Equip Crònica, polítics i mestres de la cita | Edición impresa | EL PAÍS\nEquip Crònica, polítics i mestres de la cita\nEls Crònica (l'equip format pels pintors Manolo Valdés i Rafael Solbes) van començar a València el 1964 i van acabar dràsticament el 1981, a la mort de Solbes. Van practicar una pintura històrica, crítica i jove en un panorama internacional dominat per un informalisme carregat de transcendència que estava sent qüestionat pel pop, colorista i irònic, bastard de la publicitat i el cinema.\nAl còctel pop, els Crònica van afegir acció política i revisió explícita de la història de l'art. Mestres de la cita, van ser postmoderns sense saber-ho. Una barreja sàvia que va comunicar molt bé amb els moviments alternatius dels 60 i 70 a partir del seu triomf a la galeria Maeght de Barcelona. La mort de Solbes, en plena transició política, va trencar una sòlida trajectòria, coneguda ja a Itàlia i França, i va truncar una relació entre art i espectador que no ha tornat a repetir-se en el panorama espanyol amb la intensitat amb què es va donar amb els Crònica.\nEncara avui, molts propietaris no són ni col·leccionistes ni museus sinó persones que de joves eren professionals incipients, obrers o estudiants que no volen desprendre's de les seves obres ni tan sols per a una exposició i que no tenen obres d'altres artistes, només d'aquests. Una relació política per íntima, com polític va ser l'impuls que va moure el pop espanyol. Al costat dels Crònica van treballar, també a València, l'Equip Realitat (Joan Cardells i Jorge Ballester). Els dos equips havien compartit orígens, els grups Estampa Popular i Crònica de la Realitat. L'arrel comuna va ser l'obra de Renau, el cartellista valencià republicà.\nL'exposició que aquests dies es pot veure al museu de la Fundació March de Palma de Mallorca també és política. Pel tema -la pintura cortesana- i per la reflexió sobre com Velázquez va afrontar la pintura. El polític és específic del pop europeu, ho diferencia en gran manera del pop nord-americà i és la raó per la qual ha quedat fora, fins fa poc, de la història del pop. No és que Warhol no fos polític (recordin la seva sèrie sobre la pena de mort) sinó que la crítica, els museus i el mercat americà van desposseir aviat el pop dels seus components àcids originals. I van apartar els europeus. Una trajectòria tan crítica com la del britànic Richard Hamilton ha quedat enfosquida fins recentment, així com les de la resta d'artistes i grups europeus; els Nous Realistes a França, Adami a Itàlia o els inicis pop dels alemanys Polke i Richter.\nDes de la transició, l'esplendor dels Crònica gairebé no s'ha vist. Segueixen sent generadors de realitats i això, pel que sembla, encara espanta. Se'ls va voler enfrontar amb conceptuals com els catalans del Grup de Treball, però ni uns ni altres es van prestar al joc. Els dos grups van ser relegats quan la transició va organitzar, en paraules de l'historiador Tomàs Llorens, "el pacte d'eliminació de tensions que va esborrar l'antifranquisme, en particular el dels 70". Així, ha passat desapercebut als mitjans el catàleg raonat dels Crònica, obra d'una de les seves grans valedores, Michèle Dalmace, que l'IVAM va publicar el 2001. L'edició es va esgotar ràpidament. Un homenatge silenciós i efectiu a aquests artistes de la cita, del fragment i l'apropiació, que no van ser només afirmatius, com els pop americans i tants postmoderns avui, sinó sobretot crítics.


e Entrevista: Alex Torío | Nativa\nEscrit el 09/01/2005 per Jordi Oliveras a la categoria Entrevistes a músics.\nTags: Alex Torío.\nNat 24 gen_05 Jordi Oliveras\n“Si no, continuaré gravant a casa com ho he fet des dels 17 anys. Faré les rodes de premsa de les presentacions del disc al menjador i els concerts a l’habitació. El meu objectiu es deixar una obra interessant quan mori.”\nL’artista ha de treballar per ell mateix o ha de pensar en comunicar?\nL’entrevista amb Àlex Torío va ser una mica atípica. Saltant-nos la norma segons la qual un hauria de preguntar i l’altre respondre, durant una bona estona vam debatre sobre aquesta qüestió. Les posicions no eren rígides, però està clar que l’Àlex s’ha acostumat a pensar que farà la seva música passi el que passi i diguin el que diguin. Sembla lògic pensar que en un entorn com el nostre, només és possible portar tretze anys fent música, com és el seu cas, composant unes mil cançons, i enregistrant uns quaranta-dos discos, des d’una actitud una mica autista.\n“A mi el que m’interessa és l’expressió artística. El públic influeix, però intento que sigui lo mínim. Si no connectes, no cal buscar un camí per connectar. Jo faig música perquè ho necessito i estic content amb mi mateix quan acabo un disc o una cançó que m’agrada. Després resulta que també m’alegra veure que li agrada a algú altre. Si la indústria i jo ens hem trobat i anem tirant junts, continuaré traient discs i fent concerts i si en faig molts i puc pagar-me la casa i el dinar, perfecte. M’agrada el ritme de vida del músic, viatjar, tocar, estar una mica perdut tot el dia. Si ho pogués fer més del que ho faig, també me n’alegraria. Si no, continuaré gravant a casa com ho he fet des dels 17 anys. Faré les rodes de premsa de les presentacions del disc al menjador i els concerts a l’habitació. El meu objectiu es deixar una obra interessant quan mori. Mentrestant, també m’ho vull passar bé.”\nTota una declaració de principis. Però l’entrevista no acaba aquí. Encara hi ha més.\nTREBALLAR EN SOLITARI.\nQueda clar que el teu és un projecte solitari, com els d’Abús, Felicidadblanch, Le Petit Ramon, Roger Mas, Songstore, o Muchahito, per esmentar-ne alguns de propers. Què et porta a treballar en solitari?\n“La possibilitat de triar jo les coses. Em costa acceptar les aportacions de segons quins músics. De vegades em semblen arbitràries i poc pensades. Això no vol dir que no sigui capaç de reconèixer un talent i treure’n profit, però es mes habitual que no m’agradin les coses que fan altres. També es cert que hi ha músics que son molt bons captant a un talent compositor i el complementen i milloren, com per exemple feien Mick Ronson amb Bowie, o Greg Cohen amb Waits. En el cas de Craab (el grup que l’acompanya), que ens coneixem des de fa 10 anys, es un privilegi per a mi tenir una gent com ells, que saben que necessito expressar-me, m’entenen, m’han captat des de fa molt, i amb una mirada ja veuen si anem bé o no. Però és difícil arribar a aquest nivell sense el pas del temps. Tots tenim prejudicis i creiem que potser l’altre no està fent-ho amb la convicció que caldria.\nA mi la música em sona al cap, i intento treure-la al disc, o al directe. Això costa molt. De vegades, un músic o un tècnic aporta una cosa no exactament com jo vull, però m’agrada més, llavors està molt bé. Moltes vegades no m’agrada i continuem buscant. Es com si hi hagués un criteri per sobre de tot que no exclou la personalitat dels col·laboradors.\nD’ON HA SORTIT AQUEST TIO?\nL’Àlex té 30 anys. De formació físic teòric. “Des del principi vaig estudiar pensant en ser professor”. I això ha fet, ja sigui en classes particulars o en escoles. Tot i que diu que està fart de la política empresarial de les escoles. “Es parla molt dels diners en la música, però en l’ensenyament la cosa també és molt dura. Et fan sentir com si fossis una màquina.” Li agrada molt fer de professor i, segons diu, hi ha una època de la seva música marcada per la seva feina. “Em re-escolto i em veig molt didàctic. Explicant molt les coses.”\nCom has après a tocar el piano?\nPel meu compte, quan tenia 11 anys. Vaig demanar als meus pares un teclat, i a partir d’aquí vaig anar aprenent. Passats uns anys, vaig anar a un professor particular, però al final em va dir que jo tenia massa vicis per la meva manera d’haver après com per fer marxa enrera i entrar al motllo de la carrera convencional.\nQuina és la teva formació musical?\nSé una mica de solfeig. Els instruments els he après a tocar pel meu compte. No soc un virtuós en cap. Utilitzo els instruments per expressar-me d’una manera personal. Si fos més coherent, hauria de fabricar-me’ls jo.\nQuins discos t’han educat?\nLes obres completes de molta gent son fonamentals per a mi. Dylan, Tom Waits, Neil Young, David Bowie, Beatles, Stones, Velvet Underground, Robert Wyatt, John Cale, Frank Zappa, Leonard Cohen, Georges Brassens, Pixies…\nParle’ns de la teva afició per Zappa.\nIgual que d’altres músics, m’encanta com va crear el seu propi mon. A més, és un músic espectacular, innovador, provocador… És un nexe entre la música clàssica i el pop rock. Era una mica gandul amb les lletres pel meu gust i no deixava lloc als sentiments, per dir alguna cosa dolenta. Feia una música complicadíssima, inteligent i divertida alhora.\nEt sents més aviat vinculat a una mitologia musical i cultural d’altres èpoques?\nDe vegades penso que potser el que passa es que les coses que son molt a prop no es veuen bé. Potser ens equivoquem al menysvalorar o al considerar excepcionals coses recents. En els últims anys, per exemple, m’he donat compte de que U2 son una merda, quan semblaven quelcom clàssic dels 90. Son uns farsants. Zooropa es la flauta aquella del burro del conte. Igualment, podem estar rodejats de coses importants que ara no sabem valorar. De totes maneres, el cor em diu que del que es fa avui dia el més important no es coneix gaire. Penso que això és perquè la gent interessant no perd massa temps en convèncer una societat alienada com la nostra per tal de ser escoltada. Es millor treballar per un mateix.\nHUMANISME I INDIVIDUALISME\nQuè pinten Nabokov i Bukowski als crèdits del teu disc?\nVolia manifestar la possibilitat d’estar apassionat per dues coses molt diferents i que, fins i tot, entre elles es consideren incompatibles, antagòniques. A mi m’encanten tots dos.\nSi no m’equivoco, la cultura beatnik és important en el teu projecte artístic. En quina mesura és veritat?\nM’agraden molt els escriptors de mitjans segle XX. No em puc considerar beatnik perquè no conec prou tot el que s’entén sota aquest qualificatiu. El que jo he captat de llibres de Kerouac i Burroughs, a més d’altres “no beat” com Fante o Bukowski, es potser l’humanisme des de l’individualisme. Es centren en l’individu i la necessitat de l’experimentació per entendre’ns a nosaltres mateixos. També estimar la vida i donar-li un sentit molt relatiu a la mort. Els religiosos sempre arriben a l’humanisme a través d’un profeta i jo penso que tot ho tenim dins.\nEl teu disc parla de la relació d’un personatge amb el món de les drogues. Per què has triat aquest tema?\nPotser el tema m’ha triat a mi. No es premeditació ni recerca de temes. Veus les coses, les que et passen, les que veus que passen, les que creus que deuen estar passant i això em fa rebre moltes sensacions que em fan escriure. També trobo que si no hi ha conflicte, no hi ha necessitat de reflexió. No em veig amb ganes d’escriure sobre la felicitat. Si fos feliç tal i com s’entén de manera imbècil, no tindria cap motiu per escriure; estaria tot el dia disfrutant i eixugant-me la baba.\nHi ha gent que pretén mostrar-se igual que en la seva vida quotidiana i gent que opta per construir un personatge. Si no m’equivoco, tu estàs al segon grup. Per què prens aquesta opció?\nJo no diria que sigui així. El personatge el creem en diferents moments del nostre dia. Jo soc el professor a l’escola? Soc el fill davant la meva mare? Soc qui canta en solitari a un bar? Qui fa un concert amb banda guitarrera? Potser som un munt de possibilitats en stand by, que de tant en tant, en funció de l’entorn, s’amplifiquen selectivament. Personalitats múltiples amb punts comuns més enllà del físic. I no es una malaltia de frenopàtic.\nAl disc hi ha una presència notable del barri on vius, el Raval. Quina importància té en la teva vida aquest barri?\nHi visc i hi faig molta vida, de dia i de nit.\nQuina importància té en la teva proposta artística?\nNo era la meva intenció fer-me portaveu del Raval, però potser com que es un barri tant “de veritat”, i no com Pedralbes, que sembla l’interior d’un PC, hi trobo una constant inspiració.\nQuè en penses de com evoluciona el barri?\nEs un barri que està absorbint tota la immigració i suposo que això es notarà moltíssim d’aquí unes generacions. Amb això hi ha molta incultura: a mi em fan més por segons quins compatriotes, com alguns violents xoriços o el Sr. Zaplana, que la majoria dels immigrants. Jo confio en la possibilitat de molts immigrants de millorar el barri. El Sr. Clos es podria haver estalviat uns quants diners si hagués pensat que el fòrum ja el tenia a la ciutat. Però bé, que podem esperar d’un home amb pinta de mirall.\nQuè en penses de la marca del Raval, com a referència d’alguns discos que volen projectar un so de Barcelona?\nNo hi confio gaire. El mestissatge humà em sembla perfecte. El planeta es de tothom i hauríem d’organitzar-nos per viure-hi tots repartint els recursos. El mestissatge aplicat a la música em resulta insuportable. I si el Raval és mestissatge, això del so Raval, no sé… Em molesta moltíssim el so de les bandes de trompetes i tambors que passegen de tant en tant tocant música militar a hores incomprensibles com la una de la nit o les sis del matí. Si tingués balcó els hi tiraria coses per sobre. No conec un altre So Raval. Potser no m’hi fixo prou.\nCom participes de la cultura del Raval?\nA part dels locals fashion, que tenen la seva gràcia, hi ha molts borratxos als bars abandonats. De vegades hi vaig i parlem de coses. Dino a menjadors on t’asseus al costat d’algú que no coneixes. Tirem diners a les màquines escurabutxaques. Sopo a un japonès amb una ampolla de vi bo. Les asiàtiques es sorprenen de la meva manera de beure. Aleshores pujo les escales de casa i toco el piano i canto.\n« Editorial (Nat 24) Reportatge: Què ens agradaria llegir? »


Histèries.com: de setembre 2015\nFart de no poder entrar al Far\nEl dia de la mani (@belmariames)\nCom és habitual, aquest estiu he tengut un parell de visites d’amics a Portocolom i els he\nduit a fer visites per Mallorca i més concretament pel municipi de Felanitx.\nD’entrada, la ruta pel centre històric de Felanitx és inevitable i tothom coincideix en que per ser una vila de mida mitjana hi ha molts atractius que van des d’El Calvari, les esglésies, el Mercat Municipal, S’Arraval, el canó del Convent…\nJa m’hi dedicaré algún dia amb més deteniment, només deixar escrit que l’Ajuntament, si més no els diumenges, podria organitzar una ruta per donar a conèixer tots aquests atractius.\nEn tot cas, si l’Ajuntament no ho fes, una altre opció seria un autogestionat walking tour, que està agafant molta embranzida a ciutats i pobles europeus.\nMés enllà del nucli de Felanitx, no hi pot faltar la visita a Sant Salvador o al Castell de Santueri (que jo l’hauria expropiat, ja que està molt mal restaurat...).\nPerò centrant-nos en el port, és inevitable el passeig per tot el front marítim, des de sa cova foradada fins a L’Aduana i d’allà fins a Sa Capella, Es Rivetó, Es Babo i Sa Punta. Seguint aquesta ruta, el punt clau de finalització ha de ser el Far però, malauradament, la reixa sempre es troba tancada i t’has de conformar amb fer una foto des d’allà i llegir el breu panell informatiu que hi ha instal•lat.\nDe fet, i llevant les platges i les cales, el far és la instal•lació més singular i amb més potencial turístic de la costa del municipi i, per això, crec que seria clau l’obertura del far de Portocolom.\nFa aproximadament un any va començar una important polèmica en relació a la instal•lació d’un hotel a l’edifici del Far. Molta gent es va mobilitzar en contra d’aquesta acció ja que consideraven que es tractava d’una privatització d’aquest espai.\nD’entrada no estic a favor de fer-hi un hotel però, dit això, s’ha de puntualitzar que més privatitzat i tancat de lo que està ara no hi estarà amb un hotel allà instal•lat.\nÉs a dir, que si hi fessin un hotel amb una terrassa oberta al públic, tampoc no m’importaria perquè, paradoxalment, seria més públic del que ho és ara. És per això que entenc que s’hauria d’aprofitar aquest singular equipament, traient-ne rendibilitat econòmica, ja sigui amb un bar, un restaurant, un chill out, una galeria d’art, un museu o el que sigui amb la condició de que s’estableixi un horari ampli de visites i es creï un centre d’interpretació del seu entorn i del propi far.\nA més, en aquella zona es podrien museïtzar les runes de l’antiga torre de guaita que malauradament ja no resta dempeus i que, amb tot, segueix sent una part de la història de Sa Punta.\nEn síntesi, m’agradaria que l’any que ve, en fer la ruta per Portocolom, ja sigui amb visitants o no, pugui accedir al far, al nostre far, hi hagi una terrassa o una sala d’exposicions... I és que, sens dubte, aquesta casa amb la torre de retxes és l’icona més rellevant del port i, com a tal, és indecent que sempre estigui tancada.\nL'Odissea en bus\nQui més qui manco sap, a Mallorca, que agafar un bus del TIB implica una petita aventura que, deixant de banda “l’esponerós atractiu de l’atzar”, que deia el poeta, suposa un problema per tots aquells que vulguin complir amb horaris i obligacions en una illa que ja no es podria definir com “de la calma”.\nConec molts d’exemples de petites odissees provocades per sistema de transport públic mallorquí que sabrien turmentar el lector però em centraré amb el més recent. L’altre dia volia anar amb uns amics de la Península a Ciutat des de Portocolom i, per evitar fer el Port Cityseeing de mitja hora que realitza el bus de línia, varem agafar-lo a Felanitx.\nD’entrada, un trajecte de 50 km té un cost de més de 5 euros per tots aquells que no disposen de la Targeta Intermodal, amb la qual cosa hom espera un cert nivell de qualitat del servei.\nRes més lluny de la realitat, en entrar al vehicle, un conegut conductor de l’empresa va fer veure a la treballadora de l’oficina que l’aire condicionat no funcionava i que el retrovisor havia caigut dues vegades, havent-lo hagut de tornar col·locar ell mateix.\nA més, afirmava que tenint en compte que al port havien pujat 30 persones i a Felanitx s’hi havien sumat 20 passatgers més, quedaven tan sols unes places lliures que en cap cas serien suficients per a la demanda habitual de Porreres i Algaida, amb la qual cosa recomanava que sortís un altre bus per cobrir aquests pobles, podent partir nosaltres directes cap a Ciutat.\nNo li varen fer cas i en ser a Porreres, a les distintes parades, es va omplir el bus quedant només 4 places d’asseguts i 4 de drets. El conductor va cridar a l’empresa i, desprès de no contestar-li, varen telefonar ells. Ell va exposar la situació i va dir que a Algaida hi solia haver unes vint persones esperant en aquell horari però li varen respondre que anirien a l’aventura.\nI així va ser, en arribar a Algaida el xofer va obrir la porta i, posant-se dret, va cridar que només li quedaven 8 places, i que tota l’altra gent hauria de quedar a terra ja que ell no podia transportar més passatgers dels que aquell vehicle estava autoritzat ja que, certament, la multa recauria en ell.\nI allò que semblava que s’havia de convertir en la versió algaidina de “los Juegos del Hambre”, es va convertir en una mostra de civilitat dels soferts viatgers del bus malgrat que tothom tenia feines, més o menys urgents, a Ciutat.\nEn tot cas, el conductor, que no té culpa de res, és qui acaba patint les queixes dels conductors i, encara que en aquest cas no va passar, aquestes situacions de recursos escassos afavoreixen actituds racistes com explicava ja fa anys en Jesús Hernández quan escriví al seu blog “Que sebaje el negro”.\nS’ha de tenir en compte que els busos matutins amb parada a Algaida passen només a les 8:05, 9:05, 10:30 i 11:35. Així, per exemple, una dona major exposava que ella tenia hora a les dotze i que amb el següent bus ja no hi arribaria, a més deia que tement aquesta situació volia agafar el de les 9 però tenint hora a les 12 li pareixia excessiu.\nEn síntesi, quasi una desena de persones que, si poden, l’endemà agafaran vehicle privat enlloc d’autobús, amb el conseqüent perjudici al medi ambient i a l’autonomia de les persones ja que en aquesta societat mallorquina sembla ser que només pots moure’t amb llibertat si disposes de carnet de cotxe, excloent per tant a les persones majors, pobres o amb diversitat funcional que no poden conduir.\nA més, l’actual sistema radial de transport afavoreix que en temporada d’estiu els turistes siguin els que omplen els busos de línia, perjudicant els ciutadans dels pobles d’interior que no tenen garantit el dret al transport públic.\nMés enllà d’això, el sistema de concessions de transport terrestre a Mallorca es mostra obsolet i no respon a les necessitats del segle XXI. Aquestes concessions, que en alguns casos segueixen el traçat de les antigues línies de tren, s’haurien de reformular en favor de l’interés general i per evitar els petits feus de que disposa cada companyia de transport.\nAixí, per exemple, qual el nostre bus anava ple i no es va poder aturar a una parada de davall l’autovia Palma-Manacor, vaig pensar que molts altres busos hi podrien donar servei però no poden perquè no hi estan autoritzats. I això es podria fer extensiu a pobles sencers com Algaida, Llucmajor o Campos.\nEn aquest darrer cas, els busos de Felanitx cap a Palma no hi poden recollir passatgers perquè allò és el feu d’una altra companyia però, dic jo, no afavoriria en conjunt els ciutadans de Campos que hi hagués més freqüències que, a la llarga, implicarien una major demanda de bus?\nAixò és el que passa a ciutats com ara Madrid on busos de distintes línies (que venen de distints pobles) comparteixen parada amb destinació a Madrid per afavorir la mobilitat dels ciutadans.\nEn definitiva, per construir un transport públic eficient i atractiu, que pugui competir amb el vehicle privat, s’ha de redissenyar, en base a criteris racionals, la xarxa de busos de Mallorca que, a més, impliqui el canvi de l’esquema radial amb la introduccció de serveis transversals que connectin les distintes zones de l’illa entre si i amb d’altres punts com ara l’aeroport.\nD’altra banda, la necessària reforma del transport públic per carretera no pot descuidar els busos nocturns interurbans, els intercanvis de línia o els sistemes de geolocalització que permetin conèixer quant de temps se torbarà el bus en arribar a la parada. D’altra banda, no es pot deixar de banda l’accessibilitat al sistema, garantint l’accés a PMR i introduint un sistema de megafonia que, de retruc, seria molt útil pels qui no coneixen la línia.\nA més, s’hauria d’iniciar un procés de benchmarking, és a dir, d’estudiar altres models insulars similars a Mallorca, com ara Malta.\nNaturalment, serà complicat pel conservadurisme dels actors implicats però, en tot cas, se’ls hauria de compensar amb les noves línies que es creessin.\nEtiquetes de comentaris: coses de la vila, histèries d'es bus, mals del món


Silencis, menyspreu i amenaces – en veu alta\nSilencis, menyspreu i amenaces\nSetembre 30, 2014 / Roger / 0 Comentaris\nComenço escrivint aquesta nota sense saber quin títol posar-hi i amb moltes idees que aquests dies m’estan passant pel cap. Hem tingut un 11 de setembre marcat per l’exitosa V, s’ha aprovat la llei de consultes, el President Mas ha signat el decret, i la darrera ha estat l’admissió a tràmit dels recursos d’inconstitucionalitat que ha presentat l’Estat contra una llei que desenvolupa una competència contemplada en l’Estatut com és una llei de consultes no refrendàries (i que per cert, el Constitucional va donar per bo quan va escapçar la primera proposta d’Estatut).\nNo puc entendre com en un estat de dret la resposta d’un Govern a un problema polític és el silenci, és el menyspreu, és l’amenaça constants. És l’actitut dèspota i tirana que ens ofereix l’executiu espanyol amb una continguda complicitat del socialisme “progre” que malviu en la política espanyola. Des de quan les lleis estan per sobre dels ciutadans? Les lleis i els governs han de servir a la ciutadania i no al revés. Però sembla que l’Estat espanyol no entén la democràcia com un sistema que defensa la participació del poble en els assumptes importants del govern. Res més cívic, respectuós i democràtic que voler opinar a les urnes de forma pacífica. Doncs no. L’immobilisme és la recepta a un problema polític que entre uns i altres han anat alimentant al llarg dels anys postdictadura (no tinc en aquests moments la certesa que visquem en una democràcia real vist el que està passant). Servir la voluntat d’un poble, malgrat s’hi estigui en contra, és així? és això? Merda d’autòcrates!\nI a Esplugues se’ns acut a sis regidors de l’oposició demanar un ple extraordinari d’acord amb la legislació vigent, i presentar la moció que l’ANC ha recomanat debatre i votar als plens municipals per donar suport a la llei catalana. I la resposta és una segona moció del PSC-PSOE que pretén dinamitar la nostra. Perquè enlloc de fer esmenes sobre la nostra ells han d’imposar la seva al·legant que hi cabem tots. Per la lleugeresa de la seva moció jo no m’hi sento reflectit. Però és igual, ells hi insisteixen, intenten aguantar tot el que poden amb una alcaldessa que ens ven que segur que ens posarem d’acord amb la moció. Doncs estem a 24 hores del ple, i encara estem esperant resposta dels socialistes, que cada cop evidencien menys ganes d’arribar a acords o de votar una voluntariosa abstenció.\nI entre tot, els regidors del PP, fent gala de la seva submissió al seu partit, preocupant-se més de prohibir que la CUP d’Esplugues es manifesti dimecres abans del ple, que de garantir la llibertat dels catalans a poder opinar democràticament.\nAquí algú s’ha tornat boig i els ciutadans en paguem les bogeries. Ara mateix preferiria ser una “comunitat autònoma” britànica que espanyola. Almenys en Cameron ha demostrat ser primer demòcrata i després conservador. Un exemple de la maduresa democràtica que l’Estat espanyol no té.\nDeclaracions sobre el ple de setembre


Coses Nostres - Recomanació teatral - Neus Mònico Fernández - Teatre Barcelona\nCoses Nostres: Coses nostres. Les coses són com són. O tots tenim coses a dir.\nCom, què i qui determina la qualitat artística o de l’artista? Quins són els paràmetres per poder valorar un espectacle? Les coses són com són, o com els crítics volen que siguin?\nCoses nostres és una obra escrita i dirigida per l’actor Ramon Madaula. Una idea que sorgeix de les inquietuds del propi autor i que reconeix com autobiogràfica, on hi ha un desdoblament davant un pensament vist des de les dues parts, la creativa i la crítica. Una confrontació entre el crític i l’artista o creador i un debat dialèctic sobre lo difícil que és crear i lo fàcil que és opinar o criticar un espectacle. Dos punts de vista diferents, que tenen la seva part de raó i que es necessiten mútuament.\nAmb l’obra Coses nostres Madaula s’ha estrenat com a dramaturg i director, i la veritat és que se n’ha sortit força bé, ja que ha aconseguit el que ell pretenia; que el públic vegi a dos homes mantenint un debat d’una manera creïble i natural i no a dos actors dalt d’un escenari interpretant un paper.\nEls dos protagonistes són dos actors que m’agraden molt. Encara tinc molt bon record de les seves últimes representacions, Raimon Molins en el seu paper de Hamlet a la Sala Àtrium i Albert Pérez en el paper de l’encarregat al Teatre Lliure de Montjuïc. Aquí Raimon Molins és el director de teatre i Albert Pérez el crític. Tot comença amb una trobada de tots dos, després que el segon hagi publicat una crítica destructiva sobre el director. El director diu que no vol parlar, o pot ser si? Durant la trobada aniran sortint preguntes, retrets e interessos, mantenint-nos al públic atents al debat que s’estableix entre tots dos, sobre el paper de l’artista, el paper de la crítica, el poder de la premsa, el poder del director, la relativitat entre l’èxit i el fracàs , els tractes de favor, els amiguismes, venjances i enveges que sorgeixen quan estàs en una banda o a l’altra.\nEls crítics professionals o els que escriuen opinions en un bloc, cròniques o recomanacions, com en el meu cas, penso que són necessaris i positius, sempre que les valoracions es facin des de l’honestedat, el respecte i sense sobrepassar els límits; però també crec que els artistes o creadors han d’acceptar les nostres opinions tan si són positives com negatives, fins i tot ser ells mateixos els seus propis crítics per no estancar-se en fer coses, per sortir del pas i poder crear peces que sorprenguin i agradin a un públic exigent, per què, els agradi o no, no ens conformem de veure qualsevol cosa.\n← Tornar a Coses Nostres


Art Toolkit\t| Materials: metall\nFragment de Another Place (ferro colat) de Antony Gormley (1997)\nDisponible a: https://www.theculturium.com/antony-gormley-sculpted-space-within-and-without/ [consulta del 1/05/2019].\nEls metalls conformen la major part de la taula periòdica dels elements, és a dir, són els materials coneguts més abundants. Es caracteritzen principalment per ser bons conductors del calor i de l’electricitat i tenir una gran densitat. Són sòlids a temperatura ambient (exceptuant el mercuri) i en general no són reactius entre si, és a dir, es poden aliar o barrejar, tant entre ells com amb altres elements no metàl·lics.\nDe fet, hi ha pocs metalls que es trobin a la natura en el que es denomina element nadiu, és a dir, com a element no compost. L’or, la plata, el coure o el mercuri serien alguns exemples d’elements nadius, mentre que el més habitual és trobar els metalls en òxids (combinats amb oxigen), en sulfurs (combinats amb sofre), en clorurs, carbonats, fosfats, etc. És a dir, com a elements compostos que s’extreuen a partir de la mineria i es transformen metal·lúrgicament per obtenir els metalls. No obstant això, els metalls que primer es van utilitzar a la història són justament els que es troben en estat pur, no combinats amb altres materials, com ara l’or, la plata o el coure.\nTaula periòdica dels elements on s’indiquen en blau els metalls, en verd els metal·loides i en lila els no-metalls\nDisponible a: https://www.thoughtco.com/metals-nonmetals-and-metalloids-periodic-table-608867 [consulta de l’1/05/2019].\nMal·leabilitat i ductilitat\nÉs la capacitat dels metalls per transformar-se en làmines i per modelar-se en fils en ser sotmesos a forces de compressió i de tracció.\nCapacitat dels metalls de recuperar la forma després d’estar sotmesos a una determinada pressió (com passa amb les molles o amb l’aliatge de titani i níquel anomenat nitinol).\nÉs la resistència mecànica a la ruptura per tensió, pressions i cops. Per contra, els metalls també poden ser fràgils i trencar-se per l’acció d’un xoc, cop o canvi brusc de temperatura.\nPossibilitat de modificació de la seva forma, sigui en fred o mitjançant l’augment de temperatura i exercint forces de compressió, per pressió o per impacte.\nPropietat d’alguns metalls d’ésser unides dos peces del mateix metall formant un sol cos.\nReacció química amb l’oxigen. L’oxidació es pot reduir amb proteccions (vernissos) o augmentar amb l’ús de diferents productes.\nDes d’un punt de vista d’aplicació pràctica, els metalls se solen classificar en metalls ferrosos i no ferrosos.\nSón aquells en què el component principal és el ferro. El ferro en estat pur s’utilitza poc. Se sol trobar en components electrònics i transformadors, així com en màquines elèctriques. Si el percentatge de carboni és inferior al 2,1% se’l denomina acer. La indústria en fa aliatges amb crom i níquel per obtenir acers inoxidables, i amb zinc per obtenir acer galvanitzat.\nMetalls no ferrosos\nEl coure, llautó, bronze, plom, estany, zinc, crom, níquel, alumini, titani, manganès… són metalls no ferrosos que tenen nombroses aplicacions en funció de les característiques de cada metall, des de cablejat (coure) fins a la pirotècnia (manganès) o la indústria aeroespacial (titani).\nSeguidament es presenta una selecció dels metalls més utilitzats en processos artístics i que han tingut un ús tradicional en la història del disseny, l’escultura i la joieria principalment.\nEn estat natural es troba en molts silicats (un dels grups minerals més abundant) com la bauxita, de la qual se’n realitza l’extracció. O en la caolinita, mineral bàsic de les argiles. És un metall resistent, lleuger i amb un punt de fusió de 660º. Polit arriba a tenir una brillantor similar a la de la plata, tot i que s’oxida amb facilitat i s’ha de envernissar.\nÉs un metall que se sol trobar en estat natural com a sulfur, per exemple al mineral galena, que es compon bàsicament de sulfur de plom. És un metall amb un punt de fusió baix (327º) i que es pot dissoldre amb l’escalfor d’una olla. Poc resistent i propens al deteriorament en peces grans, és interessant per a realitzar colades de petit format.\nÉs el quart element més abundant de l’escorça terrestre i ha estat molt utilitzat des de l’antiguitat en foneria. A la natura es troba formant part de molts òxids i rarament es troba lliure. Per obtenir ferro els òxids es redueixen amb carboni. Quan el ferro té entre un 0,008 i 2,1% màxim de carboni se’l denomina acer, i l’enginyeria metal·lúrgica el combina amb altres metalls per a fer aliatges amb finalitats i propietats molt diverses. Quan té més d’un 2,1% de carboni, es presenta en forma de grafit. És el que es coneix com a ferro colat, o de fosa gris per l’aspecte que té en trencar-se. Ha estat molt utilitzat en tota mena de construccions arquitectòniques i també en escultura.\nEl bronze és una aliatge de coure i estany, amb punt de fusió entre els 830º i els 1020°, molt utilitzat en escultura tant pel seu color natural com per la gamma de pàtines que se li poden aplicar.\nAquests metalls són principalment utilitzats en joieria pel seu elevat cost.\nA la indústria i comercialment, podem trobar tant acers com metalls no ferrosos en molt diverses formes. De manera genèrica els podem classificar en:\nPerfils: tota mena de barres amb formes especials. Planes o «platines», escaires, en U, tubs, triangulars, bigues en T o doble T…\nBarres: de secció quadrada o circular que, quan són de poc diàmetre, s’anomenen filferros.\nLingots: blocs de metalls que s’obtenen buidant el metall en un motlle.\nXapes: obtingudes industrialment per estampació o per laminació. Es comercialitzen de metalls molt diversos i també amb formes ondulades, rugoses… per diverses aplicacions i muntatges.\nEls metalls tenen un punt de fusió elevat, però amb forns específics i tenint en compte les característiques de cada metall, s’han utilitzat des de l’antiguitat per fer escultures a partir de motlles i mitjançant la tècnica de la cera perduda (veure fitxa de buidat).\nAmb el que trobem a la indústria (perfils, barres, lingots, xapes) es poden realitzar tota mena d’estructures mitjançant la soldadura, l’assemblatge o la forja. Amb les planxes de metall podem utilitzar tècniques com el repujat o realitzar tota mena d’efectes sobre la superfície amb les pàtines i/o el gravat amb àcid. Cada procés, cada tècnica, té uns resultats i unes propietats o qualitats característiques. Endinsar-se a poc a poc en les diferents tècniques ens permetrà anar coneixent els materials i determinant-ne els usos en funció del projecte que s’ha de desenvolupar.\nCatàleg d’aliatges per a escultura i joieria: https://www.belmontmetals.com/es/categoria-producto/aleaciones-para-escultura/\nCatàleg d’escultures de metall: http://www.archiexpo.es/fabricante-arquitectura-design/escultura-metal-42100.html\nDiversos autors (2008). Los metales en Castilla y León. Boecillo (Valladolid): Sociedad de investigación y explotación minera de Castilla y León (SIEMCALSA).\nHiscox, G. D.; Hopkins, A. A. (2016). El Recetario Industrial (1a ed. 1934). Barcelona: Gustavo Gili. https://vdocuments.mx/el-recetario-industrial-hiscox-hopkins.html


Repàs al món ‘melismàtic’ de Pere Melis\ndomingo, 20 septiembre 2020 - 06:50 h\nL’Institut Menorquí d’Estudis celebrà la jornada d’estudi i d’homentatge dedicada a la figura del mestre, divulgador i amant de la varietat lingüística del català propi de Menorca\nIsaac Pons de Rosa | 13/07/2014\nPelegrí, Cursach i Salord van encetar les jornades, al Cercle Artístic\nEl record de Pere Melis Pons (1924-2005) va ser ben present ahir a la jornada d'estudi i d'homenatge que va organitzar l'Institut Menorquí d'Estudis cap a la figura d'aquest mestre i estudiós de les lletres menorquines i, per tant, de les catalanes. Un dia ben intens de conferències sobre la seva obra i també sobre diferents aspectes relacionats amb la llengua, a partir del llegat que va deixar aquest home amant de les paraules i la cultura.\nLa trobada va començar a les 10 del matí, al Cercle Artístic, a Ciutadella. El cap de la Secció de Llengua i Literatura de l'IME, Ismael Pelegrí va presentar aquesta tercera jornada, avançant ja que la propera sessió es dedicarà a Pau Faner. Entrant ja en matèria, Pelegrí va recordar que Pere Melis, que va ser membre d'aquesta institució, «va aconseguir difondre de manera rigorosa i senzilla, per arribar als lectors, la riquesa de la variació de la llengua, sobretot, a través de la secció 'Espipollant'» que va escriure diàriament a «Es Diari» entre 1981 i 2003. A més, Pelegrí recordà l'adjectiu «melismàtic» amb que batejà l'escriptor Màrius Serra «les excel·lències dels treballs» del ciutadellenc.\nAbans de la primera conferència, el fill de l'homenatjat, Joan Melis, en nom de la família, va agrair el gest cap a un home que «quan li demanaves què faria per canviar el món, deia que voldria recuperar el sentit de cada paraula», demostrant la gran passió que sentia cap al lèxic, concretament cap al menorquí.\nLa coordinadora científica de l'IME, Josefina Salord, va fer una introducció sobre la persona i l'obra de Pere Melis, tot destacant la seva «dimensió profundament humana» i la seva gran tasca lexicogràfica pel seu interès per les paraules. Igualment, Salord llegí les paraules de Melis en què deia que «s'han de mostrar les varietats però sense oblidar la unió de la llengua».\nLa professora Margarida Cursach va parlar del principal llegat de Melis, els gairebé 7.000 articles que va escriure a l'«Espipollant», on va fer «una incansable tasca d'anàlisi i estudi, amarats d'un amor incondicional a la parla menorquina des de la consciència clara que el lèxic és part de la totalitat de la llengua». De fet, afirmà ell que «he pogut comprovar que les paraules exclusives de la nostra Illa no són tantes com pugui semblar».\nUn mestre admirable i millor persona. Vaig tenir el plaer de ser un dels seus alumnes i també vei quan va tornar a Ciutadella. Xalava llegint cada dia els seus espipollants.\nFe d'errades: Quaderns de Folklore, no Crema.\nSeria interessant que es reeditassin els seus escrits als quaderns crema que vaig intentar comprar però que em van dir que estaven esgotats. Tanmateix està clar q no ho faran per un sol interessat. Pero aquí queda el meu Humil desig. GRÀCIES, Melis i als seus rescatadors\nJo encara trobo a faltar els seus articles tan interessants, divertits i ben documentats ... en cada artcle aprenies un munt de cosas.


La Vall de Boí demana restringir la baixada de falles per la pandèmia\nActualitzada 09/06/2021 a les 08:54\n© Imatge d'arxiu de la baixada de falles a Taüll.\nL’ajuntament de la Vall de Boí ha recomanat restringir la baixada de falles i no celebrar les festes majors per la pandèmia. Davant de les últimes mesures aprovades pel Govern en relació amb les restriccions per la Covid-19, el consistori va fer ahir una crida a totes les associacions dels pobles, recomanant que aquest any no se celebrin les festes majors, atès que les restriccions vigents les fan poc viables en unes condicions òptimes pels espais i els aforaments que es demanen des del Procicat.\nPel que fa a les baixades de falles, especialment les del proper 23 de juny, coincidint amb la nit de Sant Joan i davant de la previsió d’una gran afluència de visitants per disfrutar un llarg pont de quatre dies, l’ajuntament demana que les baixades siguin restringides als veïns de cada municipi i que s’eviti la interacció entre els fallaires i el públic.\nDe cara a les persones que vagin a veure aquesta festa declarada Patrimoni Immaterial de la Unesco, es recomana que la visualització de la baixada es faci des dels respectius domicilis o allotjaments turístics. El principal objectiu és evitar massificacions als carrers i les places que ara com ara només poden acollir grups reduïts. No obstant, es controlarà el compliment de les distàncies, l’ús de mascareta i la mobilitat del públic.


e·Masovers – presentació\nLa nostra experiència personal i professional és la que ens ha portat a fer aquest pas de proposar un conjunt integral de serveis per a segones residències.\nHi ha moltes coses que es fan complicades de portar a terme en una casa a on no hi vius. Tant la Marta com la Nagore ho saben perfectament, i fa temps que d’una manera o altra exerceixen de masoveres.\nLa Marta coneix molt bé les cases de l’empordà. Té molta experiència en la gestió d’obres, coordinació de professionals, control de pressupostos, custòdia de claus… els seus clients sovint compten amb ella per realitzar gestions més enllà de la pròpia reforma: recollida de correu, revisió de subministres, propostes d’oci i cultura… Ella es converteix en tot un referent per aquesta gent que ve a passar aquí els seus dies de descans. En ella s’hi pot confiar. A més, també gestiona cases rurals i apartaments turístics. Sempre estan a punt per rebre als visitants!\nLa Nagore te experiència en la localització d’espais per a rodatges de cinema. I també ha custodiat moltes claus de propietats per fer visites amb el director, per coordinar entrades i sortides de decoradors, atrezzistes, tècnics de llum, de so, actors, productors… per transformar-les en platós cinematogràfics, rodar unes quantes escenes, i més tard tornar a deixar-les amb la forma i estat inicial. També ha passat molts anys pujant i baixant de Barcelona els caps de setmana… Sap perfectament el que és arribar divendres amb ganes de desconnectar i haver de gestionar mil i un detalls pendents: el sopar, la roba de llit, el jardí…\nPerquè masovers? Perquè és una figura molt lligada a la terra. També perquè no és un ofici en sí mateix, sinó que suposa la realització d’oficis diversos… “Hi ha molta feina al mas!” , diu la dita. I les cases d’avui necessiten atencions molt diversificades: neteja, jardineria, manteniment de piscines, de calderes… cada casa és diferent i té les seves particularitats.\nPerquè 2.0? Perquè el masover tradicional cuidava les terres d’un tercer a canvi d’allotjament i un percentatge dels guanys de la collita, però gràcies a les xarxes, les comunicacions i els avenços tecnològics, avui en dia, no sempre és necessari residir al mateix mas per poder cuidar-lo. I el treball col·laboratiu és també una tendència a l’alça: no tothom sap fer de tot. Cal saber qui fa què i fer-ho bé.\nAquest són els nostres valors:\nQualitat i flexibilitat en el servei: fer-ho bé i a la vostra mida.\nConfidencialitat: perquè volem que ens deixis entrar amb tota tranquil·litat.\nHonestedat i integritat: exercim la nostra professionalitat amb totes les garanties.\nEsperit d’equip: per obtenir el millor resultat en tot allò que fem.\nPassió: per l’Empordà i la Costa Brava i per la nostra feina.


El Mag Lari actuarà el dissabte 14 de juliol al Local Nou de Moja — Ajuntament d'Olèrdola\n06:11 del 05 de desembre de 2021\nEl Mag Lari actuarà el dissabte 14 de juliol al Local Nou de Moja\nEl Mag Lari actuarà el dissabte 14 de juliol al Local Nou de Moja Les entrades ja es poden comprar a l’Ajuntament d’Olèrdola http://www.olerdola.cat/news/el-mag-lari-actuara-el-dissabte-14-de-juliol-al-local-nou-de-moja-1 http://www.olerdola.cat/news/el-mag-lari-actuara-el-dissabte-14-de-juliol-al-local-nou-de-moja-1/@@download/image/image\nLes entrades ja es poden comprar a l’Ajuntament d’Olèrdola\nEl proper dissabte 14 de juliol Olèrdola acollirà l’espectacle d’un dels artistes més populars i reconeguts del país: el Mag Lari. Serà a partir de les 20:00h, al Local Nou de Moja, en un esdeveniment que organitza l’Ajuntament d’Olèrdola.\nAmb l’espectacle ”Una nit amb el Mag Lari”, l’Ajuntament inicia al municipi la programació regular d’espectacles professionals de primer nivell, amb l’ànim d’acostar cultura i entreteniment de qualitat als veïns d’Olèrdola sense necessitat de desplaçar-se fora del municipi. En aquest cas, el Mag Lari ofereix un show per a tots els públics, pensat per a que petits i grans gaudeixin de la seva enginyosa i alhora divertida posada en escena. Aparicions, canvis de vestuari, jocs de llums i efectes especials es compaginen amb una acurada selecció musical.\nSeguint l’ordenança municipal que regula els preus dels espectacles organitzats per l’Ajuntament en equipaments públics, les entrades tenen un preu de 28 euros.\nLes entrades es poden comprar a l’Ajuntament i reservar trucant al telèfon 93 890 35 02.


L’Ajuntament solsoní emplaça l’equip de treball del pressupost participatiu a convertir-se en portaveu de la ciutadania – Ajuntament de Solsona\nL’alcalde, David Rodríguez, el regidor d’Hisenda, Ramon Xandri, i Antoni Carralero van participar ahir a la sessió de presentació del procés participatiu, si bé en les properes no hi haurà presència política, i seran els tècnics de L’Arada i Raiels qui les dinamitzaran. L’equip de treball, integrat per ciutadans “prou representatius de tots els indrets del municipi i de les diferents franges d’edat a partir dels 16 anys”, tal com constata el regidor de Participació, se’n va anar ahir amb deures per fer. A la propera cita, dijous vinent, caldrà que hagin pensat en possibles actuacions d’obres públiques i manteniment executables el 2018.\nPropostes del conjunt de la població\n“Feu saber al vostre entorn que formeu part d’aquest equip de treball i estigueu oberts a les aportacions que us traslladin”, va dir-los Antoni Carralero. Dijous que ve la sessió es plantejarà com una tempesta d’idees, primer en grups i posteriorment en un plenari, i començar a prioritzar propostes. El mateix col•lectiu valorarà també les aportacions que el conjunt de solsonins facin al procés participatiu, una idea que va proposar en el darrer Ple el grup municipal d’ApS-CUP. Tenint en compte l’escàs marge de temps de què es disposa, els ciutadans que vulguin fer arribar alguna proposta d’actuació poden fer-ho fins dimecres vinent a la nit per correu electrònic a l’adreça participa@ajsolsona.cat.\nL’alcalde va defensar el model de participació escollit per aquest primer any de pressupost participatiu, que “genera consciència participativa i permet entrar al debat en profunditat”, defugint la fórmula de “carta als Reis”. “És un experiment tant per a vosaltres com per a nosaltres”, va admetre, i va dir que es tracta de “ser capaços d’anar millorant el model per a properes edicions”. Igualment, si bé aquest any es treballarà exclusivament en el capítol d’inversions i en propostes circumscrites a obres i manteniment, bàsicament dins d’urbanisme, “la voluntat és que en un futur la ciutadania també influeixi en altres àrees municipals”.\nTot i que es reserven 50.000 euros per al pressupost participatiu, “cal tenir en compte que és un percentatge important del total de diners destinat al capítol d’inversions, que és de 400.000”, va puntualitzar el regidor d’Hisenda, Ramon Xandri.\nA la tercera sessió, el 9 de novembre, s’aprofundirà en les idees que s’hagin posat damunt la taula amb el suport dels serveis tècnics municipals i en la darrera, el 23 de novembre, es validaran i s’aprovaran les propostes que assoleixin un major consens. En una segona fase, ja l’any que ve, es tornarà a convocar aquests ciutadans per fer un seguiment i avaluació de les actuacions que s’executin.\nPublicat el 23 Octubre, 2017 23 Abril, 2021 Autor solsonaparticipaCategories 2018, P. tancatsEtiquetes participació ciutadana, pressupost participatiu, propostes ciutadanes\nAnterior Entrada anterior: L’Ajuntament de Solsona posa en marxa l’elaboració del primer pressupost participatiu\nSegüent Entrada següent: BENVINGUTS AL WEB DE PARTICIPACIÓ DE L’AJUNTAMENT DE SOLSONA


TRF a Internet - The Reward Foundation: amor, sexe i Internet\nInici TRF a Internet\nRecentment, la Fundació Reward ha estat contribuint a una gran varietat de podcasts i altres programes emesos per Internet. Aquests inclouen treballs dirigits al públic del Regne Unit, així com articles de tot el món.\nTot el que apareix aquí NO està disponible al nostre Canal de YouTube. Hi ha moltes coses bones per aquí, així que si us plau, mireu també allà.\nNou Fòrum de la Cultura\nQuè ens preocupa la pornografia a Internet? S'hauria de fer o es pot fer res? Mary Sharpe s’uneix al panell d’aquest popular programa. El New Culture Forum va llançar aquest programa al seu canal de YouTube el 19 de febrer de 2021.\nCanal de notícies SMNI\nEl canal de notícies SMNI a Filipines va entrevistar Darryl Mead i Mary Sharpe per la seva sèrie especial Els mals de la pornografia a Internet. El programa està en llengua filipina amb les seccions amb la Reward Foundation en anglès.


Declaració d’accessibilitat - Mallorca Activa\nLa present declaració d’accessibilitat s’aplica al lloc web https://mallorcactiva.cat d’acord amb el Reial Decret 1112/2018, de 7 de setembre, sobre accessibilitat dels llocs web i aplicacions per a dispositius mòbils del sector públic (d’ara endavant, Reial Decret 1112/2018, de 7 de setembre).\nAquest lloc web és parcialment conforme amb el Reial Decret 1112/2018, de 7 de setembre, donada la manca de conformitat dels aspectes que tot seguit indicam.\nAl portal poden existir continguts en altres idiomes pels quals no està correctament etiquetat el canvi de llengua.\nExisteixen funcionalitats com ReCaptcha que produeixen errors als input per manca de llegenda.\nContingut que no entra dins l’àmbit de la legislació aplicable:\nPoden existir documents en PDF o altres formats ofimàtics que no compleixin els criteris d’accessibilitat en la seva totalitat.\nEl mètode que s’ha fet servir per preparar la declaració ha estat l’autoavaluació. Es va dur a terme una prova completa de tots els aspectes del lloc web utilitzant diversos mètodes i eines, incloent-hi la tecnologia de lector de pantalla (NVDA), el control només amb teclat i el plugin del navegador WAVE.\nDarrera revisió de la declaració: 22 de febrer de 2021.\nPodeu realitzar comunicacions sobre els requisits d’accessibilitat (article 10.2.a del Reial Decret 1112/2018, de 7 de setembre) com, per exemple:\nCorreu electrònic: accessibilitatweb@mallorcactiva.cat\nLes comunicacions seran rebudes i tractades per part de la Direcció Insular de Coordinació del Consell de Mallorca, com a unitat responsable dels continguts d’aquest lloc web.\nS’ha dissenyat adaptant-se als estàndards i normatives vigents en relació a l’accessibilitat, complint amb els punts de verificació de prioritat 2 (AA) definits a l’especificació de les Pautes d’Accessibilitat al Contingut Web (WCAG 2.1).\nCompleix amb els requisits de la Norma UNE-EN 301549 v1.1.2:2015, tenint en presents les excepcions del Reial Decret 1112/2018.\nEstà dissenyat per gaudir d’una correcta visualització en dispositius d’escriptori, tabletes i mòbils.\nS’ha realitzat utilitzant HTML5 coma llenguatge de marcatge i fent servir fulls d’estil CSS 3 pel seu disseny.\nPermet la navegació mitjançant el teclat. Amb aquest fi, s’ha proveït el calendari de la pàgina d’inici amb els accessos de teclat següents:\nTab Capçalera Accés al mes vigent i botones para fer avançar i retrocedir mesos.\nAccés al primer dia del mes.\nTab Dia Surt del calendari i pren el focus del següent element de la pàgina.\nFletxa superior Dia Retrocedeix al dia de la fila anterior.\nFletxa inferior Dia Avança al dia de la fila següent.\nFletxa esquerra Dia Retrocedeix al dia anterior (si és el primer dia del mes, retrocedeix al mes anterior).\nFletxa dreta Dia Avança al dia següent (si és el darrer dia del mes, avança al mes següent).\nEnter Dia Mostra un quadre emergent amb les activitats del dia, forçant el focus al primer element.\nEsc Popup Quadre emergent Torna el focus al dia.\nAccions de teclat del calendari de la pàgina d’inici.


L'aplicació de la deducció per rendes obtingudes a Ceuta o Melilla presenta diferents modalitats en funció que el contribuent residisca o no a Ceuta o Melilla i, tractant-se de contribuents residents en les esmentades ciutats, en funció que el període de residència siga inferior o igual o superior a 3 anys.En conseqüència, la deducció presenta les següents modalitats:\nContribuents residents en Ceuta o Melilla durant un termini inferior a tres anys\nEn este supòsit, la deducció consistix en el 60 per 100 de la part de la suma de les quotes íntegres estatal i autonòmica que proporcionalment corresponga a les rendes computades per a la determinació de les bases liquidables que hagueren sigut obtingudes a Ceuta o Melilla.\nContribuents residents en Ceuta o Melilla durant un termini no inferior a tres anys\nEls contribuents que hagen residit a Ceuta o Melilla durant un termini no inferior a tres anys, en els períodes impositius iniciats posteriorment al final d'eixe termini, podran aplicar la mateixa deducció també per les rendes obtingudes fora de les esmentades ciutats.\nPer a això, és precís que es complisca el següent requisit: que, almenys, la tercera part del patrimoni net del contribuent, determinat conforme a la normativa de l'Impost sobre el Patrimoni, estiga situat a Ceuta o Melilla.\nLa quantia màxima de les rendes, obtingudes fora de les esmentades ciutats, que poden gaudir de la deducció serà el import net dels rendiments i guanys i pèrdues patrimonials obtinguts a les esmentades ciutats.\nContribuents no residents a Ceuta o Melilla\nEls contribuents no residents a Ceuta o Melilla podran deduir el 60 per 100 de la part de la suma de les quotes íntegres estatal i autonòmica que proporcionalment corresponga a les rendes computades per a la determinació de les bases liquidables positives que hagueren sigut obtingudes a Ceuta o Melilla.\nImportant:en cap cas no es pot aplicar la deducció, en esta modalitat, sobre les següents rendes:\nLes procedents d'Institucions d'Inversió Col·lectiva, tret de quan la totalitat dels seus actius estiga invertida en Ceuta o Melilla.\nEls rendiments del treball.\nEls guanys patrimonials que procedisquen de béns mobles situats a Ceuta o Melilla.\nEls rendiments procedents de depòsits o comptes en tota classe d'institucions financeres situades a Ceuta o Melilla.


1. Qui som? | Pas a pas per Catalunya\nPer qualsevol qüestió, suggerència, queixa, agraïment, etc. no dubteu en contactar amb nosaltres. I si us sembla interessant el projecte, també us agrairíem que us hi apunteu (és gratuït) facilitant-nos les vostres dades de contacte i la comarca d’on sou.\nSom un grup de persones d’arreu de Catalunya que compartim l’amor per la nostra terra i els seus paisatges. Tenim afinitats polítiques diferents i una relació estreta amb el món del voluntariat, les activitats socials i el món de la muntanya. Compartim interessos històrics, artístics i culturals en relació a Catalunya.\nAixí mateix, compartim l’ il·lusió d’aportar el nostre granet de sorra per ajudar a fer créixer una societat justa i més humana.\nA Catalunya i arreu del món estem vivint moments de canvis, de nous reptes, dins d’un context econòmic i social força difícil, però creiem en nous projectes i esperances de futur. Aquest, és l’escenari que ens proposem assolir i el que sens dubte, ens motiva a portar a terme aquest projecte. Volem ser actors i moure’ns per aquesta Catalunya que manté la identitat arrelada en el seu passat i les esperances de creixement i de llibertat pel país en tots els seus vessants.\nEns proposem un objectiu ambiciós, conèixer Catalunya a través de la seva gent i en el seu entorn, perquè tenim molt clar que estimem Catalunya, per això, volem conèixer-la àmpliament i sense obviar les singularitats de cada indret.\nAmb aquesta idea, hem dissenyat un pla de caminades per cadascuna de les comarques que començarà el mes de gener de 2014.\nCada comarca té una distribució diferent. Així, podem trobar comarques que tenen els municipis més o menys en línia i que segueixen el curs del riu, com la Ribera d’Ebre, altres on la capital està al centre i d’allà surten camins als diferents municipis, és el cas de la Garrotxa o del Bages, i també una trama de municipis molt més dispersa com la de l´Alt Empordà.\nTenim previst contactar amb gent coneixedora de la comarca i a l’arribada a cada indret desenvolupar un acte cultural i/o lúdic en relació a aquell lloc geogràfic.\nProperament s’ampliarà tota aquesta informació i també des d’aquest blog us podreu adherir si voleu caminar amb nosaltres.\nELS VALORS QUE COMPARTIM SON:\n1.- Estimem Catalunya, la nostra terra: Ens l’estimem tal i com és.\n2.- Creiem en la gent: El valor principal de Catalunya és la seva gent. Volem potenciar els valors que ens caracteritzen i ens enforteixen: constància, esforç, treball cooperatiu, austeritat, creativitat i visió de futur.\n3.- Volem una societat integradora: Treballem per una societat diversa que accepti totes les persones per igual fomentada en el respecte.\n4.- Cuidem el nostre medi: Creiem en un progrés econòmic i social sostenible que respecti el medi ambient.\n5.- Apostem pel compromís: Apostem per un compromís basat en l’esperit crític i constructiu traduït en accions concretes.\n6.- Volem decidir: Som la nostra història i ara volem i creiem que podem decidir el nostre futur.\nMANIFEST DEL PNDD EN RELACIÓ A LES ELECCIONS AL PARLAMENT DE CATALUNYA DEL PROPER 27 DE SETEMBRE\nLes institucions i associacions que constituïm el Pacte Nacional pel Dret a Decidir i que representem una part ben significativa de la societat civil, de l’estructura institucional municipalista, el govern de Catalunya i els grups parlamentaris compromesos en l’exercici del dret a decidir i que ens hem reunit al Parlament el dia 6 de març de 2015:\nReconeixem que les properes eleccions al Parlament de Catalunya del 27 de setembre d’enguany mantenen el dret a decidir exigit reiteradament i multitudinàriament per una gran part del poble català.\nExpressem la nostra voluntat d’exercir-lo d’una manera cívica i democràtica fruit de la nostra responsabilitat sobre el futur institucional i polític de Catalunya.\nPer això, circumscrivint-nos estrictament a la tasca de promoure el dret a decidir, el Pacte fa una crida a la participació ciutadana en el necessari debat i en la corresponent votació.\nDemanem a totes les forces polítiques catalanes – especialment a les que formen aquest Pacte Nacional- que defineixin les seves propostes sobre el futur institucional de Catalunya, així com les seves derivacions socials, econòmiques, culturals, educatives, cíviques, intergeneracionals, territorials, jurídiques, esportives, etc … per tal que la ciutadania catalana pugui expressar amb el vot la seva voluntat sobre el futur polític de Catalunya. Desitgem un debat propositiu i respectuós entre les diverses opcions polítiques. És així com afirmem el reforçament de la cohesió social que tots volem per a la societat catalana.\nEns comprometem a vetllar i promocionar en tot aquest procés les actituds de civisme i d’esperit democràtic.\nEn aquest sentit adrecem una crida a les més de 4.000 associacions i entitats adherides al Pacte per difondre aquests valors propis de l’exercici del dret a decidir.\nBarcelona, 6 de març de 2015\nDECLARACIÓ DEL PNDD EN RELACIÓ A LA SENTÈNCIA DEL TRIBUNAL CONSTITUCIONAL DE 25 DE FEBRER DE 2015 SOBRE LA LLEI CATALANA 10/2014 DE CONSULTES NO REFERENDÀRIES.\nEls membres del Pacte Nacional pel Dret a Decidir reunits al Parlament de Catalunya, el 6 de març de 2015, reafirmem a títol personal la nostra voluntat de promoure i defensar el dret que tenim tots els catalans de poder decidir democràticament i cívicament el futur institucional i polític de Catalunya com a Nació que som.\nPer això reafirmem a Catalunya com a subjecte polític sobirà, tal com ha definit el nostre Parlament.\nComprovem reiteradament que el Govern d’Espanya amb la seva constant apel·lació al Tribunal Constitucional sobre les aspiracions polítiques de gran part del nostre poble, expressa la persistent negativa al diàleg necessari per trobar una resposta positiva per tal de poder exercir el nostre dret a decidir, en la línia del que també recomana el mateix Tribunal Constitucional.\nConstatem alhora que cada sentència del Tribunal Constitucional que prohibeix el que podem decidir en virtut del nostre dret – com ha fet últimament en dictaminar com anticonstitucional la llei de consultes del nostre Parlament – ens allunya de la pròpia Constitució Espanyola.\nPer això reiterem el nostre ferm compromís de treballar per tal que tots els catalans decidim legítimament el futur sobre la sobirania que desitgem per a Catalunya.\nBarcelona, 6 de març de 201530\n2 respostes a 1. Qui som?\nCarme Alsina ha dit:\n04/09/2013 a les 18:06\nEm sembla una idea fascinant. El meu marit i jo també estem coneixent catalunya pas a pas i puc dir que mai ens decep i sempre hi ha coses per veure i per gaudir-ne….i a totes les comarques!!!!!\nPilar Trenchs - HGxI ha dit:\n27/01/2014 a les 23:46\nLlegeixo els valors que compartiu i quasi m’emociono.\nEstimeu al País i accepteu la seva realitat.\nValoreu a tots els ciutadants i voleu cooperar al nostre estil, austerament, amb constancia, creaitivitat …\nCreieu en el progress (no creixement indefinit) i en el respecte al medi ambient.\nNo us conformeu amb l’anàlissis i la crítica, voleu accions i voleu DECIDIR EL FUTUR DELPAÍS.\nEndavant, aquest és un bon camí, disfruteu-lo.\nS50: Creuant la serra de Collserola seguint el GR9213/06/2020\nDia 13 de juny del 2020\nCreuant Collserola pel GR92


M MO 2 Imatges 2 Col·laboradors 172 Visites Bústia de suggeriments\n1. GEO Sector de pujols a redós de les muralles d’Eivissa, que rep el nom de la presència històrica de molins de vent, agrupats en dos conjunts, els molins de Llevant i els molins de Ponent. Aquestes instal·lacions eren bàsiques per al proveïment de farina.\nMostra de la importància estratègica és la seua inclusió al dibuix de Gianbattista Calvi de 1555 conegut com Il ritratto grande della fortezza de Eviza, on es poden veure, a l’alçat i sobre els punts topogràficament més elevats, quatre molins a llevant, directament protegits pel castell, i cinc a ponent, amb la representació del camí que duia directament a la porta d’entrada de la vila emmurallada (portella d’en Lladó?). El 1577 apareixen en els capbreus reials i, segles més tard, el governador va frenar un intent de venda per part de l’ajuntament constitucional, com a aplicació de les mesures desamortitzadores adoptades durant el trienni liberal (1820-23).\nA començament del segle XXI, dels molins de Llevant només es poden resseguir les traces de les bases circulars dels sòcols, a més d’alguna roda in situ, feta en la roca calcària del pujol, que no s’arribà mai a instal·lar. Els que queden dels altres foren declarats BIC (bé d’interès cultural), així com també la part no construïda del puig des Molins (fa poc desqualificada).\nSegons Isidor Macabich, tota aquesta àrea al voltant dels murs medievals era de propietat comunal, per concessió del rei Alfons III a la Universitat el 1258. Una carta de Ferran el Catòlic, datada el 1500, fa referència a l’aprofitament per a pastures i “l’ús comú de les coses de les muntanyes dites los puigs des Molins e los Trabuquets” (es Soto i fins al camí de ses Salines), que eren de la Universitat i comuns a tots els seus pobladors. Encara els primers anys del s XXI el poble eivissenc considera com a propi aquest espai i l’empra massivament una vegada a l’any, el 8 d’agost, dia de la conquista, quan hi té lloc la tradicional berenada popular. La concentració és on se suposa que un grup de catalans es disposaren a entrar a la madina Yabisah per la “porta de la traïció” tal dia de l’any 1235. [RVC]


El Bloc d'en Nani: I ara Kosovo... Això no s'atura!\nI ara Kosovo... Això no s'atura!\nSí senyors! Aquest diumenge 17 de febrer de 2008 quedarà marcat per sempre més en la ment de tots els kosovars i totes les kosovares, ja que avui (be, de fet ahir) el Parlament kosovar ha proclamat la República de Kosovo com a un estat "independent, sobirà i democràtic".\nAquest fet, que al cap i a la fi és la normalització de la situació en la que vivia la república des de la desaparició de l'antiga Yugoslàvia, ha costat 18 anys i dues guerres, però al final, la raó i la voluntat popular ha acabat trionfant enfront de les armes, del fanatisme i l'ultranacionalisme serbi. 18 anys, com he dit, que per culpa del nacionalisme serbi, van portar que primer Eslovènia, Macedònia, Croàcia i Bòsnia-Herzegovina declaressin la seva independència, però també que es cometessin autèntiques atrocitats i genocidis per tal de mantenir la "Gran Sèrbia" que els pròpis serbis s'havien carregat. Però després d'aquesta primera guerra Yugoslava i el posterior reconeixement dels nous estats creats, va venir l'intent de genocidi de la població albanesa de Kosovo (majoritària), per part dels que uns anys abans havien dut a terme les netejes ètniques a llocs com Prijedor, Banja Luka o Srebrenica. I aquests mateixos van intentar fer el mateix. El 1999 però la OTAN no va vacil·lar com havia fet uns anys enrere i va actuar amb tota contundència contra Sèrbia.\nJa han passat uns quants anys, pocs però, de tot això i encara hi ha qui intenta que els odis i les pors no cicatritzin, sinó que augmentin i facin la ferida més profunda. Aquest ultranacionalisme Serbi, que continua anclat en la seva "gran sèrbia" que només va exsistir quant es van respectar i tolerar les diferents ètnies que agrupaven tot el territori però que es va desfer a troços quan van intentar imposar el nacionalisme serbi a tots els habitants de Yugoslàvia. Aquest intent d'homogenitzar tot el territori va fracassar estrepitosament, no sense abans emportar-se per davant centenars de milers d'inocents. En tot aquest merder el que sorpren és que hi hagi casos com el de Montenegro (independitzat de Sèrbia via referèndum el 2006), però això demostra que al final la paraula i la democràcia i no pas l'arma i la por, és la que acaba per arreglar millor les coses.\nPerò aquesta lliçó que als nostres parents mediterrànis els hi ha costat tant d'apendre, sembla que a l'estat espanyol encara no l'han aprés. Quina mena de legitimitat i de credivilitat tenen al oposar-se i al no voler reconèixer la voluntat sobirana del Parlament de kosovo? Com s'atreveixen a no reconèixer la creació d'aquest nou estat que la UE ha reconegut per àmplia majoria? i després volen vendre que ells són una democràcia exemplar i un model a seguir pels països que fan la transició cap a la democràcia?\nAquí hi ha una cosa que falla...\nRes més, felicitar a tot (i quan dic tot, és tot) el poble Kosovar per haver esdevingut un nou estat i haver posat fi a un capítol negre de la seva història que ha durat 18 anys. Visca Kosovo Indepenent!\nPublicat per Ignasi Bosch a 2:12\nAra ja hi ha un país menys sota els dits del nacionalisme totalitari que en alguns estats europeus percisteix.\nAra Kosovo lliure, demà Catalunya!\n18 de febrer de 2008, a les 18:53\nIndependent gràcies a Estats Units, Ignasi, gràcies a Estats Units. Si algún dia vols veure una Catalunya independent, heu de deslligar-vos de les bestieses comunistes antiamericanes, que tristament queden relacionades amb l'independentisme català.\n19 de febrer de 2008, a les 0:22\nHehe tens raó Alex. Per un cop, estic a favor de la decisió i la posició dels EUA.\nI també tens raó que per tal d'assolir algun dia la idependència, s'ha de comptar amb la complicitat dels principals països del món.\nPerò una acció bona no arregla les dolentes, i com ja saps no m'agrada gaire la poítica internacional dels EUA en general. i fins que deixin aquest intervencionisme interessat en nom de la "seguretat nacional", no crec que millori la meva opinió en vers els EUA.\n20 de febrer de 2008, a les 20:55\nKosovo independent, Catalunya l'any vinent!\nEns veiem in the reunión?\n21 de febrer de 2008, a les 14:59\nEns linkes i et linkem.\nEnllaça'ns i envia un correu a osona@esquerra.org i t'enllaçarem el bloc.\n22 de febrer de 2008, a les 18:57\nAhir vaig veure el teu cap per tv3 xD\n29 de febrer de 2008, a les 21:11


El Modernisme, un gran protagonista de El Grat de setembre\nEn aquesta edició de després de les vacances, i amb les piles carregades, oferim tota l'actualitat de les comarques centrals, una gran varietat de reportatges, parlem de l'inici de curs, i fem un important repàs a la Fira Modernista d'Alcoi\nHem tornat de les vacances amb ganes de contar-vos tota l’actualitat de les comarques centrals, i amb molts nous continguts.\nEntre els reportatges d’aquesta edició trobem ‘Què diu l’informe climàtic més important del món’ de Juan Bordera; i ‘Dones de llegenda al Comtat’ de Pau Sellés.\nTambé, en aquesta edició hem continuat de ruta pels pobles de la zona, amb la secció ‘Rutes i Paisatges’, i hem visitat Agres, l’Atzúbia-Forna, Turballos i l’Alqueria d’Asnar.\nCom ja hem anunciat, la Fira Modernista d’Alcoi ha sigut un dels temes protagonistes en aquest número de El Grat, i entre els continguts dedicats a aquest esdeveniment tenim l’entrevista a Lorena Zamorano, regidora de Turisme d’Alcoi, un reportatge especial amb tota la programació per a aquesta setmana, ‘La màgia del Modernisme’, de Belén Rivas; i el reportatge en el qual hem parlat amb Guzmán Bernabeu, president de l’Associació Nacional d’Entitats Modernismes (ANEM).\nNo pot faltar en El Grat la secció ‘El poble és savi’, en la que hem comptat amb les declaracions de Toni González, director de l’IES Pare Vitòria; Jesús Martínez, director de l’IES Andreu Sempere, i amb Natxo González, cap d’estudis de l’Escola Oficial d’Idiomes. Tots ells ens han donat la seua visió sobre l’inici d’aquest tercer curs marcat per la pandèmia.\nI com sempre, dins del nostre suplement ‘Art&Cultura’ parlem sobre: Antoni Miró, La Veu dels Llibres, Urban Skills, José Iranzo, Exposicions Fundació Mutua Levante, Programació Teatre Calderón, i Carmelina Sánchez-Cutillas.\nVolen donar les gràcies als nostres col·laboradors, Antoni Miró, Josep Sou, Àlex Agulló, Amàlia Garrigós, Nèstor Novell, Moisés Vizcaino i Ferrán Albors per continuar al nostre costat.\nSi vols veure en versió digital l’edició passada de El Grat, pots fer-ho a través d’aquest enllaç.


Els empresaris dissenyen un pla amb l'ajuntament per a millorar el polígon Alcodar - Diari Serpis\nEl president de l’Associació d’Empresaris de la Safor (Aesafor), Juan Pablo Tur, ha anunciat en el marc de la celebració dels Premis FAES 2018 l’engegada al costat de l’ajuntament de Gandia d’un Pla Estratègic a través del que es puguen definir dins del termini i en la forma escaient, per ordre de prioritat, les accions a desenvolupar amb la finalitat d’avançar en la millora de les instal·lacions del Polígon Alcodar.\nAesafor, d’àmbit comarcal, compta en aquests moments amb més de 150 associats i destaca com una de les primeres entitats associatives de la comarca. En aquest sentit, Juan Pablo Tur ha volgut destacar la «gran» labor de l’expresidenta, Antonia Estrugo, «a qui agraïm la seua dedicació».\nAixí mateix, el president d’Aesafor ha tingut unes paraules d’agraïment a l’alcaldessa de Gandia, Diana Morant, i al govern de la ciutat per treballar conjuntament en el desenvolupament d’ «un dels polígons més potents per la seua situació i per la quantitat d’empreses que formen part d’ell».\nEntre les seues principals reivindicacions destaquen «una major vigilància i més seguretat» i, entre altres de les seues apostes, recalca la formació i la quantitat de serveis «que poden trobar en la nostra pàgina web».\nSobre FAES, Juan Pablo Tur ha incidit en la importància de l’associacionisme perquè «tots junts tenim molta més força. La Federació d’Associacions d’Empresaris de la Safor és el nexe d’unió entre les diferents associacions i l’interlocutor entre les empreses i administracions. Som molt conscients que l’associacionisme és molt important».


Editorial: És l’hora de la unitat – L'Hora\nInici/Editorial/Editorial: És l’hora de la unitat\nNou Cicle Send an email 20 novembre 2014\n5 1.240 3 minuts de lectura\nEl PSC, de fa anys, venia patint el mal que sol afectar, amb el pas del temps, tota organització humana: l’anquilosi. Li hauria calgut una represa generosa, capaç d’interessar de nou els qui havien restat pel camí i els efectius més inquiets de les joves generacions. Però ni les pròpies inèrcies internes, ni el naufragi del govern de ZP vençut pel cataclisme de la crisi global, ni l’hegemonia conservadora a Europa, ni la desorientació de la socialdemocràcia europea davant de la crisi, hi ajudaven.\nS’hi afegí la fractura creixent entre Catalunya i l’Estat espanyol a causa del desmentiment del pacte estatutari i, amb ell, del pacte constitucional, cosa que deixava en dificultat el model federal i plurinacional del PSC i produïa a Catalunya una amplíssima contestació i el creixement de l’independentisme.\nEl 12è Congrés, el desembre de 2011, malgrat el seu lema – ”Nou PSC” -, en realitat donà lloc a un atrinxerament sense precedents, que semblava alinear-se amb pèssimes companyies.\nAixò accelerava de manera inèdita la diàspora de militants i de votants. El març de 2014, els socialistes “crítics” celebràvem l’Assemblea de Sants que proclamava, en la seva breu declaració final, “la necessitat d’obrir un procés de regeneració i d’autoorganització de l’espai socialista de Catalunya”. No es tractava, doncs, de promoure la creació de cap partit socialista “autèntic”, fracturant l’espai socialista, sinó d’impulsar un moviment per a la represa de l’espai socialista, propiciant un canvi de rumb del partit.\nPoc després s’obrí la crisi dins del PSC que portà a la dimissió del Primer Secretari i al Congrés Extraordinari del juliol de 2014, amb converses en totes les direccions, entre els efectius interns que havien mogut el canvi, i els exponents “crítics” que després signaren la declaració “El nostre deure”, amb la finalitat de redreçar el PSC i refer l’espai socialista, creant les condicions per a actualitzar la seva estratègia i els seus mètodes, propiciant el retrobament amb els socialistes de la diàspora i, sobretot, assolint el protagonisme decisiu de les joves generacions. Aquest procés ha de portar a un Congrés per a l’any 2015.\nEn això estem: creiem que tots els socialistes han de persistir en la voluntat de retrobament que fou el propòsit fundacional del PSC: “Unitat socialista, força del poble”. Una unitat que tantes vegades ha estat clau i fecunda en el nostre país, per al seu autogovern i al servei del poble ras, i que torna a ser més necessària que mai.\nEntre els socialistes, com entre tot col·lectiu humà, hi ha pulsions de tota mena. Algunes, que empalmen amb el millor de la nostra tradició, no es mouen només per raons biogràfiques, encara que els greuges i els desenganys acumulats hi empenyin, sinó sobretot per convicció, per fidelitat a una causa que és col·lectiva i que és justa.\nHi pot haver també, però, més enllà de les clàssiques derives burocràtiques, una pulsió destructiva, covada per ferides acumulades o per interessos petits. No ens hi hem de deixar arrossegar optant, precisament ara, per radicalitzar-nos i propugnar la fractura de l’espai socialista, fent-nos hostatge d’altres, precisament quan es produeix l’ocasió de regeneració i represa del PSC que hem propugnat.\nNo s’entendria que, precisament ara, algú propugnés la fractura del socialisme català. Investir-se de “socialistes catalanistes” seria tant com alinear-se amb els que sempre han negat farisaicament al PSC la seva condició de catalanista, sotmetent-se a un paper subsidiari d’altres formacions polítiques. Seria incomprensible. Seria decebedor.\nCal, com mai, un esforç tenaç i generós de tots els socialistes per evitar una dispersió estèril, en primer lloc a les properes eleccions municipals, propiciant enteses a la mida de cada realitat local.\nDavant d’un poble que vol decidir democràticament el seu futur, amb manifestacions massives i exemplars davant del món, cal una estratègia nacional a partir del 80 per cent del Parlament, en pro del dret a decidir, sense generar fugides endavant ni expectatives irreals, destinades tan sols a disputar de qui és l’hegemonia a l’espai nacionalista, si de CiU o d‘ERC. El PSC, el partit del retorn de la Generalitat exiliada, el partit del catalanisme social i de la unitat civil, pot i ha de jugar un paper determinant en la propera etapa de Catalunya.\nValgui aquest editorial conjunt de L’Hora i d’El Guaita com a crida a tots els socialistes i a totes les socialistes. Estem convençuts -i ho verifiquem cada dia que passa- que és hora de tornar a casa. Que res no justificaria avui una fractura que fins ara, en condicions realment adverses, ens havíem estalviat. No assumim tanta tristesa. Recordem-ho sempre: “Unitat socialista, força del poble”.\n20 novembre 2014 a les 14:29\n“Entre els socialistes, com entre tot col·lectiu humà, hi ha pulsions de tota mena.”\nQuanta confusió”! No parlar en aquesta editorial de qui va trencar la unitat dels socialistes catalans, i avui primer secretari del PSC! No, per la unitat, tot no val!\n20 novembre 2014 a les 17:02\nComparteixo al 100% aquest editorial.\nHem de fer coneixer l’opinió de molts socialistes que ens veiem representats en ell.\nAgrairia la seva difusió en altres mitjans de comunicació.\n20 novembre 2014 a les 18:39\nMagnífica i necessària editorial. Comparteixo amb els companys de la meva agrupa\nLídia Fernández ha dit:\n20 novembre 2014 a les 22:24\n21 novembre 2014 a les 14:35\nVotant repetidament en contra de la sobirania del poble heu enterrat per sempre més la possibilitat de liderar-lo. I segurament és el millor que li ha pogut passar al país.


© Alzamora i Alvarado lluiten per un rebot.\nAl bàsquet professional la valoració d’una temporada es mesura partint dels resultats. Fixar els objectius abans de l’inici de la competició es fa necessari a fi de la corresponent autoavaluació al final. En la mesura que les esmentades metes es concretin i afinin de la forma més realista possible ajudarà la consecució dels objectius marcats.\nA fi de garantir una temporada exitosa, de vegades es cau en l’error de plantejar-se objectius fàcilment assumibles, que en general comporten una falta de motivació. Al contrari, proposar-se unes cotes inabastables pot derivar que la frustració contamini, no només l’equip, sinó també l’entorn.\nEn algunes ocasions, a fi d’evitar concretar les esmentades metes, se senten tòpics com el d’anar partit a partit.\nEls esmentats raonaments no fan res més que esquivar el plantejament. El còmput determinarà si s’assoleixen les metes proposades, encara que també és cert que existeixen una altra classe d’objectius. Continuar creixent.\nEl brillant primer terç de temporada, amb un rendiment per sobre de les seues possibilitats, va il·lusionar els aficionats fins a cotes insospitades. Però és que fins i tot els resultats van sorprendre el mateix equip. Amb el transcurs de les jornades, el rendiment que els equips plasmen a la pista, es tradueix en el lloc que s’ocupa en la classificació.\nÉs a dir, la mateixa competició col·loca cada equip al seu lloc.\nSegur que si en les primeres jornades s’hagués perdut i en aquest últim tram els resultats haguessin estat més positius, tot i amb la mateixa posició a la taula, les sensacions serien millors.\nConviure ara a la zona mitjana de la taula lluitant per assolir la novena plaça s’ha d’avaluar com a objectiu aconseguit.


La Policia els va incautar en una incineradora l'original en anglès revelat per EL PERIÓDICO, que Forn i Trapero van titllar de "muntatge"\nEl cos autonòmic certifica ara l'autenticitat del document, que va arribar per vies diplomàtiques i procedia de la CIA\n21 de de gener del 2018. Actualitzada 22 de de gener del 2018 a les 14:00\nL'original en anglès de l'alerta sobre un atemptat a la Rambla remès als Mossos el 25 de maig del 2017\nLa cèlebre «nota» dels Estats Units sobre l’amenaça d’un atac terrorista a la Rambla, desvelada per EL PERIÓDICO, va estar a punt de quedar reduïda a cendres. Gràcies a una delació, la Policia Nacional va poder impedir que els Mossos d’Esquadra destruïssin l’original en anglès i un dossier intern del cos, juntament amb milers de documents més, el 26 d’octubre en una incineradora del Besòs. Aquest diari ha tingut accés als dos documents, que van ser certificats oficialment com a autèntics pels Mossos.\nPunt final a l’embolic que l’agost passat, després dels atemptats del 17-A i poc abans del referèndum anunciat per a l’1-O, va sacsejar la política catalana. Fem memòria. El 31 d’agost, EL PERIÓDICO va desvelar en exclusiva el text de l’alerta sobre un possible atemptat gihadista a la Rambla barcelonina que els serveis d’intel·ligència dels Estats Units havien remès el 25 de maig als Mossos i a la lluita antiterrorista espanyola. Aquest diari ja va informar el 17 d’agost de l’existència de l’avís, que van desmentir, per aquest ordre, el president Carles Puigdemont, el conseller Joaquim Forn i el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero.\nAl publicar-se el text íntegre, Forn i Trapero el van qualificar de «muntatge» i van acusar aquest diari de desfermar una «campanya de desprestigi i intoxicació» contra els Mossos. A contracor, van reconèixer que l’alerta era certa i que la van rebre en la data indicada, però van negar tota veracitat al document i també que aquest provingués de l’espionatge dels EUA. Els va arribar, van dir, per «altres fonts» que es van negar a especificar.\nTot just dos mesos més tard, el 26 d’octubre al matí, una furgoneta i un parell de patrulles dels Mossos es desplaçaven a la incineradora de Sant Adrià de Besòs amb l’ordre de destruir una gran quantitat de documentació sensible. Nota a peu de pàgina: casualitat o no, a aquella hora Puigdemont anunciava al Govern de la Generalitat que avançaria les eleccions per evitar la suspensió de l’autonomia, via article 155 de la Constitució.\nA l’arribar a la incineradora, uns 20 agents van interceptar els mossos, els van impedir procedir a la incineració i els van exigir l’entrega de tots els documents. Els agents catalans es van negar a fer-ho. Hi va haver moments de tensió. Després de rebre la preceptiva ordre judicial, la Policia va incautar l’abundant material, que ocupa 36 caixes. Al classificar-lo, els investigadors van topar amb el document original dels EUA, fins aleshores negat per la cúpula catalana d’Interior.\nAgents de la Policia Nacional registren una furgoneta ala incineradora de Sant Adrià de Besòs, el 26 d'octubre. / RICARD FADRIQUE\n«Nota en anglès sobre possibles atacs a turistes a Barcelona, remeten EUA». Així al·ludeix a l’alerta l’informe policial rebut dies enrere per la jutge Carmen Lamela, que instrueix la causa oberta pel referèndum de l’1-O a l’Audiència Nacional. Juntament amb el text en anglès s’ha trobat un altre dossier titulat Informe sobre possible amenaça a Barcelona, que tradueix el text al català. Els tres documents es reprodueixen adjunts.\nDocument enviat a la jutge Carmen Lamela.\nSi l’informe intern, destinat a diversos membres de la comissaria d’informació, acredita que l’alerta va entrar en la base documental dels Mossos, l’original en anglès repeteix, paraula per paraula, el text publicat per aquest diari a l’agost: «Informació no corroborada de veracitat desconeguda de finals de maig del 2017 indicava que l’Estat Islàmic de l’Iraq i ash-Sham (ISIS) estava planejant portar a terme atacs terroristes no especificats durant l’estiu contra emplaçaments turístics molt concorreguts a Barcelona, Espanya, específicament al carrer La Rambla».\nRespecte a l’informe desvelat el 31 d’agost només varia l’encapçalament. La raó és senzilla: aquell document, remès pels EUA al comandament antiterrorista espanyol després dels atemptats del 17-A, reproduïa la nota enviada al maig, mentre que el confiscat a Sant Adrià és el text original destinat als Mossos d’Esquadra. Aquest últim cataloga com a «secret» l’informe, cita com a emissor els Estats Units («USA»), es dirigeix a «Mossos d’Esquadra» i la numeració, «MOS-0010/17», indica que es tractava de la desena comunicació antiterrorista de l’any enviada pels EUA. La relació, doncs, era fluida. L’enunciat és eloqüent: «Suposats plans de l’ISIS per atacar zones turístiques a Barcelona, Espanya, l’estiu del 2017».\n«SÓN REALS, NO ESTAN MANIPULATS»\nA preguntes d’aquest diari, i després d’analitzar-los en detall, els Mossos corroboren la veracitat dels dos documents: «Són reals, no estan manipulats». Un portaveu apunta que els escrits es corresponen amb l’alerta la recepció de la qual es va reconèixer a l’agost, i afegeix que una còpia digital de tots dos resta als arxius del Departament d’Interior.\nEl dossier original procedia del National Counterterrorism Center (NCTC), que coordina la informació antiterrorista de les agències federals d’intel·ligència dels EUA i comparteix informació amb serveis anàlegs i policies de tot el món. I les pistes les havia recol·lectat l’Agència Central d’Intel·ligència (CIA) –sota el mantell del NCTC– segons van relatar a finals de maig a EL PERIÓDICO dos destacats membres del Govern català. Un d’ells, consultat en les últimes hores, ha refusat pronunciar-s’hi.\nAquest mateix avís va arribar, també el 25 de maig, al comandament antiterrorista de l’Estat (CITCO), a les forces de seguretat i al Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI). Quan es va fer públic, la lluita antiterrorista espanyola va reconèixer-ne el contingut, la data de recepció i la procedència: el comadament únic antiterrorista nord-americà (NCTC).\nTres fonts més, consultades els últims mesos, sostenen que la informació, procedent de la CIA i canalitzada com sempre per l’NCTC, va ser entregada en mà a un alt càrrec del departament d’Interior de la Generalitat per un funcionari del consolat dels EUA a Barcelona. Fonts dels Mossos només precisen: «Nosaltres no rebem informació directament de la CIA».\n¿Per què Forn i Trapero es van entestar llavors a desmentir que els EUA havien enviat als Mossos aquesta alerta en concret? L’explicació cal buscar-la en el context polític del moment. Després de desvelar-se, el mateix dia de l’atemptat de la Rambla, que la CIA havia advertit els Mossos sobre aquesta eventualitat, el president Puigdemont ho va negar rotundament el 20 d’agost: «No hi ha relació entre agències d’intel·ligència internacionals i els Mossos». El mateix van fer Forn el 22 d’agost («No tenim contacte amb la CIA, ja ens agradaria») i Trapero, el 28 («És mentida»).\nPoc abans de l’1-O, la publicació del document, que acreditava la fluïdesa d’aquests contactes, deixava en mal lloc el president i podia entelar la imatge dels Mossos per la seva actuació posterior als atemptats de Barcelona i Cambrils. Cosa que explica que Forn i Trapero s’obstinessin en un desmentiment que per fi s’ha revelat fal·laç, ja que fins i tot els Mossos han acabat per confirmar la veracitat del document.\nSi en la destrucció rutinària de papers es dona prioritat als més antics, amb l’informe del maig es va fer una excepció. ¿Qui ho va ordenar? Tota la documentació enviada a la incineradora era de la comissaria general d’informació dels Mossos que dirigia el comissari Manel Castellví, home de la màxima confiança de Trapero. El major ja estava imputat per sedició i 48 hores més tard seria cessat. Al novembre, Castellví va demanar la jubilació anticipada (pas a segona activitat).\nUna altra pregunta per respondre és si l’advertència sobre la Rambla va ser correctament valorada per les policies espanyola i catalana. ¿S’haurien pogut prendre mesures addicionals, d’intel·ligència o de seguretat ciutadana a Barcelona, amb l’objectiu d’evitar que el 17 d’agost la furgoneta del terrorista Younes Abouyaaquob regués de sang la Rambla?\nACLARIMENT POSTERIOR DELS EUA\nPer les dades recollides en els últims mesos de diferents cossos policials, la resposta és negativa. Primer, perquè la Policia i els Mossos van concloure al juny que l’avís no oferia prou detall per donar-li credibilitat. Segon, perquè després de l’atemptat els serveis d’espionatge dels EUA van aclarir que la pista que va motivar la seva alerta del maig no estava relacionada amb el comandament gihadista liderat per l’imam de Ripoll. I tercer, perquè els Mossos asseguren que ja havien reforçat la seguretat de la Rambla abans del tràgic atemptat del 17-A.\nPolicia Nacional Carles Puigdemont El Periódico de Catalunya Mossos d'Esquadra Estats Units Atemptat a Barcelona 17-A Joaquim Forn CIA (Central Intelligence Agency) Josep Lluís Trapero


Blog del Col·lectiu la Trinxera (El Vendrell): Anunci del partit Euskadi - Catalunya\nLa Plataforma pro Seleccions Catalanes ha realitzat l'anunci del partit del proper dia 29 davant la selecció basca seguint el fil de l'any passat, deixant dones, homes, joves, grans i nens sense samarretes. Podeu veure l'anuncia aquí al costat o punxant aquí.\nD'altra banda, avui el diari electrònic Vilaweb informava sobre l'impossibilitat que la selecció valenciana disputés cap partit aquest nadal com a conseqüència d'haver perdut la subvenció de Canal9, en qualitat de drets televisius.\nDes de la societat civil dels Països Catalans, volem una única selecció que abarqui la totalitat de la realitat nacional del nostre país.\nPublicat per Col·lectiu Independentista la Trinxera a 12/18/2007