 pm - 24 agost, 2019 @ 1:00 am\nPompeu Fabra, Avinguda Barcelona 70\nTarragona, 43881 Espanya + Mapa de Google\nLa regidoria de Promoció Econòmica i Comerç organitza la Fira d’Estiu de Cunit pel divendres 23 i dissabte 24 d’agost de les 18 hores a l’1 hores. La Fira estarà ubicada a l’avinguda Barcelona número 70, al pàrquing de l’escola Pompeu Fabra. L’objectiu d’aquest esdeveniment és la dinamització de l’activitat econòmica local de la zona del nou Eixample de Cunit. La Fira d’Estiu comptarà amb unes 12 parades mixtes d’alimentació, no alimentació i restauració, també participaran establiments comercials de Cunit.…\nVII Jornades Gastronòmiques i IV Mostra de Tapes del Penedès Marítim\n1 novembre, 2019 - 30 novembre, 2019\nLes Jornades Gastronòmiques de Novembre i Mostra de Tapes és una inciativa que pretén donar un impuls al sector de l’hostaleria i la restauració en un període de baixa activitat. L’edició anterior va vendre més de 500 menús gastronòmics i s’espera incrementar l’oferta d’establiments i de menús gastronòmics i tapes. Amb aquesta iniciativa es pretén d’una banda potenciar les activitats municipals fora del període estival per intentar desestacionalitzar la temporada en benefici del teixit comercial i l’ocupació, i de l’altre donar a conèixer els productes de temporada i proximitat, així com…\nFem Nadal a Cunit\n13 desembre, 2019 @ 8:00 am - 6 gener, 2020 @ 2:30 pm\nAmb motiu de les festes de Nadal l’Ajuntament ha organitzat un seguit de propostes perquè gaudeixin tant grans com petits. La traca inicial la donarà la festa amb motiu de l’Encesa de Llums, el dijous 5 de desembre a partir de les 17.30 hores, a la Pl de la Vila, hi haurà una xocolatada i un espectacle d’animació que ambientarà l’encesa de la il·luminació de Nadal, que es farà a les 19h. També, nous motius, més elements decoratius i un…\n13 desembre, 2019 @ 5:30 pm - 15 desembre, 2019 @ 5:30 pm\nEnguany, la tradicional Fira de Nadal es reconverteix amb un nou format per donar cabuda al "Mercat de Nadal", que es celebrarà del divendres 13 al diumenge 15 de desembre al Nucli Antic de Cunit, i on trobareu activitats per a tota la família. Programació: Divendres 13 de desembre : 17.30 h Cercavila inaugural 19 h Personatges nadalencs “cucanyes de nadal” Dissabte 14 de desembre : 11 a 12.30 h Festival de Nadal amb Le Studio-Escola de dansa de Cunit…\nSetmana del Comerç a Cunit\n2 març, 2020 @ 6:30 pm - 4 març, 2020 @ 8:30 pm\nLa regidoria de Comerç i Consum amb l'Associació de Comerciants de Cunit organitzen un cicle de tres conferències amb el títol “La importància del comerç de proximitat” a càrrec de Germán Milara López, consultor d'empreses. Aquest acte es celebra dins del marc de la tercera edició de la Setmana del Comerç a Catalunya. Les xerrades tindran lloc a les 18.30 hores a les següents dependències municipals: Dimecres 25 de març al Casal Municipal c/Sant Joan, 2. Dijous 26 de març: Espai…\nCopyright 2019 - Cunit Turisme - Ajuntament de Cunit


Participació Archive - entesa-municipal.org - page 2\nDebat nova llei d’educació\nenllaç a progrés\nPROGRÉS-EPM de Santa Coloma de Cervelló, organitza el dissabte 25 d’octubre un nou debat obert per reflexionar i intercanviar ideas sobre l’educació que tenim i la nova Llei d’educació de Catalunya.\nActe homenatge a Lluís Maria Xirinacs\nL’agost de 2007 Lluís Maria Xirinacs va morir en el més absolut silenci. Un any després, i gràcies a una iniciativa privada, li retrem homenatge a la persona que va donar la seva vida pel seu poble, i ho farem de la manera més sorollosa.El 13 d’octubre de 2008, a les 9 del vespre, al Palau de la Música Catalana començarà un homenatge d’uns 90 minuts ple de sorpreses i emocions.\nllegir dossier de premsa\nEntrevista a Lluis Maria Xirinacs de TAM-Televisió Arenys de Munt\n“Tu formes part de la societat catalana! Que no decideixin per tu”\nAmb aquest lema, la Plataforma pel Dret a Decidir (PDD) va aplegar les principals organitzacions culturals, socials, sindicals i polítiques del nostre país en un acte davant el Tribunal Superior de Justícia, per reivindicar un sistema de finançament just davant del Govern espanyol. A l’acte també hi va participar una representació de l’EPM.\nEnllaç noticia vilaweb


La nova sèrie tindria com a protagonista Famke Janssen i derivaria del penúltim capítol de la temporada actual\n2 min. Barcelona 01/04/2016 10:52\n651x366 Framke Janssen Framke Janssen\nLa cadena nord-americana NBC ha començat a treballar en un 'spin off' de la sèrie 'The Blacklist'. Segons avança el portal Variety, la nova ficció, que encara no ha rebut el vistiplau definitiu, tindria com a protagonista l'actriu Famke Janssen ('X-Men', 'Nip/Tuck'), que es convertiria en Susan Halsted, la mare de Tom Keen, el personatge interpretat per Ryan Eggold.\nEl personatge de Halsted farà el seu debut a 'The Blacklist' el dia 5 de maig, i hi tornarà a aparèixer la setmana següent, en el penúltim capítol de la tercera temporada. Precisament, aquest episodi serviria com a pilot de la futura sèrie, en cas que finalment acabi tirant endavant.\nDe moment, la NBC no ha avançat cap detall sobre l'argument d'aquest 'spin off', en el qual també participarà, segons Variety, l'actor Edi Gathegi, que mantindrà el personatge de Matias Solomon que ja està interpretant a la tercera temporada de 'The Blacklist'.\nEstrenada el 25 de setembre del 2013, 'The Blacklist' es fixa en un criminal ( James Spader) que, després d'entregar-se a l'FBI, s'ofereix a col·laborar amb la policia per ajudar-los a capturar els delinqüents i terroristes més buscats. A canvi, però, posa una condició: només parlarà amb Elizabeth Keen ( Megan Boone), una jove analista que acaba d'incorporar-se al cos.\nFins ara, la sèrie –que aquí es pot veure a través de Canal+ Series– acumula tres temporades de 22 episodis. Al desembre, la NBC ja va anunciar la seva decisió de renovar-la per a una quarta entrega.


UN DESPATX EXCEPCIONAL - INICI\nPrincipal Inici Un despatx excepcional\nSi la vostra oficina a casa és tota una feina i no hi ha joc, inscriviu-vos a aquestes idees que prometen un desgavell mínim i un estil màxim.\nUn despatx excepcionalEl flaix de coure embolicat al voltant d’un taulell de fusta i fixat amb puntes de sostre afegeix una brillantor i durabilitat.\nTots hem vist aquests espais d’escriptori ficats a les cuines. En última instància, es converteixen en una altra superfície desordenada. La dissenyadora Donna Outlaw ha abandonat els residus creant un meravellós petit espai de treball al fang de la seva casa de Louisville, Kentucky, a dos passos de la porta lateral.\n'Els escriptoris de les cuines capturen telèfons mòbils, correu, notes, claus i altres coses que no pertanyen a la cuina', diu. 'És distret i estressant.' En posar el seu despatx al fang, que uneix el seu garatge i la cuina, els articles d’ús diari, com ara claus i telèfons mòbils, s’emmagatzemen convenientment al costat del punt d’entrada i sortida. Les factures i els tràmits troben el seu camí de manera segura fins a l’escriptori per no deixar-los a la vista i fora de la ment fins que arriba el moment de tractar-los.\nEl còmode escriptori envoltat està rematat amb llampades de coure que s’utilitzen habitualment a les teulades. Els armaris i les prestatgeries són de qualitat estàndard. Es van deixar les portes de les unitats superiors per crear prestatgeries. En context de la treballadora sensibilitat de l’habitació, les parets estan cobertes amb tela d’herba, mentre que els terres són de rajola de terracota. La butaca, entapissada amb un estampat de lleopard, s’assenta damunt d’una relaxant catifa de llana daurada per proporcionar una mica de calor salvatge. Tot funciona i no hi ha joc; bé, ja sabeu la dita.\n'One Outstanding Office' és del número de febrer de 2008 de Southern Living.\ncom utilitzar vicks vaporub per al creixement del cabell\ntombeu-vos ulleres de sol de disseny


LICEU 2014/2015: ARABELLA | IN FERNEM LAND\nAnne Schwanewilms (Arabella) i Ofelia Sala (Zdenka) a Arabella GTLiceu ® A Bofill Gentilesa del Gabinet de Premsa\nAnne Schwanewilms (Arabella) i Michael Volle a Arabella GT Liceu Foto ® A Bofill Gentilesa del Gabinet de Premsa\nArabella GTLiceu Acte 2on, producció de Christof Loy ® A Bofill Gentilesa del Gabinet de Premsa\nAhir vaig assistir a la darrera representació de les cinc programades a la temporada 2014/2015 del Gran Teatre del Liceu, de l’òpera de Richard Strauss, Arabella.\nDesprés de les baixes de l’esperada Genia Kühmeier i la del menys esperat mestre Antoni Ros-Marbà, el Liceu va comptar amb la soprano Ofelia Sala per assumir el rol de Zdenka i al mestre Ralf Weikert per la direcció musical i quan tot semblava que estava sota control, la soprano Anne Schwanewilms va patir un accident en un assaig pre-general fet que ha motivat que en totes le representacions la seva participació pengés d’un fil i en algunes d’elles el seu rendiment va ser irregular, potser per això ahir es va anunciar abans de l’inici de la representació que estava indisposada i es demanava comprensió i per si no n’hi havia prou, el baríton que interpretava Mandryka, en dues representacions va haver de ser substituït per James Rutherford, per raons també de salut, ahir va tornar a cantar el titular, el magnífic Michael Volle.\nLes òperes de Strauss sempre suposem un important repte per a qualsevol orquestra, i per la del Liceu encara més, ja que la situació de precarietat és la que és i per assolir aquest repertori i les seves exigències qualsevol debilitat es posa de manifest sense pietat.\nEl mestre Ralf Weikert, vell conegut de la casa, va optar per assegurar un nivell d’acceptable correcció sense demanar als musics coses que segurament no estan en disposició de donar. El so va ser controlat i quasi sempre equilibrat, malgrat l’esporàdic descontrol habitual d’algunes sonoritats estridents en alguns metalls durant les escenes més festives del segon acte, però en canvi en els moments més lírics, íntims i introspectius, Weikert va aconseguir atorgar l’esperit i la sonoritat adequades, així com dotar de dramatisme i tensió en el tercer acte, potser el més ben resolt musicalment.\nNo és el nivell que volem, és clar, però com que ja han anunciat noves incorporacions, esperem que finalment la millora de l’orquestra acabi sent un fet objectiu i no la promesa perpetua.\nContinuo pensant que aquesta òpera hagués hagut d’estar dirigida per el mestre Pons, dos títols operístics en una temporada no són suficients per a qui ostenta el títol de director musical.\nVocalment l’obra necessita de cantants de primera, sobretot en quatre rols, Arabella, Mandryka, Zdenka i Matteo, i nosaltres n’hem tingut tres.\nNo sé si l’anunci de la indisposició era cert o com succeeix sovint era un salvavides davant de les possibles accidents que ja havien anat succeint en les representacions anteriors, sobretot les segona, tercera i quarta, el cas és que en el primer acte Anne Schwanewilms es va mostrat molt prudent, reservant veu i potència per els moments més exigents. Es van evidenciar problemes en els aguts i en algun moment de fermesa en l’emissió, però la cantant té els recursos de la veterania i va desplegar-ne uns quants, alhora que els seus habituals sons entubats, aflautats i flotants, van ser recursos útils per amagar amb sofisticació estudiada, el cap sota l’ala en els moments de màxim compromís. Schwanewilms coneix el rol i sobretot l’estil, vesteix el personatge de manera idònia, ja sigui en la vessant com a cantant, com en la teatral, gràcies també a una figura elegant i estilitzada que si més no de lluny, la fa creïble com a filla en edat de casar-se, de la família Waldner. En el segon acte va passar sense gaires dificultats, però sense gaire distinció la prova, mentre que en el tercer em va semblar esplèndida, traient força i seguretat, no sense risc, de sota les pedres i oferint un retrat molt convincent de l’acte més dramàtic, amb un final plenament convincent, autoritari per seguretat i deliciosament decadent per estil. Va obtenir un reconeixement unànime per part del públic i a ella se la va veure molt agraïda i alleujada. Segurament aquestes cinc representacions d’Arabella les ha patit molt.\nMandryka és un rol de gran exigència vocal i complexitat dramàtica, el gran, grandiós diria jo, Michael Volle se’n surt molt bé de la vessant vocal, amb algunes dificultats en les emissions agudes, però en canvi vesteix la complexitat dramàtica amb una notabilíssima interpretació que acompanya amb elegància i distinció en el cant amb una veu plena i en els registres més centrals, d’una incontestable bellesa. Exitàs també per a ell.\nJo no he dubtat mai de Ofelia Sala, però la soprano valenciana sempre s’ha hagut de guanyar al públic del Liceu funció rere funció. Si a la Sophie de Rosenkavalier molts (jo no) li van posar moltes pegues, pocs podran dir res de la seva excel·lent Zdenka, de notable projecció vocal gràcies també a una escenografia que afavoria molt a les veus (ja era hora!) i a una identificació estilística pròpia dels cantants de l’àrea germànica. El contrast vocal amb l’artificiositat sofisticada de Schwanewilms va ser ideal i malgrat l’exigència d’alguns moments, la comoditat del registre van afavorir per tal de que aquest rol sigui un dels millors que li hem vist al Liceu. També va rebre molts bravos, entre ells els meus.\nNo en va tenir cap Will Hartmann, ja que el seu Matteo va ser per oblidar. No es tracta de que Strauus fos inclement amb els tenors, és que ell ho va ser amb tots nosaltres, emetent malament, cridant i en un oblidable tercer acte, gallejant en un molt deficient duo amb Arabella. L’he d’oblidar aviat ja que potser em penediré de no haver-lo protestat.\nTampoc em va agradar gaire el Comte Waldner de Alfred Reiter, mentre que la veterana Doris Soffel va ser una esplèndida Adelaide.\nLa poca solta Fiakermilli va ser defensada amb més que solvència per Susanne Elmark, que va col·locar els estratosfèrics aguts en el seu lloc i es va moure per l’escenari amb la vulgaritat demanada.\nPel que fa als pretendents d’Arabella poca cosa a remarcar, Thomas Piffka com a Elmer, d’emissió molesta, no em va agradar i Roger Smeets (Dominik) i Torben Jürgens (Lamoral) van complir.\nMillor em va semblar l’esporàdica però cabdal participació de Ursula Hesse von den Steinen com a tiradora de cartes, mentre que la resta, en brevíssim rols de en prou feines una frase, van aconseguir la quasi acomplerta correcció del cast. Van ser Frieder Stricker (cambrer), Joan Prados (Welko), Miquel Rosales (Djura) i Gabriel Diap (Jankel)\nLa producció de Christof Loy és més bona del que sembla a primera vista, si bé el minimalisme extrem en algunes escenes és irritant. Les idees són clares i l’embolic teatral es segueix amb facilitat. Algunes situacions del tercer acte, forçades a l’extrem, em van semblar poc creïbles, però no hi ha dubte que el treball amb els cantants per fer-nos arribar la trama, va ser encertat i la producció acaba sent tan poc molesta, que això potser va molestar a més d’un.\nL’escenografia té moments excel·lents (primer acte), mentre que en el segon l’hotel més aviat semblava qualsevol de les antigues les cel·les d’allotjament montserratines més que no un hotel vienès d’època indeterminada en aquesta producció. En el tercer acte, quasi despullat de tot element o apunt escenogràfic, Loy vol donar tanta importància als personatges que s’oblida fins i tot de donar-los una cadira per seure, tot i així el director sempre sap extraure molta teatralitat dels seus muntatges, malgrat que és una teatralitat que s’aprecia a la curta distància i en canvi des de la llunyania, tanta blancor em va acabar refredant de les passions dels protagonistes.\nVestuari un tant confós d’estils (quelcom òbviament buscat) i disseny de llums molt adient amb l’asèpsia generalitzada.\nÉs la millor Arabella que he vist al Liceu i no m’agradaria esperar tant a tornar-la a gaudir.\n*Totes les fotografies són de ® A Bofil, gentilesa del departament de premsa del Gran Teatre del Liceu\nper Joaquim a 30 de Novembre de 2014\n← IFL TOURS: PASQUA A BERLÍN AMB DANIEL BARENBOIM\nCAPULETI E I MONTECCHI A BADEN-BADEN (Garanča-Siurina-Kang, Chichon) →\nEstic totalment d’acord amb els teus comentaris.\nHe vist més d’una de les representacions i el baríton James Rutherford, que va fer en algunes funcions el paper de Mandryka, no és tant bo com Michael Volle però, crec jo, també que va estar força bé.\n30 de Novembre de 2014 a les 8:35\nAhir abans d’entrar, un bon amic que les ha vist totes 5, em va dir que vocalment Rutherford era millor, però que Volle ho feia millor. Per a mi Volle ho va fer excel·lentment bé.\n1 de Desembre de 2014 a les 0:53\nNosaltres no varem tenir tanta sort i l’esperat Volle no ens va tocar. Varem quedar gratament sorpresos de l’ O. Sala, es el millor de lo poc que li hem sentit.\nLa posada en escena, potser per no poder veure la be, no me va agradar gens, sobretot el 2 acte.\n30 de Novembre de 2014 a les 9:13\nBé el segon acte és una mica “asèptic” més aviat sembla la sala d’espera d’una estació de tren d el’any de la picor, però jo anva poc motivat per aquesta producció i vaig trobar més coses positives que negatives.\n1 de Desembre de 2014 a les 0:55\nÉs un plaer poder llegir els teus comentaris un matí de diumenge, molt poques hores després de la funció d’ahir. A última hora vaig poder comprar localitat amb la fórmula de “l’entrada secreta” i vaig tenir la sort d’estar en una posició privilegiada que normalment no em puc permetre.\nSobre l’orquestra si que he notat una millora important en l’equilibri del so i també vaig quedar molt satisfet amb la prestació d’Ofelia Sala que per a mi, almenys ahir, va ser excel·lent.\n30 de Novembre de 2014 a les 10:16\nHola Jaume, això dels descomptes d’última hora son un al·licient important, potser massa, ja que poden fer que a partir d’ara només esperem al·licients de darrera hora, ja que els al·licients de primera hora no són tan engrescadors.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:02\nCom no puc estar d’acord amb la critica del Joaquim, que es una savi d’aquest tema?. Jo que anava amb por de no entendre Strauss, que sempre m’ha semblat massa contemporani pels meus coneixements, vaig quedar entusiamat amb el conjunt de la representació. Vaig anar a Arabella a veure que passava….. I deu n’hi do el que va passar!!!!. De moment la millor opera de l’any, i amb diferencia. Em va agradar quasi be tot, pero sobretot em va sorprendre el mestratge del compositor amb una partitura extraordinaria, pero penso que un dels puntals de l’obra es el llibret, on cada frase te un sentit, i una força per donar personalitat a cadascun dels personatges, i els ajuda a poder fer d’actors de primera amb tot el seu dramatisme.\nEn definitiva, a partir d’aquesta Arabella….soc admirador entusiata d’Strauss.\n30 de Novembre de 2014 a les 10:40\nJa només per haver guanyat un straussià més, aquesta Arabella ja valdria la pena, però és que si t’ha guanyat és per que és una òpera bellíssima i difícil, que cal com totes, fer-la molt bé. però quan són tan exigents com aquesta la dificultat ho complica una mica. Per sort i malgrat tots els contratemps esmentats i altres que per prudència m’he callat, tot va acabar bé.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:06\nDe acuerdo en general con lo que describes, lo cual sucedió en la segunda de las funciones que yo presencié y donde al parecer, fue la más deficiente por parte de Schwanewilms con su galleo en el primer acto.\nUna pena que su cover no cantara ninguna o que se hubiera podido contar, por ej.con Anja Harteros pero ésta cantaba el mismo rol creo y en fechas coincidentes, en Dresde bajo la batuta de Thielemann ( allí en cambio, parece que el Mandryka de T. Hampson resultó muy flojo )\n30 de Novembre de 2014 a les 10:46\nCon Harteros es muy dificil contar, con lo cual con la “cover” que desconozco si llegó a estar presente en todas las funciones, ya me hubiera conformado, aunque a la salida de la representación del sábado, la immensa mayoria del público estaba realmente feliz y ya no nos acordábamos del anuncio emitido antes de empezar que hablaba de una indisposición y de la comprensión solicitada.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:09\nMalauradament em vaig perdre Michael Volle que hauré de recuperar nomes en cinema pels Mestres del Met.\nRespecte a Anne Schwanewilms i les seves variades malalties, ho dic sincerament ,si el seu nivell habitual no varia massa del que ha ofert aquests dies a mí personalment no m’interessa.\nSuposo que esterem d’acord que els 10(actuals i passats) exemples que vas posar són tots ells molt superiors al que s’ha sentit al Liceu aquests dies.\n30 de Novembre de 2014 a les 11:28\nNo et citaré a tu mateix quan dónes prioritats als cantants actuals, només et diré que dissabte la senyora Schwanewilms va demostrar perquè té l’anomenada que té. No et negaré que la prudència del primer acte i alguna evident dificultat mostraven un estat que jo crec que no és degut a una malaltia o indisposició sobtada, ara bé el seu tercer acte no l’oblidaré fàcilment i per la resposta del públic, crec que varem ser la immensa majoria que la varem gaudir.\nNo et puc parlar dels altres dies, ja que ni la transmissió de ràdio vaig escoltar, ara bé, les cròniques del primer dia van parlar molt bé d’ella, i alguns assistents de confiança a la primera representació, també.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:16\nDoncs jo, com Dandini, m’he perdut al Mandryka de campenetes i que a més era el previst, és a dir, a Michael Volle, aixi com tambè val a dir que he escoltat a Anne Schwanewilms en actuacions molt més reixides i amb el mateix Strauss. I s’ha de constatar lo accidentada que ha estat aquesta deliciosa òpera, que m’agrada encara més que el “Cavaller…”, que ja és dir, començant pel director musical previst, en Ros Marbà, per raons que podriem dir “tècniques” a força de no ser malpensat i deixar de banda el que m’ha arribat en relació a la seva cancel.lació. Amb tots els meus respectes i apreci que sento per Ros Marbà crec sincerament que amb Ralf Weikert s’ha sortit guanyant molt i molt. La complexitat i densitat orquestral i instrumental de les obres de Strauss requereixen d’autèntics experts en la materia.\nEl que no m’ha passat per alt és que un cop més en Christof Loy ens ha allargat l’obra deixant-me carregat de dubtes. Resulta que tant la versió amb CD (Solti, Lisa della Casa), com la versió en DVD (Welser-Möst, Fleming) que tinc a casa presenten durades idèntiques pràcticament al minut (145 min) i en canvi, la versió del Liceu ultrapassa a totes dues en gairebé 25 min. Pràcticament afegeix entre 10 i 15 min en els actes segon i tercer, no aixi el primer. Pels qui no ho recordin, Christof Loy ja ens va deparar un “Rapte…” de quatre hores, amb tots els ets i uts, recitatius complets i a més donant una autèntica clau de volta dramàtica i trascendent a lo que realment és un singspiel (la qual cosa no vol dir que em desagradés). Aixi doncs, els meus dubtes envers aquesta Arebella del Liceu són: hi ha material original de la parella Hofmannsthal-Strauss que habitualment no apereix a les produccions?…o…Ens va oferir moments de la seva cullita teatral en Christof Loy? Cal dir, tambè, que aquesta vegada es va respectar el tó deliciós d’aquesta meravellosa òpera. Agraït, per descomptat, a qui em tregui de dubtes.\n30 de Novembre de 2014 a les 13:39\nDoncs em sap greu, t’has perdut un gran o potser el millor Mandryka de l’actualitat.\nLoy no ha pogut allargar l’obra com en el cas del Rapte, ja que en allà va recuperar tot el text parlat, però 20 minuts més de música em sembla impossible.\nHo preguntaré si s’han obert talls, però insisteixo que em semblen molts minuts.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:22\nGràcies com sempre per la magnífica crítica.\nDel segon acte d’aquesta obra a mi només m’agrada el diàleg de la parella; la borratxera i especialment la Fiakermilli em carreguen. Ahir em van donar més mal de cap de l’habitual, i m’has fet entendre per què (l’orquestra!).\nPer lo demés, em va encantar. L’orquestra molt bé en els moments dolços. L’Ofelia i la Anne, molt rebé, i súper el Michael, recreant el camperol amb molta gràcia escènica i força a la veu.\nEl pare sí que em va fer el pes, perquè abans havia sentit pares horribles desafinants i cridaners, suposo que cantants de molta edat, que m’espatllaven les audicions, i ahir en canvi vaig trobar molt a to al comte. En canvi, el Mateo i l’Elemer gairebé em desgracien l’obra.\n30 de Novembre de 2014 a les 21:33\nVa ser un plaer tornar a compartir l’entreacte, tot i que aquesta vegada quasi no varen parlar d’òpera.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:27\nFeia dies que no anàvem a veure la mateixa òpera (tot i que jo vaig ser-hi per l´estrena). Completíssim Volle (acudit molt dolent, tut mir leid)\n30 de Novembre de 2014 a les 22:21\nAl final tot torna a la llera, tot i que potser avui no és el millor dia per posar aquest exemple.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:28\nGràcies per l’estupenda crònica que ara em faria mirar Arabella amb més bones orelles doncs jo només l’he vista en dvd i em va resultar dura. Sort que segueixo incondicionalment enganxada a Salome i a El cavaller de la rosa. Tinc en preparació Ariadne auf Naxos de la que espero força.\nSalutacions, Joaquim i parròquia.\n1 de Desembre de 2014 a les 0:24\nLes òperes de Strauss, Salomé i Elektra són una altra cosa, acostumen a ser un grandiós i a vegades sensacional diàleg, si no hi ha els ingredients ben cuinats, és possible que l’àpat et pugui indigestar, en el cas d’aquesta Arabella no va ser així, i malgrat que era millorable en alguns aspectes importants, els punt forts van poder fer oblidar allò que no va acabar de funcionar.\nL’Ariadne són dues òperes en una, una gran i deliciosa conversa en el pròleg i una òpera amb particularitats en l’acte operístic, és una obra descomunal i si els cantants estan a l’alçada esdevé una experiència inoblidable.\n1 de Desembre de 2014 a les 1:33\nO. Sala molt be. no varem veura el tercer acte per indisposición. Michael Volle fantastic.\n1 de Desembre de 2014 a les 23:55\n2 de Desembre de 2014 a les 0:30\nBenvolgut Joaquim, no sabia que havíem de coincidir en la mateixa funció, sino t’hagués vingut a saludar. Totalment d’acord amb tot, la protagonista, per ser que estava indisposta, se’n va sortir prou bé, em va agradar. Per un moment pensava que cancel·lava, quin ensurt! El Hartman francament horrorós, feia temps que sentia tant galls i tant brams i la Ofèlia sorprenentment bé. De’n Volle no cal ni dir-ho.\nLa producció molt bé excepte al tercer acte, on la vaig trobar sosa i avorrida, i que consti que no em molesta gens el minimalisme…però tant potser no cal! Molt millor el Rapte que vàrem veure fa unes temporades.\nVa ésser la meva primera Arabella i vaig sortir content. Tampoc és una obra que es faci molt per aquestes latituds. Per cert, aquest estiu a Munic estrenen una nova producció al festival amb la Harteros, no sé si fer la carta als reis…;-)\n2 de Desembre de 2014 a les 10:46\nTenia que marxar volant i a la mitja part em tenien “segrestat”, prometo que a la Stuarda ens saludem.\nHi haurà oportunitat (ho espero fervorosament) de compartir viatges. H¿Ja en parlarem in person.\nUna altra abraçada de retorn.\n2 de Desembre de 2014 a les 19:38


La proximitat de les eleccions fa augmentar la tensió entre els socis del govern del Botànic\nEl pressupost d'À Punt i la reforma de la llei d'ex-presidents susciten discrepàncies entre el PSPV, Compromís i Podem\nA mesura que s’acosten les eleccions autonòmiques de la primavera, creix la tensió entre els partits del Botànic, perquè tots volen marcar perfil. Les tensions se centren en el pressupost d’À Punt i en la reforma de la llei d’ex-presidents. Compromís vol augmentar la partida destinada a À Punt en el pressupost de l’any que ve, tal com han demanat els responsables de l’ens, i no descarta de presentar-ho amb un esmena al pressupost, però ni el PSPV ni Podem no ho veuen clar. El grup parlamentari encapçalat per Fran Ferri considera que els fons públics destinats a À Punt haurien de ser de 66,3 milions d’euros. El càlcul és fet sobre la base de l’article 38.1 de la llei del Servei Públic de Radiodifusió i Televisió d’Àmbit Autonòmic, aprovada el 2016, que fixa la fórmula per a definir el pressupost d’À Punt: ‘Mai no podrà suposar un import inferior al 0,3% ni superior al 0,6% del pressupost de la Generalitat.’ Els cinquanta-cinc milions d’euros pressupostats per a l’any que ve són un 0,25%. Per tant, s’incompleix la norma.\nEn teoria, qualsevol esmena als comptes hauria de presentar-se conjuntament amb el PSPV i Podem, però no hi ha acord. El portaveu de Podem, Antonio Estañ, avisa que un augment de la dotació d’À Punt ha de ser molt justificada i diu que primer vol veure el projecte d’À Punt per a l’any que ve. L’oposició del PSPV no és tan radical i accepta, segons el portaveu, Manolo Mata, d’estudiar la llei que regula l’ens. Però sense el suport de Podem l’esmena d’augment del pressupost no s’aprovaria, perquè el PSPV i Compromís no tenen prou escons, i el PP i Ciutadans segur que hi votarien en contra.\nAquestes discrepàncies s’afegeixen a les d’una altra qüestió: la reforma de la llei d’ex-presidents. El PSPV defensa la ‘dignificació’ de la figura dels ex-mandataris i no vol prendre decisions que considera ‘de càstig’, mentre que Compromís i el Podem insisteixen a ‘eliminar privilegis’ i acusen els socialistes de no complir la paraula donada en signar el pacte. La iniciativa de Podem proposava, entre més qüestions, d’eliminar l’oficina a disposició dels ex-presidents i els dos llocs de feina amb funcions d’assessorament i un xofer; que fossin membres nats del Comitè Econòmic i Social (CES) –i no del Consell Jurídic Consultiu (CJC), com ara–; i que es preveiés la possibilitat de la revocació parlamentària en casos de condemna ferma per un delicte contra l’administració pública ocorregut abans, durant o després del seu mandat. Compromís s’hi avé, però el PSPV hi ha votat en contra.


Hola de nou! Després d'uns mesos molt enfeinada, reprenc l'activitat blogística... i, ho faig parlant d'una de les meves passions: els contes.\nEls contes han tingut sempre un paper molt important a la meva vida... La mare i la meva iaia grossa, així la vaig batejar des de molt petita, eren les principals encarregades d'explicar-nos-els a la meva germana i a mi. Encara recordo a la mare emocionar-se amb "El Petit Príncep" i enriolar-se amb la "Filomena i els seus contes", i a la iaia, parlar-me de les petites gotes de pluja que baixaven a saludar-me seguides per les seves mares, les gotes més grosses, que les perseguien preocupades quan veien que no tornaven, i de totes les històries que s'inventava o que adaptava i que escoltàvem embadalides.\nEm passava tardes senceres fullejant contes, un darrera l'altre, com "El viatge d'ano", que no tenia lletra, "Raspall", "Els tres desigs", "La gallineta roja"... i una pila de títols més. En Massagran, l'Astèrix i l'Obèlix amb el seu Idèfix, en Tintín amb el seu Milú, el Capità Haddock, en Tornassol i els germans Dupond i Dupont... són personatges que em van acompanyar durant molts i molts anys. Recordo a la mare insistint que deixés de llegir una estona i que sortís a jugar quan, de més gran, endrapava llibres i més llibres, absorta.\nLlegir em proporcionava un plaer difícil de descriure amb paraules, un benestar profund combinat amb una pila d'emocions que vivia en sintonia amb els personatges... Encara ara, llegir m'aporta una calma i una quietud que m'enganxen. He crescut i he après molt, llegint.\nEnriqueta y su gato Fellini / LINIERS\nI segueixo creixent i aprenent, però ara sobretot, escrivint... és curiós, perquè mentre escric, experimento el mateix benestar de la lectura, connecto amb les emocions dels personatges que hi surten i sento una calma i una serenitat que enganxen!\nA casa nostra hi ha contes i llibres per tot arreu... mai he obligat als meus fills a llegir-se'ls, tot i portar la contrària a les recomanacions de les seves mestres. En tinc dos que endrapen llibres com ho feia jo i l'altre, doncs no... li costa una mica més, tot i això, també gaudeix de la lectura, quan troba un llibre que l'atrau i li agrada, sobretot si el llegim a mitges...\nEscriure s'ha convertit en una part important de la meva feina. Primer va néixer la Berta, la meva filla de paper, amb ella hem escrit 5 contes que ha publicat l'Editorial Omniabooks i que parlen d'emocions, d'empatia, d'escolta activa, d'autoestima, de conflictes i de comunicació afectiva. Amb ella he après moltes coses del món editorial i he conegut la figura de l'il·lustrador/a. Igual que jo, que al cap hi tinc paraules, ells i elles, hi deuen tenir imatges. És fascinant la seva tasca!\nDesprés dels Contes de la Berta, van arribar els "6 contes per aprendre a ser feliços" , que el curs passat, van donar peu a la 35a Edició del Concurs BBVA de Dibuix Escolar, en aquest cas, els il·lustradors i les il·lustradores, van ser els 41 premiats i premiades del concurs, nens i nenes de 6 fins a 12 anys d'escoles de tot Catalunya, els organitzadors del concurs van rebre més de 1.000 dibuixos! En aquests contes s'hi parla d'emocions, de conflictes, d'empatia, de felicitat, d'autoestima...\nAquest any, hi he tornat! Els "6 contes per créixer", que he escrit per la 36a edició del concurs, també són d'Educació Emocional, com tot el què he escrit fins ara... Aquesta vegada, a més d'emocions, s'hi parla de la frustració, de l'angoixa, de vincles, de meditació i sobre assetjament escolar o bullying.\nPoder escriure és un regal que em fa la vida, em sento afortunada i tremendament agraïda, per això utilitzo el hagstag #MoltMésQueunaFeina, perquè per a mi, escriure contes, va més enllà de ser una simple feina.


Fonollosa assisteix a la inauguració de l’Èrica, el nou bus autònom que arribarà a Martorell a l’octubre\nPàgina principal >> Societat >> Fonollosa assisteix a la inauguració de l’Èrica, el nou bus autònom que arrib...\nL’alcalde de Martorell, Xavier Fonollosa, ha participat aquesta tarda en l’acte d’inauguració de la gira catalana del bus autònom, que s’ha realitzat a Sant Cugat del Vallès. Aquest vehicle elèctric i sense conductor ha estat batejat com a ÈRICA, inicials de les paraules Elèctric, Revolucionari, Intel·ligent, Compartit i Amable, i circularà per vuit municipis catalans entre el 7 de setembre i el 28 d’octubre. A Martorell arribarà a finals d’octubre.\nEn l’acte d’inauguració, el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha destacat que “estem davant un canvi disruptiu i com a Govern empenyem en aquest sentit, apostant pel transport públic i la mobilitat sostenible, que vol dir qualitat de l’aire i qualitat de vida”. El conseller Calvet ha desitjat “que aquesta prova sigui un èxit que gaudeixin tots els municipis i sigui el full de ruta a seguir per les estratègies de mobilitat del país”.\nL’alcalde de Martorell, Xavier Fonollosa, ha destacat que “Martorell serà un dels vuit municipis catalans pioners en desenvolupar aquest nou sistema de conducció, que té la doble característica de ser més sostenible i, alhora, que circula sense conductor”.


Mirotic marca un gol olímpic a la Ciutat Esportiva Joan Gamper | betevé\nEn acabar l'entrenament Mirotic ha imitat Messi a la ciutat esportiva\nAlbert Setó | dimecres, 20 de maig del 2020, a les 17.27\nNikola Mirotic és la gran estrella de la Lliga ACB i un dels grans de l’Eurolliga. L’aler pivot montenegrí sap que a Can Barça el rei absolut es diu Leo Messi, així que avui, quan l’equip de bàsquet ha acabat l’entrenament a la ciutat esportiva, Mirotic s’ha atrevit amb la pilota de futbol i ha fet de Messi.\nS’ha plantejat el repte de marcar un gol des del córner i ha aconseguit enviar la pilota dins de la porteria, el gol olímpic l’ha fet amb el peu esquerre, amb un xut suau i amb molt d’efecte.\nEls altres futbolistes\nAnte Tomic i Kevin Pangos també han volgut tastar què se sent xutant la pilota de cuir en un camp de futbol reglamentari. Els dos han tingut un rematador, un davanter centre de luxe, el pivot Brandon Davies, que ha fet dos gols. Tot plegat, una manera divertida d’acabar un entrenament ara que els jugadors es recuperen físicament de l’aturada de la competició per culpa del coronavirus. El pivot Ante Tomic ha fet broma a les xarxes i ha demanat a Quique Setién que el fitxi per l’equip de futbol\nSetien, llamame!😉 https://t.co/qlDA7LsI6B\n— Ante Tomić (@AnteTomic404) May 20, 2020\nLlicències abans de la batalla\nEls jugadors van tornar a entrenar-se fa just una setmana per preparar la possible tornada a la competició, tant de la Lliga com de la Copa d’Europa. Avui s’han entrenat a la ciutat esportiva i en acabar s’han permès el luxe de jugar a futbol en un lloc on només treballen els privilegiats.\n— coronavirus — Eurolliga bàsquet — Lliga ACB\nMessi i els seus amics, com al pati de l’escola\nEstudien que les curses de 10 km tornin a Barcelona al setembre\nL’Espanyol afina la punteria de cara al retorn de la Lliga\nEl play-off pel títol de la Lliga de futbol sala, entre el 13 i el 20 de juliol\nNedadors i waterpolistes ens expliquen els primers dies al CAR