SEGUINT EL FIL 2017-18: Capítol 2 - "El misteri de les tres portes"\nCapítol 2 - "El misteri de les tres portes"\nUn cop va acabar el xàfec primaveral, els cinc amics van sortir del Vapor Buxeda i van pensar en la situació en què estaven. Van començar a caminar i, observant el carrer per on passaven, van adonar-se que realment no el reconeixien.\nAl fons del carrer hi havia un altre vapor coincidint amb el lloc on hauria d’haver-hi actualment la seva escola. Hi havia poques cases angleses, baixes i molt estretes. Estava ple d’arbres. El carrer era de terra sense cap pas de vianants pintat. Els va passar per davant un cotxe antic i brillant que conduïa un senyor molt elegant, semblava un senyor més ric que no pas el que acabaven de trobar.\nLa Berta va parar una senyora que anava amb un cotxet amb rodes gegants i li va preguntar el nom d’aquell vapor, el que era on pensaven que hi havia d’haver l’escola. I la senyora, mirant-los de dalt a baix, contestà...\n–És el vapor de la O, que no ho sabeu?\n–Doncs... no! –van pensar en veu alta mentre la senyora marxava.\nAmb tantes sorpreses, a la Najat i al Joan els va venir gana. Van decidir anar cap a la Rambla. Per una banda, per confirmar que els havia passat un fet estrany i, per una altra, perquè pensaven trobar moltes botigues per comprar alguna cosa per menjar. La Maria va assegurar que tots dos amics no podien pensar amb un budell buit.\nVan arribar a la cruïlla del carrer amb la Rambla i... sorpresa! També era mooolt diferent. Les dones portaven els cabells recollits, la majoria en un monyo i algunes amb uns barrets grans i elegants. Els vestits eren llargs i els arribaven fins els peus. Eren robes fosques, i algunes decorades amb fils que feien figures com geomètriques. La Berta els va dir que eren puntes de coixí.\nMolts homes portaven pantalons de pana i unes faixes negres com les dels castellers. Potser perquè anaven a treballar. També portaven al cap unes gorres aixafades amb visera. Els que semblaven més rics portaven una mena de corbates i uns vestits foscos. La Maria va dir que l’estil de vestir li recordava les fotos del seu rebesavi, que era amo d’una fàbrica i que abans no ho havia pogut explicar.\n–Que diferent de la nostra és la roba del 1919!!! –va dir la Najat. I tots van assentir.\nNo sols era diferent tot el que veien; també els sons i les olors eren ben estranys i rars. En molts casos no sabien què era.\n–Ostres, imagineu-vos si tingués el mòbil a mà. Faria un munt de fotos i ho penjaria a Instagram! Però... avui no el porto! –va dir tota decebuda la Maria. Tots van arronsar les espatlles.\nTambé era diferent com estava organitzada la Rambla. El carrer realment n’eren dos. Al mig hi havia com un passeig amb arbres, i els carros i alguns gossos sense amo circulaven a banda i banda. Mentre pujaven per la Rambla, pel mig del passeig, van veure una botiga... Bé, realment podrien dir “la Botiga” ja que no n’hi havia cap més al voltant. També van veure un barber, amb un pal blanc i vermell enganxat a la façana. Van travessar el carrer des del passeig del mig...\n–Ei! Xavals! Vigileu que de poc xoqueu amb el cavall i el carro!!! –va cridar un carreter que anava a peu, al costat d’un cavall.\nTots van parar-se de cop i van deixar passar aquell carro de quatre cavalls en filera que arrossegaven un carro ple de sacs lligats i coberts amb una lona.\n–Mare meva! –va dir el Joan–. De poc ens trepitgen!\n–I quins cavalls taaan grans i forts! –va cridar la Najat.\nA l’entrar a la tenda, van veure que no era ni massa gran, ni massa petita. Estava plena de moltes coses barrejades. Les parets eren molt antigues, es veia la pedra a ull viu i no estava pintada. No hi havia massa llum, però es podien veure les coses clarament. L’home que semblava el venedor menjava un petador. Hi havia diversos taulells i a sobre hi havia un rètol que indicava què s’hi venia. El primer que van llegir era el de “menjar i begudes”, però n’hi havia un altre que deia “betes i fils”. Van demanar dues bosses de xips i dos paquets de belgues que feien molt bona pinta .\nA l’hora de pagar al taulell es van trobar amb una nova sorpresa. Els va demanar UNA PESSETA i mitja i... al posar la mà a la butxaca van veure que ells portaven euros o algun cèntim d’euro. Es van mirar i...\n–És clar! Pessetes! Eren les monedes d’aquell temps! Penseu que els euros van començar a existir quan els nostres pares eren joves –va recordar la Najat. La Maria, recordant un comentari de classe del senyor Fité, va dir:\n– Sí, sí! De l’any 2000, crec.\n–Carai, i ara què fem? –va dir el Jofre, tot preocupat.\nI el Joan, malgrat estar badant per la botiga, va tenir una gran idea:\n–Vendrem totes aquelles coses que no necessitem, i així tindrem pessetes per poder comprar.\nDit i fet! Van tornar a sortir al carrer i es van posar a vendre coses que portaven a sobre. Van recollir entre tots força pessetes, i van quedar-se més tranquils.\n–Tinc una altra idea! Tot això ha passat per una tempesta. I si anem a la Torre de l’Aigua? Aquest lloc de Sabadell té relació amb l’aigua –va proposar la Maria.\n–Va, doncs... anem-hi! –va dir la Najat.\nI tots es van mirar dient alhora:\n–Direcció a la Torre de l’Aigua!\n–Sí, però com hi anem? –va preguntar el Jofre, posant cara d’aventurer.\n–Podem agafar un taxi! –va dir el Joan.\n–Joan, que no te’n recordes? Estem a l’any 1919. No hi ha tants cotxes, sols uns quants, que els porten els fabricants o la gent que té diners –comentà la Berta.\n–I, a més a més, no tenim carnet –digué el Jofre.\n–Ah, sí! És veritat, ja me’n recordo!\n–Ja ho sé –va exclamar la Berta–. Com que ara ja tenim diners, llogarem unes bicis.\n–Oh, no! Jo volia comprar-me «xurruques» –va rondinar la Najat.\n–I els diners que tinc jo... eren per a unes xips –va dir el Jofre.\n–Aaai... Jo volia comprar-me cromos de futbol... –va rondinar una mica el Joan.\n–Apa, tu sempre baixes de l’hort! Ets un canteula, Joan! –va dir la Maria. Segurament no n’hi ha, de cromos.\n–Està bé... –va respondre, no massa convençut–. Ja ho veurem.\nI tant el Joan com el Jofre, posant-se les mans a les butxaques, van donar les monedes i algun bitllet de pesseta a la Najat, que es va autoproclamar la “banquera” oficial. Llavors es van afanyar per anar a llogar unes bicis. Caminant Rambla amunt la Najat va assenyalar com un taller o magatzem on es veia que llogaven bicis...\nI hi van entrar. Van trobar-se un home xaix. Portava les mans molt xones, brutes de treballar amb oli, rodes... Els va preguntar si volien bicicletes per al velòdrom. Es van mirar i van exclamar...\nI després de fer cara de no entendre res, tots a l’hora van respondre:\n–No, no! Sols volem cinc bicicletes per poder anar a la Torre de l’Aigua.\nEl senyor va anar a rentar-se les mans grosses i els va anar donar les bicicletes que tenia en un racó.\n–No són mountain bike, de muntanya! I a sobre una és per a dos alhora! –va dir sorprès el Joan.\n–Ha, ha, ha, ha! –va riure el senyor–. Aquesta és un tàndem, no les coneixeu?\nAl sortir encara reien de com eren, i més quan van veure com les conduïen. Ho feien a ziga-zagues, perquè no dominaven aquelles bicis i el terra no era pas llis; però a mesura que passava l’estona ja anaven més ràpid que una llançadora.\nVan arribar a la Torre de l’Aigua.\n–Ostres, no l’havia vista mai rodejada de camps –va comentar el Jofre.\nS’hi van aproximar. La Maria, que potser vol ser arquitecta, va començar a descriure com estava construïda. Que estava feta de pedra, amb moltes escales... Que era molt alta, perquè així tenia prou alçada perquè l’aigua es pogués distribuir per les cases, que el sostre estava fet de rajoles i que a la porta hi havia com una escultura enganxada, un escut, el de Sabadell. Semblava que no li fessin gaire cas, perquè tota la colla ja havia començat a pujar.\nLa Najat anava pujant per les escales de dues en dues, i mentre ho feia, de cop, va notar un esglaó que es movia. La Berta, que anava al darrere, va veure que sobresortia un paper. L’estirà i va veure que era com una carta o missatge secret.\nEl Joan la va llegir per a tots:\n“A una escola heu d’anar, Industrial serà. Però aneu en compte, que no sabreu tornar.”\nVan decidir anar ràpid cap a l’Escola Industrial. La coneixien perquè era davant del Mercat Central. Però el que van trobar no era l’institut, van trobar l’antiga Escola Industrial.\n–Ei! Aquest edifici és el que va posar a la pantalla digital el profe! Deia que tenia un estil mooo... moooo...\n–Moderniiiista, Maria –va acabar la frase la Berta.\nVan entrar-hi decidits i van trobar tres portes. A la porta de la dreta hi havia un rètol que deia “Aula de ciències”. En Joan va obrir-la i se’ls va obrir el terra.\n–Què has fet, Joan? –va xisclar la Najat–. L’has cagada més que el dia que vas barrejar «xurruques» i xips amb Coca-cola.\nPerò de cop van sentir el soroll d’un ascensor i des de sota va pujar un laboratori. La Berta va caure de cul. I va veure que sota del cartell de “Laboratori” hi havia una altra nota. La va agafar. El Jofre la va llegir per a tots en veu alta:\n“UNA FÓRMULA HEU DE REALITZAR SI A LES SABATES ESBLANADES US VOLEU APROPAR.”\nI es van retrobar una altra vegada al davant de les portes de manera misteriosa.\nVan decidir entrar per la porta del mig. Quan la van travessar es van trobar envoltats d’animals: vaques, cabres, ovelles, gallines... i camps!? També una masia, al fons. Se sentia el xivarri del soroll dels animals, i fins i tot una mica de la pudor dels pallers.\nVan decidir anar en direcció a la masia i quan començaven a caminar van veure al fons un nen que a mesura que s’hi anaven aproximant van veure que vestia també diferent. No anava ni com els nens que havien vist pel carrer, ni tampoc com ells. Quan van arribar a veure’l millor...\n–Ostres! Va vestit com els nens que surten a les fotos del meu pare, que va néixer l’any 1960. I si el seguim? –va preguntar el Jofre al grup amb veu molt fluixeta.\nI ho van fer. Després d’una estona, el nen es va parar. Va adonar-se que el seguien, va tornar enrere i va anar cap a ells.\n–Per què em seguiu? –va preguntar–. Estic buscant les sabates esblanades, sabeu on són?\n–Com?! Ostres! Estem buscant el mateix! No les hem trobades, encara –va respondre el Jofre.\n–Doncs busquem-les junts –van decidir tots, però, misteriosament, just aquell moment es van tornar a trobar davant de totes les portes.\nLa Berta va voler obrir la porta de l’esquerra. Va empènyer i empènyer fins que la porta es va obrir.\n–Sííí! –van cridar tots alhora.\nA l’entrar van sentir un soroll, van fer una passa endavant i la porta es va tancar.\n–Però què has fet, Joan? –van cridar els altres al pobre Joan, que anava al darrere.\n–Jo? Res!- va rondinar el Joan–. Sempre em doneu les culpes quan passa alguna cosa que no enteneu.\nI mentre discutien i alhora li demanaven disculpes, la Najat va intentar sortir de la baralla perquè va veure un full que semblava una fórmula.\n–Ei! Nois! Pareu de discutir i veniu aquí. Mireu què diu aquí.\nTots van escoltar el que llegia:\n“Bicarbonat, nitrogen, carboni, oxigen, or i plata fosos\namb .........= la sortida\n–D’on traiem tot això? –va preguntar el Jofre.\n–L’or i la plata són difícils de trobar, però els altres no tant –va dir la Maria.\n–Ja ho tinc! –va dir, cantant d’alegria, la Maria–. Tot ho traurem del laboratori, i l’or i la plaaata...\nLa Berta va anar cap a les finestres i va dir:\n–Ei, mireu! Ja ho tenim tot! Les finestres estan banyades d’or i plata! Si tenim res per fer foc, podrem fondre-ho.\nI per sorpresa de tots es van trobar una altra vegada davant de les portes; però ara ja no n’eren tres, ara n’hi havia cinc d’iguals. Van decidir obrir-ne una cadascú, però no hi van entrar perquè van veure que totes es trobaven en un punt, en un mateix laberint.\nMestra: Dolors Girbau


Una vegada que l'Enquesta de Població Activa (EPA) s'havia situat en el tercer trimestre de l'any 2018 l'atur en un 14,55%, havent-se supeditat que la dada es trobés per sota del llindar del 15% per a l'aplicació de mesures com:\nContracte indefinit d'emprenedors\nLímit d'edat per a la realització de contractes de formació i aprenentatge\nBonificacions en la contractació indefinida de treballadors joves procedents d'Empreses de Treball Temporal (ETT).\nIncentius a la contractació a temps parcial amb vinculació formativa.\nContractació indefinida d'un jove per microempreses i empresaris autònoms.\nIncentius a la contractació en nous projectes d'emprenedoria jove.\nPrimera ocupació jove.\nIncentius a la incorporació de joves a entitats de l'economia social.\nAquestes modalitats contractuals, així com les mesures promulgades en relació a la taxa d'ocupació, han d'entendre decaigudes amb efectes d'1 de gener de 2019. No obstant això, es consideren vàlids els contractes, així com els incentius relacionats als mateixos, que es haguessin celebrat fins a l'entrada en vigor del (Reial decret llei 28/2018, de 28 de diciembre1 de gener de 2019).\nEn relació a la possibilitat de celebrar contractes per a la formació i l'aprenentatge amb treballadors menors de trenta anys sense que sigui aplicable el límit màxim d'edat (paràgraf primer art. 11.2.a) ET, d'acord amb el que disposa l'apt. 1 del seu D.T. 2ª), hem d'entendre aquesta possibilitat possible fins l'1 de gener de el 2019.\nS'ha procedit a la derogació expressa de la següent normativa:\nL'article 4 i la disposició transitòria novena de la Llei 3/2012, de 6 de juliol, de mesures urgents per a la reforma del mercat laboral.\nEls articles 9, 10, 11, 12 i 13, la disposició addicional novena i la disposició transitòria primera de la Llei 11/2013, de 26 de juliol, de mesures de suport a l'emprenedor i d'estímul del creixement i de la creació de ocupació.\nL'apartat 2 de la disposició addicional segona, l'apartat 1 de la disposició transitòria segona i la disposició transitòria novena del text refós de la Llei de l'Estatut dels Treballadors, aprovat per Reial Decret Legislatiu 2/2015, de 23 d'octubre.\nL'apartat 7 de la disposició addicional vintena setena del text refós de la Llei General de la Seguretat Social, aprovat pel Reial Decret Legislatiu 8/2015, de 30 d'octubre.\nLa disposició addicional 10020 i la disposició addicional 10020 primera de la Llei 6/2018, de 3 de juliol, de pressupostos generals de l'Estat per a l'any 2018, sense perjudici del que preveu la disposició transitòria novena d'aquest Reial decret- llei.


04/20/2021 10:28:32 PM\nLa ciutat referma un any més la seva implicació en el Dia Mundial de les Persones Refugiades\nFins al 15 de juliol es podrà veure una exposició al Museu de Sant Boi\nEl dimecres 20 de juny tindrà lloc a Sant Boi l'acte commemoratiu del Dia Mundial de les Persones Refugiades. La plaça de l'Ajuntament i la Rambla s'ompliran de maletes decorades pels nens i nenes expressant tot allò que s'emportarien i que haurien de deixar a casa si haguessin de marxar a un altre país en recerca de refugi.\nL'activitat central es durà a terme al llarg del matí. Estarà protagonitzada per 750 alumnes de 14 escoles de la ciutat, que ompliran la plaça de l'Ajuntament i la rambla de Rafael Casanova amb una mostra de materials educatius sobre la recerca de refugi. Els nens i nenes presentaran la seva reflexió sobre les implicacions d'haver de fugir de la teva llar, deixar moltes coses enrere i endur-te'n només algunes.\nL'acció duta a terme per les escoles parteix d'un taller previ conduït per la Comissió Catalana d'Ajuda al Refugiat (CCAR) i un treball plàstic a les aules. Està dissenyada amb la col·laboració de Can Castells Centre d'Art i l'artista Javier Salas. En aquest procés educatiu, s'ha treballat la realitat de les persones refugiades de quatre col·lectius que han estat assignats a les diferents escoles de la ciutat (població rohingya, somali, salvadorenya i siriana). S'ha comptat amb el suport de diferents materials creats per l'Ajuntament de Sant Boi.\nLes activitats del matí es tancaran amb la lectura de quatre històries diferents, corresponents a cada un dels col·lectius esmentats, i amb l'actuació musical de l'artista sirià Feras Al Malat i del grup santboià Chet interpretant el tema Escaparate de venenos.\nA les sis de la tarda tindrà lloc, a la mateixa plaça, el concert La Blai Net Band amb les persones refugiades. Després, les maletes es desplaçaran en cercavila fins a Can Castells Centre d'Art, on romandran exposades uns dies. Acte seguit, a les 19.30 h, es farà la presentació de l'informe anual de la Comissió Espanyola d'Ajuda al Refugiat (CEAR) sobre la situació de les persones refugiades al nostre país i a Europa.\nArt per la denúncia i la sensibilització\nA més de les activitats del dia 20, des del 15 de juny al 15 de juliol es podrà veure al Museu de Snat Boi l'exposició "Rescue of the Soul, and Naked by Transparency " de l'artista Leda Maria Prado , organitzada per CCAR en col·laboració amb l'Ajuntament de Sant Boi.\nEl dia 16 , a les 11 h, el Mercat de Sant Jordi acollirà l'actuació de pallassos Les receptes del refugiclown . Amb aquesta intervenció, es busca promoure la reflexió sobre l'acollida de productes alimentaris provinents de l'estranger i el rebuig per part d'alguns sectors de la societat de les persones estrangeres.\nPer últim, el 21 de juny , a les 18.30 h, se celebrarà a la Biblioteca Jordi Rubió i Balaguer una darrera activitat de sensibilització. Sara Montesinos Pinilla i Samuel Nácar Puentes presentaran el llibre Petjades d'aigua i sal i el col·lectiu Fotomovimiento mostrarà el seu documental Los muros del agua .\nLa campanya compta amb el suport de la Diputació de Barcelona.\nLa sensibilització sobre les persones refugiades a Sant Boi\nAmb l'aprovació del Pla municipal d'acollida a persones refugiades , l'any 2016, l'Ajuntament va establir el compromís d'iniciar la commemoració del Dia Mundial de les Persones Refugiades cada 20 de juny. És en aquest compromís que s'emmarquen totes les activitats que arrencaran el proper dia 15. El Pla municipal d'acollida de Sant Boi és un instrument estratègic per definir i articular el procés d'acollida i integració a la població refugiada des d'una perspectiva psicosocial i de drets humans que permeti garantir una acollida digna i un procés enriquidor per a la ciutat. El procés d'acollida comprèn tres àmbits d'actuació: col·laboració en la tasca d'assistència a les persones refugiades en els països d'origen i trànsit, l'acollida a la ciutat de Sant Boi i l'educació per la solidaritat i la incidència política.


Berlusconi demanarà aquest dimecres un vot de confiança al Parlament\nEl gest del primer ministre italià arriba després que el govern italià no hagi aconseguit aprovar els pressupostos. 'Il Cavaliere' comprovarà si encara té el suport de la majoria per seguir governant\nEFE Roma 12/10/2011 13:55\n260x366 Silvio Berlusconi en una imatge d'arxiu / REUTERS Silvio Berlusconi en una imatge d'arxiu / REUTERS\nEl primer ministre italià, Silvio Berlusconi, es presentarà aquest dimecres a la Cambra dels Diputats per demanar una qüestió de confiança, que es votarà previsiblement aquest dijous, després que el govern no aconseguís aprovar els pressupostos de l'Estat. És la segona vegada en aquesta legislatura que Berlusconi se sotmet a un vot de confiança. Al desembre va acudir al Parlament per verificar si tenia el suport de la majoria després de la marxa del seu soci de govern, Gianfranco Fini, i altres dels seus propers.\nLa Cambra baixa no va poder aprovar aquest dimarts els comptes de l'Estat perquè es va registrar un empat de 290 vots a favor i en contra en el primer article, fet que va provocar que s'hagués de suspendre la ratificació.\nEl cap d'Estat italià, Giorgio Napolitano, va afirmar que la situació d'aquest dimarts “suscita interrogants i preocupacions” i va emetre una nota en què ha demanat a Berlusconi que comprovi si té encara la majoria de suport per seguir governant.


ZTE Grand X Max Plus per gaudir d'una tauleta - YCOM\nZTE Grand X Max Plus per gaudir d'una tauleta\nZTE Grand X Max Plus per gaudir d’una tauleta\nZTE treurà al mercat la Grand X Max Plus i possiblement serà un dispositiu bastant gran, pel que diu el seu nom. Serà un aparell amb una manejabilitat elevada, per tal de que es pugui usar de forma diària.\nEl ZTE Grand X Max Plus disposarà del processador Snapdragon 400 d’una velocitat d’ 1,2 GHZ, amb 2 GB de RAM, 16 GB d’espai lliure, una bateria de 3200 mAh. Les característiques exteriors seran que tindrà la part frontal feta de policarbonat i la part del darrera estarà conformada per un disseny molt discret. Les vores seran arrodonides que comportaran que els laterals siguin totalment plans, amb l’excepció dels botons, per tal de que sigui còmode la subjecció amb les mans.\nLa càmera tindrà 15 Mp, una pantalla de 720p amb 6 polzades i la càmera anterior serà de 5MP per tal de poder permetre les selfies grupals.\nDisposarà de 3 modes que permetran prendre les fotografies en format automàtic, professional o de diversió.\nEl ZTE Grand X Max vindrà equipat amb el sistema operatiu Android 4.4.4 Kitkat, però amb l’actualització Lolillop a la cantonada i que serà possible descarregar molt properament, per tal de facilitar una millor experiència d’usuari.\nEl preu del ZTE Grand X Max amb wifi serà d’uns 200 dòlars aproximadament.


EL BLOG DE L'ARXIU HISTÒRIC DE ROQUETES-NOU BARRIS: Història del metro a Nou Barris (III): expansió de la xarxa i primeres lluites veïnals\nHistòria del metro a Nou Barris (III): expansió de la xarxa i primeres lluites veïnals\nReclamacions d’associacions i entitats\nDurant els anys de la Transició, la Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona (FAVB) va elaborar un Memoràndum Manifest on reclamava millores en el transport públic, amb la participació i el suport d’altres entitats com l’OCUC, CC.OO. i la Coordinadora de Barris. En línies generals, es demanava que s’assumissin els dèficits de Barcelona en matèria de transports arrossegats dels anys anteriors i es creés un organisme interministerial que contemplés la definitiva solució al problema del finançament del transport públic a la comarca de Barcelona. El dèficit que arribava als 12.000 milions de pessetes i es demanava l’elaboració d’un projecte de Llei del Transport que obligués a l’Estat a subvencionar el transport públic en comptes d’implantar un nou impost per pagar el dèficit dels autobusos. A nivell autonòmic, van demanar que el nou Govern es fes càrrec de totes les despeses de construcció i col·laborés amb l’Estat per a l’aprovació d’un Decret d’Equiparació del metro de Barcelona amb el de Madrid, i per a Barcelona la realització d’un Pla Integral del Transport de l’Àrea Metropolitana de Barcelona que contemplés les necessitats reals a partir del criteri de donar primacia al transport públic sobre el privat. Calia racionalitzar les línies d’autobús i millorar els serveis en especial als barris perifèrics. Era necessari tenir en compte el criteri veïnal a partir de la recollida dels dossiers de millores presentats per les diferents associacions. Un transport popular significava la implicació social, en tant la possibilitat de participar mitjançant la creació d’una comissió de control de la gestió amb la participació veïnal, de treballadors i usuaris. Calia reestructurar les companyies de metro i autobusos i incorporar, tot municipalitzant-lo, altres serveis com els dels Ferrocarrils de Catalunya i els Ferrocarrils Catalans. Altres peticions foren la congelació de les tarifes, la creació d’un bitllet combinat bus+metro en tots els trajectes que permetés efectuar transbordaments sense haver de tornar a pagar, reduir les despeses de desplaçament amb transport públic, i plantejar serveis especials per a les persones de mobilitat reduïda.\nA Nou Barris, les diferents associacions veïnals també van participar en l’elaboració de propostes d’actuació en matèria de transport públic. Fins i tot, es va formar un grup anomenat Cabreados de Transportes Públicos que denunciava la creació de la Ley del Transporte amb la qual representava haver de pagar més de 10.000 pessetes de contribució a l’any, i convidava a tothom a colar-se al metro i a l’autobús enfront l’augment indiscriminat de les tarifes i la manca del bitllet combinat. Un altre gran cavall de batalla van ser les obres de construcció del II Cinturó. L’Associació de Veïns de Nou Barris va voler demostrar que incrementar la xarxa de metro i autobús resultava més rendible que no pas l’autopista urbana. Per exemple, van assenyalar que per cada quilòmetre de cinturó es podrien construir 5 quilòmetres de metro, i que en aquest mitjà viatgen fins a 5 vegades més gent que pel cinturó. Les despeses econòmiques per passatger en metro serien de 2.000 pessetes enfront les 66.500 pessetes que representaria el nou cinturó. Altres peticions que es van fer des del districte en matèria de metro foren la posada en marxa del tram “Guinardó-Roquetes” de la L4 de metro i l’inici de les obres de construcció del tram “Lesseps-Ciutat Meridiana” de la L3 de metro.\nTraspassos de competències\nAmb l’arribada de la democràcia, les empreses de transport públic municipals van anar a parar a mans de l’Ajuntament de Barcelona i de la Generalitat de Catalunya. Van ser una anys en què es reflectí la manca d’una xarxa de transport integrada que permetés l’enllaç entre si de tots els barris de la ciutat. Les empreses de transport es ressentiren de les importants pèrdues econòmiques, i es va haver d’acceptar que el dèficit del transport col·lectiu era un fenomen ja a nivell europeu i que, per tant, havia d’esdevenir com un servei públic urbà més assumit econòmicament per tota la col·lectivitat.\nL’Estat va traspassar a Catalunya la majoria de les competències en matèria de transport públic. El 1979 les empreses Transportes de Barcelona i Urbanizaciones y Transportes van passar a formar la societat Transports Municipals de Barcelona, S.P.M., que agruparia l’explotació i la gestió del metro (Ferrocarril Metropolità de Barcelona, S.P.M.) i de l’autobús urbà i interurbà (Transports de Barcelona, S.P.M.). El finançament i la construcció del metro aniria a càrrec del govern autonòmic, el qual assumiria per complet la gestió de les línies ferroviàries dels Ferrocarriles de Cataluña (ampla internacional) i dels Ferrocarriles Catalanes (ampla estret) sota una nova empresa: Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC), a partir de l’any 1979.\nUnes tarifes que no paraven de pujar\nDurant la Transició, l’augment de les tarifes del metro i l’autobús es va convertir en un cavall de batalla. Any rere any, era un motiu de protesta veïnal que tant sols retardava els increments però no els evitava. A partir de setembre de 1977 van iniciar-se les primeres reunions amb la Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona (FAVB) on s’informà de l’augment entre un 10% i un 15% de les tarifes a partir del proper mes d’octubre. Immediatament es va convocar una reunió amb representants veïnals de diferents barris per fer front a la pujada, i també es van posar de manifest altres problemes, com la manca d’un bitllet combinat i la necessitat de reforçar el transport nocturn. L’Associació de Veïns de 9 Barris va convocar una manifestació per al dia 29 de setembre següent que, sortint a les 19:00h de la tarda de la plaça de Llucmajor (davant del parc de la Guineueta), havia d’arribar a les 20:30h a la plaça de Sant Jaume, per demanar la suspensió de l’augment de les tarifes, el plantejament global del transport públic, millores en els serveis, concretar el control de la gestió de les companyies i plantejar una reestructuració de les empreses. L’acte tenia el suport de diversos partits polítics i de les centrals sindicals. El governador civil, però, va prohibir la manifestació, però a canvi es va retardar l’augment de les tarifes. Posteriorment es van entaular converses entre l’alcalde Socías, els secretaris generals dels partits parlamentaris catalans i el ministre de l’Interior, que va acabar amb un acord per a millorar el transport públic supeditat a un augment de les tarifes inevitable perquè calia més finançament. Per això, la Junta de l’Associació de Veïns de 9 Barris es va reunir i van considerar inacceptable l’augment de les tarifes tot i les promeses. Llavors van plantejar a la FAVB una manifestació per al 31 d’octubre següent, però la proposta fou rebutjada per les associacions de comerciants del centre de Barcelona (anomenats popularment “Bombilleros”) i d’alguna associació veïnal del centre de la ciutat.\nLes noves targetes multiviatge\nEntre finals de març de 1981 i el 31 de desembre següent, les expenedores de bitllets foren substituïdes per cancel·ladores de targetes, instal·lades a la plataforma davantera dels autobusos. Per adquirir el bitllet senzill, calia dirigir-se al conductor, el qual assumiria també la funció de cobrador. Aquesta targeta només era utilitzable en els serveis urbans de Transports Municipals de Barcelona, i a partir del 22 de juny de 1981 es va desglossar en tres nous tipus: la T-1, per a autobusos urbans, el metro i el Tramvia Blau; la T-2, per al metro i el Tramvia Blau; i la T-3. A l’any següent l’oferta es va estendre a les línies urbanes dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya.\nLa targeta T-3 era un abonament per aquelles persones que a l’hora de desplaçar-se havien d’emprar forçosament l’autobús i el metro. Disposaven de divuit viatges, separats per nou viatges en autobús assenyalats al costat dret més nou viatges en metro assenyalats al costat esquerra. A cada desplaçament s’havien de cancel·lar dos viatges (un de cada costat) però que comptaven com a un, ja que d’un mode de transport a l’altre equivalia a pagar només un sol bitllet. Aquesta targeta només es podia emprar a determinades línies d’autobús les quals s’identificaven mitjançant un distintiu al costat del número de línia i en els adhesius de parada. A Nou Barris, foren beneficiades les línies 11, 12, 73 i 302 (abans 603). A l’any següent es va estendre a la línia 76.\nA l’octubre del mateix 1981 va sortir la nova targeta T-4, vàlida per a l’autobús urbà, metro, Tramvia Blau i els serveis urbans dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Només la podien emprar les persones majors de 65 anys i pensionistes amb possessió de la Targeta Rosa. El seu preu era més econòmic, equivalent cada viatge només al 25% del preu del bitllet senzill. I com una derivació de la T-3, el 8 de febrer de 1985 es va crear la targeta T-6, exclusivament per a la línia MO (Barcelona-Mollet), que en aquella data va escurçar el seu recorregut fins a la Sagrera i així facilitava l’intercanvi bus+metro (L1 i L5) i a l’inrevés, convertint-se en un servei d’aportació interurbà.\nA partir de 1984, per compensar l’augment preus de les tarifes de transport, totes les targetes multiviatge van passar a oferir deu viatges, un nombre més raonable que s’ajustava als cinc dies feiners a dos viatges cadascun.\nUn metro que li va costar 10 anys a arribar\nEl retard en les obres de construcció del tram “Guinardó-Roquetes” de la L4 de metro degut al procés de traspàs de competències i a les deficiències en les obres, va motivar a la Coordinadora d’Associacions de Veïns la convocatòria d’assemblees veïnals informatives sobre l’estat de la qüestió i altres assumptes relacionats amb el transport públic al districte. El punt de trobada sempre era a la Via Júlia, en el solar que actualment ocupa la plaça de Francesc Layret, a les 12:00h del migdia dels diumenges. Entres els diversos temes a tractar, es va criticar l’afirmació de què els retards es deguessin a les constants queixes veïnals que obligaven a aturar les obres per negociar, es van criticar els acabats de les obres perquè el nombre d’accessos áls vestíbuls de les estacions era insuficient (dos a “Llucmajor” i un a “Roquetes”), i es va trobar a faltar una estació a la plaça del Virrei Amat que enllacés amb la L5, la qual cosa convertía el túnel entre “Maragall” i “Llucmajor” en insegur en cas d’accidents i avaries i el més llarg de Barcelona (de 1600 metres). Altres temes van ser els rumors sobre la possible supressió de la línia 50 d’autobús una vegada el nou tram de metro entrés en servei, l’augment consecutiu de les tarifes, la manca d’un bitllet combinat bus+metro, l’equiparació del metro de Barcelona al de Madrid, la reestructuració de les empreses de transport, i la Llei de Transports que suposava un increment anual dels impostos.\nUna vegada es van finalitzar les obres del metro i iniciades les primeres proves de circulació amb trens sense passatgers abans de la inauguració oficial, el veïnat del carrer de Ramon Albó i del barri de Porta es van queixar de les vibracions que produïen els combois al seu pas pel túnel construït sota els carrers de Ramon Albó Doctor Pi i Molist, fins el punt de provocar novament esquerdes en alguns habitatges. Fonts de la Companyia ho van admetre però van assegurar que eren poc importants i que es trobaven per sota dels mínims fixats segons les mesures efectuades. Per tal de millorar el problema de les vibracions, es van col•locar sabates amortiguadores a les vies, a mantenir millor les rodes i els amortiguadors en els bogis dels vagons dels trens que circulaven per la línia.\nInauguracions “oficial” i “popular” del tram "Guinardó-Roquetes" de la L4\nEl dilluns, 19 d’abril de 1982 es va inaugurar el tram “Guinardó-Roquetes” de la L4 de metro amb tres noves estacions: “Maragall” (que establia correspondència amb la L5), “Llucmajor” i “Roquetes”. L’acte inaugural va anar a càrrec del president de la Generalitat, Jordi Pujol, acompanyat del conseller de Política Territorial i Obres Públiques, Josep Maria Cullell, la presidenta de TMB, Mercè Sala i l’alcalde de Barcelona, Narcís Serra. L’esdeveniment, que es va convertir en el primer tram de metro inaugurat per la Generalitat, es va iniciar a primera hora del matí a l’estació “Roquetes”, on es va procedir a la tradicional tallada de cinta. Després, a l’andana ascendent esperava un comboi reservat especialment per a la comitiva, la qual va viatjar i visitar detalladament cadascuna de les tres noves estacions. El nou tram permetia que fins a 70.000 habitants dels barris de la perifèria es poguessin desplaçar al centre de Barcelona en un temps de deu o quinze minuts.\nEl dissabte dia 24 següent a la inauguració oficial del nou tram de la L4, a les 18:00h, es va celebrar una festa popular convocada per les associacions veïnals de Prosperitat, Roquetes, Trinitat Nova i Verdum, i l’Ateneu Popular de Nou Barris L’anunci es va fer públic mitjançant el repartiment de 15.000 fulletons informatius. A la festa van assistir unes 2.000 persones congregades al final de la Via Júlia, davant de l’accés de l’estació “Roquetes”. Es va fer una inauguració simbòlica del nou tram de metro, destapant una ampolla de cava. Posteriorment va haver música, coets, llançament de globus i l’actuació dels pallassos “Hermanos Toto”. Una representant de les associacions veïnals va fer un discurs d’alegria per l’arribada del metro, però també va criticar l’acabat dels accessos les obres del metro, l’augment de les tarifes dels transports, la manca d’una estació o d’una sortida d’emergència a la plaça del Virrei Amat, i sobre els rumors de la possible supressió de la línia 50 d’autobús.\nEn resposta sobre el retard en posar en servei el tram Guinardó-Roquetes de la L4 de metro, la Direcció General de Transports de la Generalitat va explicar que l’informe de novembre de 1979 relatiu a les previsibles dates inaugurals dels diferents trams de metro en execució i elaborat per l’Ajuntament i la Generalitat provisionals, estava fonamentat en els acords que llavors van signar l’ex-president de la Generalitat Josep Tarradellas i l’ex-ministre de Transports i Comunicacions Salvador Sánchez Terán. Pel que semblava, per materialitzar els esmentats acords, prèviament calia que el metro de Barcelona s’equiparés al de Madrid, i així dur a terme les obres de superestructura que, de moment, només les podien dur a terme l’Ajuntament de Barcelona. Degut a què aquest no podia fer front a les inversions necessàries per manca de recursos i l’equiparació no es va produir fins el juliol de 1981, va provocar aquest retard en la inauguració del tram de metro.\nPublicado por Arxiu Històric de Roquetes-Nou Barris en 0:44


Montserrat Candini: ZAPATERO Y RAJOY : EXEMPLES DE DESACREDITACIÓ POLÍTICA\nZAPATERO Y RAJOY : EXEMPLES DE DESACREDITACIÓ POLÍTICA\nAquestes darreres setmanes el Centre d’Investigacions Sociològiques ens adverteixen que els polítics són considerats el segon problema dels ciutadans. És evident que tant el President Zapatero com el Cap de l’Oposició Espanyola , Mariano Rajoy estan lluny , però molt lluny de la percepció de la gran ciutadania sinó no s’entén, aquest autisme professional que exerceixen i mostren tots dos, ser un exemple clar de desacreditació política, davant la greu crisi econòmica que patim i la rigidesa de les posicions per part d’aquests dos principals actors de la política espanyola.\nAquesta setmana CIU insistirà novament en el Congrés de Diputats que el que convé a l’economia és el Pacte d ‘Estat, i ho farem presentant un seguit de mesures per activar l’economia. Però no hi ha interès ni del PSOE ni del PP per aquest Pacte. Espanya no té prou grau de maduresa política, per això no són capaços de pactar, malgrat que nosaltres estem insistint de manera constant.\nEl govern Espanyol no afronta amb realisme l’estat real de la situació i el PP no vol donar un cop de mà, i és el moment de fer-ho. El govern té un problema perquè diu que la crisi la té tothom però ell no fa res pels ciutadans d’aquest Estat.\nEl responsable de la política econòmica és el president del govern, no els seus ministres. I el responsables que no hi hagi pacte d’estat és el president i el cap de l’oposició.\nEls polítics estan desacreditats perquè no són capaços d’entendre’s entre si per afrontar les preocupacions dels ciutadans. No fan els deures.\nDes de CIU, proposarem mesures econòmiques i sobretot insistirem en el PACTE D’ESTAT, us seguiré informant.


Ruta porta de la innovació. Alt Empordà | Surt de Recerca per Catalunya\nL’Alt Empordà no resta impassible al món que se succeeix al seu voltant. Ser una terra de pas, fronterera i que viu entre cultures diferents fan que aquesta comarca respiri un tarannà únic, curiós i agosarat. Aquesta ruta pretén ser una mostra de tots els canvis que s’han produït en aquestes terres i que van suposar una innovació respecte al seu temps. Seguint les passes d’aquest itinerari podrem conèixer els canvis que van suposar l’arribada de civilitzacions llunyanes de Grècia i Roma, o com la industrialització va transformar les feines manuals i tota una manera de viure a la comarca, o com una simple estació de tren va esdevenir un emblema de modernitat i distinció, o com la innovació va calar en personatges que han acabat essent reconeguts a nivell mundial i com, encara, aquest tarannà es respira en nous projectes que volen ser un punt d’inflexió en el paradigma de sostenibilitat actual. Us convidem a creuar aquesta porta i a descobrir la innovació al seu pas per l’Empordà.\nTot el que tinc m’és prou. Adés i ara\nRespiro de la terra l’alegria,\nEls pobles de l’Empordà, Montserrat Vayreda. 1984\n1. Una nova manera de viure entra per Empúries\nSi anem cap a l’Escala, abans d’arribar a la vila, trobarem una indicació per anar a un jaciment arqueològic impressionant. Amagat al turó que porta cap a Sant Martí d’Empúries trobem aquesta enorme extensió de terreny farcida de restes arqueològiques. Si realment us voleu fer una idea de la vida en l’època grega i romana heu de fer cap aquí.Els grecs van arribar a la península Ibèrica entre el 575-550 aC i van fundar la ciutat d’Empòrion, mot que vol dir “mercat”. Això va representar una innovació en la manera de viure, ja que fins llavors, la població autòctona només produïa per autoconsum. Amb els grecs, també va arribar una nova llengua, una medicina (encara podrem gaudir de les restes de l’estàtua del déu grec de la medicina, Asclepi), unes noves institucions de govern i una nova religió. Empúries, aquella primera colònia va assentar-se i gràcies a un gran desenvolupament econòmic, basat en la venda a la població indígena ibera de ceràmica, armes i teixits, va esdevenir una polis de ple dret.\nSituada a la localitat de Sant Martí d’Empúries (L’Escala), a l’extrem sud del golf de Roses, no és només la porta d’entrada de la cultura clàssica, sinó també un espai privilegiat per entendre l’evolució de l’urbanisme grec i romà que, en deu segles, va transformar per sempre els antics pobles ibers que hi habitaven (tot i que encara es pot veure avui, i sense sortir de la comarca, el jaciment ibèric de Mas Castellar, a Pontós).\nLes ruïnes gregues actuals pertanyen a la ciutat d’època hel·lenística. Durant la visita, hi anirem trobant els recintes d’Asclepi i Serapis, la petita indústria on s’elaboraven conserves i salses de peix, l’Agorá o plaça pública i les restes de paviment d’una sala de banquets amb una inscripció en grec.\nL’arribada dels romans, al segle II dC (amb la Segona Guerra Púnica) va suposar una innovació en la forma de vida. Des de l’estructura de la ciutat (es va dissenyar sobre un tauler), fins a l’estil de vida i de lleure —van construir un amfiteatre per als seus espectacles. La romanització que va entrar a la península per Empúries va suposar una canvi en tot l’ordre establert fins aleshores.\nActualment, Empúries és una de les seus del Museu d’Arqueologia de Catalunya. Fer una aturada a Empúries és, senzillament, imprescindible si volem entendre que, després dels grans imperis i dominacions són, les seves restes, l’únic llegat de la seva grandesa.\nAh! Quan sigueu fora, penseu que només hi ha excavat un 25% de tota la ciutat romana que encara resta soterrada i sereu conscients de la importància d’aquest jaciment.\nMoll helenístic a la platja de Sant Martí d’Empúries.\nEstàtua de l’Esculapi.\nDetall dels mosaics.\n2. Ecomuseu Farinera\nCastelló d’Empúries va prendre la capital del comtat a Sant Martí d’Empúries perquè resultava un territori més protegit dels atacs dels pirates. Els segles X i XI va ser l’època daurada del comtat que vivia en règim feudal. L’agricultura i la ramaderia era la principal font de riquesa de la comarca. Els conreus principals eren l’olivera i la vinya, i, als fondals, conreus de blat, blat de moro i alfals, amb zones d’horticultura i arbres fruiters. En aquella època ja hi havia 3 molins fariners que funcionaven amb l’aigua del rec molí, provinent de la Muga. D’aquells 3 molins, només se’n conserva un que va ser el que es va adaptar a les noves tecnologies i als nous temps. A finals de segle XIX, el molí hidràulic tradicional va passar al sistema austrohongarès que permetia una major i millor producció de farina. Des d’aquell moment, el molí esdevé una fàbrica de farina. Amb el nom de “Fábrica de Harinas ‘La Confianza’”, la producció de farina passa a ser industrial. Es compra gra i es ven envasat en forma de farina. La industrialització havia afectat per sempre més el món de l’agricultura i de la transformació de la matèria primera en producte final.Entrar a la farinera és poder gaudir d’un complex sistema de tubs a través del qual pugen, baixen, condicionen, molen i classifiquen la farina; amb la peculiaritat que es comserva la fàbrica original, amb màquines de fusta, que actualment ja no s’usen en la indústria pel cost del seu manteniment. Visitar la farinera permet entendre com la innovació durant l’època industrial va afectar tots els sectors de la població, fins i tot els més bàsics. La industrialització va transformar la nostra vida, fent-la més fàcil.\nL’any 1997, la farinera va passar a mans municipals. Des de llavors ha esdevingut un museu que té com a objectiu donar a conèixer el passat industrial de la farinera. Tot i així, la vocació d’innovar i posar en valor el territori ha permès recuperar actualment unes varietats de farines autòctones que ja no s’utilitzaven, com ara l’Anza i la Florence Aurora, i han col·laborat activament en l’elaboració d’una varietat de pa, anomenat de Tramuntana, que no podeu deixar de tastar.\nSi voleu saber on comprar aquest pa podeu consultar la web dels flequers artesans de les comarques gironines on hi trobareu un llistat dels establiments que disposen d’aquesta varietat.\nDetall de la maquinària austrohongaresa.\nL’Ecomuseu és l’exemple del passat industrial de la comarca.\nLa farinera torna a fer farina amb el projecte de Pa de Tramuntana.\nVistes del rec del molí d’origen medieval.\n3. L’era industrial: estació de Portbou\nAquest punt de ruta vol significar l’arribada d’una nova forma de vida i un nou imperialisme. La comarca de l’Alt Empordà no va escapar de la industrialització. Una de les edificacions més controvertides de l’època, ja que prenia importància a la capital de la comarca Figueres i volum de negoci a ports, com ara el de Roses, va ser l’estació de Portbou.Situada a tocar de la frontera amb França, aquesta línia ferroviària va unir Catalunya i França l’any 1870. Però en menys de 20 anys, Portbou va passar de ser un petit llogarret a esdevenir uns dels principals nuclis urbans de la comarca amb més de 2.000 habitants i una important activitat econòmica. L’any 1929, la primera estació va quedar petita, per la qual cosa es va projectar una imponent estació amb una marquesina de ferro i vidre que encara cobreix les andanes. Els tallers de Joan Torras i Guardiola, conegut com l’Eiffel català pel seu domini de les estructures de ferro, van ser els encarregats de fer la cobertura de la immensa estació internacional de ferrocarril de mercaderies i de passatgers (serveis de rodalies, regionals, de mitjana i llarga distància) de la línia Barcelona-Perpinyà.\nAvui dia, a la banda de mar es disposen les dues vies d’ample internacional i, a l’altre costat, les d’ample ibèric. Les seves grans dimensions, en un edifici de planta rectangular i tres pisos d’altura, també es van dissenyar per ser un espai amb gran moviment de trens de mercaderies i de passatgers.\nEl contrast de la magnificència de l’estació contrasta amb l’ús actual de l’estació, que ha quedat reduïda a la línia de rodalies de RENFE.\nAquest punt de ruta és una manera de visitar els darrers vestigis de la industrialització del segle XIX a la comarca de l’Alt Empordà i que han deixat unes magnífiques “restes” del que va ser i significar per a la comarca.\nFaçana de l’estació.\nDetall del rellotge de l’estació.\nCoberta de vidre i ferro característica.\nL’estació contrasta amb el paratge natural que l’envolta.\n4. Narcís Monturiol\nSi parlem de la innovació a la comarca de l’Alt Empordà no podem marxar sense visitar Figueres i donar veu a un dels personatges il·lustres de la vila, de la comarca i del món: Narcís Monturiol.\nEstudiant de Medicina primer, de dret després, se’l recorda per ser enginyer, intel·lectual, impressor, editor, pintor, polític i inventor català. Una personalitat inquieta que ha passat a la història per ser l’inventor del primer submarí tripulat i impulsat per una forma primerenca de propulsió autònoma amb un motor químic anaeròbic, l’Ictineu.Si passegem pel centre de Figueres, la capital de la comarca, trobarem diferents punts que vinculen la ciutat a aquest personatge il·lustre com ara el monument a la Rambla, una gran estàtua de bronze d’Enric Casanova (1918) i decorada amb dos peixos amb ales que simbolitzen la proesa de Monturiol de navegar sota aigua com un peix. També trobarem la placa que identifica la seva casa natal al carrer que porta el seu nom. Si volem saber-ne més, no podem deixar de visitar l’espai que el Museu de l’Empordà, situat a l’inici de la rambla, té dedicat a l’inventor.\nL’actual edifici, de l’any 1971, es concep com a museu d’arqueologia, història i art de la ciutat i la comarca, però al seu interior destaquen les col·leccions procedents de rellevants donacions com ara la de Frederic Marés. Entre les obres d’art contemporani, a la segona planta, trobem un espai dedicat a la vida de Monturiol. Diversos retrats de Ramon Martí Alsina, amb qui mantenia una bona amistat i, fins i tot, un retrat pintat pel mateix Monturiol, qui va aprendre a pintar en els seus anys a Cadaqués per a guanyar-se la vida i on va inspirar-se per a la construcció del primer submarí.\nDavant de la paret dels retrats, trobarem els plànols i els documents que van ser necessaris per aconseguir que aquell invent pogués navegar sota aigua. Així mateix, podem veure diverses publicacions de la seva etapa política i de l’etapa com a impressor.\nNarcís Monturiol és un exemple de tarannà empordanès. Valent i autodidacte, va aconseguir passar a la història amb una innovació que va canviar l’art de la navegació. No és gens estrany que la vila de Figueres demanés que el seu cos reposés al panteó dedicat als seus personatges il·lustres. D’aquesta manera si ens acostem al cementiri de Figueres, podem veure aquest panteó, obra de Venanci Vallmitjana Barbany, on reposen les restes de Narcís Monturiol i Estarriol, inventor i polític (Figueres, 1819 – Sant Martí de Provençals, 1885); Josep M. Albert Arnau, mossèn (Cistella, 1897 – Figueres, 1987); Joan Arderius Banjol, veterinari i polític (Figueres 1841-1923); Marià Pujulà Vidal, sastre i polític (Figueres 1866 – 1949); Josep Puig Pujades, escriptor i polític (Figueres, 1883 – Perpinyà, 1949); Pep Ventura Casas, músic i compositor (Alcalá la Real, 1817 – Figueres, 1875); i Ramon Canet Condormí, llibreter (Figueres 1905 – 1982).\nNom del carrer on va néixer l’enginyer.\nEstàtua en homentage a Narcís Monturiol a la Rambla de Figueres .\nDocumentació sobre la navegació submarina exposada al Museu Empordà.\nMaqueta en bronze del seu primer prototip de submarí .\nRetrat de Monturiol exposat al Museu Empordà.\nPanteó on descansen les despulles de Narcís Monturiol juntament amb d’altres figuerencs il·lustres .\n5. Museu de la Tècnica de l’Empordà\nLa innovació consisteix a introduir canvis en quelcom. Per tant, la innovació és un concepte que varia al llarg del temps i segons les èpoques i les necessitats. També sabem que una innovació en precedeix una altra, per això és interessant aquest punt de ruta. La Fundació privada Pere Padrosa – Puignau Margarita Pierre Mallol, altrament dit Museu de la Tècnica de l’Empordà, és un espai que permet passejar per les innovacions que han fet la nostra vida més fàcil. Tot i que es tracta d’una col·lecció privada i resta lluny dels interessos museístics, és indispensable visitar aquest museu. Els objectes que s’hi acumulen deixen bocabadat qualsevol persona que passegi per les seves vitrines. Un espai de 2 pisos que permet veure una de les col·leccions més importants d’Europa de màquines de cosir europees i una de les col·leccions més importants de màquines d’escriure de tots els temps. De fet, podeu veure una de les dues ÚNIQUES màquines d’escriure de les 93 que es van fer en forma d’esfera, sistema basat en la forma d’aprendre dels cecs i de la posició de les mans al piano, o la primera màquina de cosir que va fer Peugeot, actual fabricant de cotxes. A tall d’anècdota, la casa Peugeot no té cap model d’aquesta màquina i usa la del Museu de la Tècnica de l’Empordà quan fa alguna exposició sobre la història de la marca arreu del món.Tant si us interessen més les màquines de cosir com les d’escriure, la visita us permetrà copsar que la innovació moltes vegades ha estat un fracàs en si mateixa, però ha servit per aconseguir una peça molt millorada temps enllà.\nA la planta 0 la temàtica és més caòtica però més entretinguda si no tenim una passió definida. Podem gaudir amb artefactes curiosos d’espionatge o estris de cuina que ja no usaríem mai, com un recuperador de taps de suro, per tornar-los a la forma original i poder-los fer servir de nou. Si som més de transport us quedareu embadalits amb el segon cotxe que va tenir la província de Girona, un Hispano-Suiza, o us sorprendrà saber que les bicicletes, abans que es popularitzés la dinamo, tenia un espai per poder il·luminar el camí del ciclista a base d’espelmes.\nEl museu només es pot visitar a la tarda, però cal dir que les visites estan guiades per persones properes al col·leccionista, el Sr. Padrosa. Això és un magnífic al·licient ja que darrera de qualsevol objecte s’hi amaga una anècdota o història personal que posa en valor no només l’objecte sinó tota una època.\nEl segon cotxe que va arribar a la comarca.\nDetall de les màquines de cosir de fa més de 2 segles.\nUna de les 2 màquines d’escriure braile que es van fer amb el model esfèric.\nMàquina que es va fer construir el dictador Mussolini.\n6. Línia Pérez o Línia Pirineus. Vins, búnquers i innovació\nAquest punt de ruta vol ser un exemple que la innovació i el caràcter obert als canvis de la comarca es manté fins als nostres dies. Garriguella és un poble a tocar de la frontera, amb una àrea de 21 km2, de tradició vinícola. De fet, Garriguella és un dels punts de la ruta D.O Empordà, una de les primeres que es va crear l’any 1975 per posar en valor el vi d’una terra que en el passat, i abans de la fil·loxera que va fer malbé totes les vinyes de la zona, era molt preuat.Quan arribem a la vila, veurem que el paisatge vinícola predomina miris on miris. Si us atanseu fins a la cooperativa en diumenge podreu gaudir d’una visita molt especial, doncs, amagat entre els ceps hi ha un tresor patrimonial d’una època fruit de la por de ser conquerit. L’any 1944, en plena dictadura i enmig de la Segona Guerra Mundial, el general Franco va decidir protegir els Pirineus amb la construcció d’una línia de defensa de 6.000 búnquers situats des de Guipúscoa fins al Port de la Selva. La meitat dels quals serien a Catalunya i més d’una quarta part d’aquests els trobaríem a la comarca de l’Alt Empordà. Només a Garriguella se’n troben 380 i tots estan documentats per Adela Geli que, com arquitecta, els va catalogar i fa visites els segons diumenges de cada mes. Aquestes visites permeten veure’ls des de dins, entendre els diferents usos pels quals van ser creats i quina metodologia de camuflatge van utilitzar per passar desapercebuts davant els “possibles” atacs de l’aviació.\nLa veritat és que malgrat aquesta immensa gran obra, els búnquers mai no van utilitzar-se fins que 4 cellers (Cooperativa de Garriguella, Bodegas Trobat, Maset Plana i Grupo Oliveda) més dues empreses especialitzades en el control del ratpenat i la vinya, Galanthus i Agrassessor, van decidir adequar els búnquers perquè s’hi puguin instal·lar colònies de ratpenats i millorar la biodiversitat de la vinya i de fomentar el control biològic de plagues. Els d’orella trencada i els de ferradura gran són les espècies de ratpenats cavernícoles que han trobat en aquests búnquers un habitat perfecte (molt semblant al natural) on establir les seves colònies.\nVistes des de dins del búnquer.\nBúnquer entre vinyes.\nBúnquer preparat per a canons antitancs.\nAVÍS : “La Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació no organitza els actes i activitats publicitats a través de la web surtderecercapercatalunya.cat. Aquests actes i/o activitats són organitzats per tercers, que responen dels mateixos. Pel que fa a les rutes que es proposen en aquesta web, l’usuari serà responsable d’emprar les precaucions i mesures de seguretat necessàries en funció del terreny en cada cas, sense que la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació tingui responsabilitat pels danys i/o perjudicis que l’usuari pugui patir”.


(La Segarra) Ruta el 16/03/2013; 12 km; +325 -325; 4,5 hores. Excursió organitzada per Miquel, Josep i Josep Maria amb el següent itinerari: Fustegueres, Tombes Nens Xics, Santa Maria de Vallferosa, Masia Clavells, Torre de Vallferosa, barranc dels Quadros, Cal Cristòfol, Fustegueres. Tipus de sortida: circular; Dificultat: fàcil.\nJA FA MOLTS ANYS: El comerç, cap al 1350 i 1400, amb el Regne de Granada havia perdut interès per als vaixells de comerç del Principat de Catalunya per raons de tipus divers. Però seguien passant pel sud de la península en direcció a l'Atlàntic, tot fent escala a Màlaga i Almeria, on hi havia consolats catalans. De tota manera no es va aconseguir consolidar aquestes rutes, generalment en mans dels venecians i dels castellans. Però els catalans conservaren el negoci amb Londres i Bruges.\nEns apropem a Santa Maria de Vallferosa, actualment parròquia del petit terme que, realment, està format per cases espaiades, després que anys enrere, Torà va començar a concentrar una bona part de la població de les rodalies. Estem al nord del propi terme parroquial i al punt més alt de la caminada d’avui. El nom sembla provenir del llatí “Vallis Frauosa”. El 1940 fou adoptada com a temple parroquial l'església de Santa Maria, prop de la carretera de Solsona a Torà, que continua essent el centre de les poques cases habitades de Vallferosa i de les de Puig-redon. Més endavant arribarem, tombant cap a l’est, l’antic poble abandonat. A la nostra esquena, cap a sud-oest hi ha la serra de l’Aguda, entre els rius Llobregós i Llanera. Si deixem córrer la nostra imaginació encara podrem veure que estàvem, al segle X, en terra fronterera entre comtats cristians i els sarraïns. Era època dels inicis dels comtats catalans, mentre a la resta de la península s’havien consolidat els comtes-reis a Astúries i Navarra. A les terres de Castella, s’estaven preparant per anar consolidant una separació del domini de l’Islam.\nHem girat de cara a l’est i veiem més enllà la silueta de les serres de Claret i de Pinòs, on hi tenim el que es considera el centre geogràfic de Catalunya. Estem al nord est de la Segarra i el territori que ens envolta, el que fa a la geologia, la vegetació i la població, sembla més del Solsonès. La pau i el silenci ens envolten totalment: ningú més trobarem durant tot el nostre camí.\nDe lluny ja veiem la masia de Clavells, antiga casa pairal senyorial de Vallferosa. Abans d’arribar-hi, una cruïlla ens ha fet dubtar ja que el GR i una pista força nova giraven a l’esquerra avall, probablement pensada pels cotxes que han de visitar la torre castell a la qual ens dirigim. Nosaltres, però hem seguit de cara per la pista que va cap a la masia. Es veu en bon estat, però tampoc no hi ha ningú, ni tal sols un gos que ens bordi. La voregem per la seva esquerra i seguim avall ja de cara a la gran torre defensiva que veiem més enllà i que ens crida l’atenció pel fet que la veiem molt enclotada i ens preguntem amb quines altres torres es devia comunicar. Hem de considerar, però, que tot i que ara el que veiem és una torre molt alta, en el seu moment era la torre defensiva d’un castell que l’envoltava. El sender baixa ràpid cap el barranc dels Quadros.\nToca fer una foto que cobreixi el que avui és un poble abandonat: Vallferosa. Hi la magnífica torre defensiva que destaca de manera inqüestionable, les restes de l’església parroquial i runes d’algunes cases. Estem a la part més agresta i àrida. La torre s’ha de veure, ja que es fa difícil explicar la sensació. Es tracta d’una mola de 32 meres d’altura, la més alta de Catalunya i potser una obra mestra de l’arquitectura militar a l’Europa del segle X. És única per les seves característiques.\nDe gairebé totes les fortaleses importants expliquen la mateixa història i Vallferosa no havia de ser menys. Aquestes fortaleses eren gairebé inexpugnables. Una de les poques maneres de vèncer-les era rodejar-les de manera que esgota-se'n els queviures i l'aigua. Conten que en certa ocasió desprès d'un intens i infructuós atac, els atacants van decidir de acampar vora la torre tot esperant que els de dins acabessin rendits per falta d'aliments i aigua. Els dies i les setmanes passaven, els enemics inquiets i estranyats van provar d'atacar pensant que els de dins ja eren morts o molt dèbils, però van ser repel·lits amb contundència, en acabar des del cim de la torre van llençar un peix fresc com a senyal que el seu aprovisionament estava al dia. Evidentment l'enemic va marxar sense resultats. (obtingut de http://www.vallferosa.com/ una web molt ben treballada i recomanable).\nD’altra banda és quasi miraculós que hagi arribat fins als nostres dies en l’estat de conservació que presenta. Poques construccions pre-romàniques o romàniques han arribat fins als nostres dies sense nombroses modificacions. Al voltant de la torre hi havia el castell, del qual no en queden restes, ja esmentat el 1052 i que era dels comtes d’Urgell i més endavant va passar a domini del comtat de Cardona. Se sap que eren feudataris la família dels Ribelles (el 1166), que anys més endavant en tenien l’ús de fruit la comanda del Temple de Granyena i que al segle XIV s’hi havia establert la nissaga dels Brull. Encara es pot dir que al segle XVIII l’església, torre i terres eren d’un ciutadà honrat de Barcelona, en Cristòfol de Gironella.\nPer cert, una explicació al fet que la torre no hagi estat espoliada com a pedrera és que està feta seguint la tècnica de l’encofrat (argamassa i pedres sense tallar) i arrebossada per fora. Les pedres sense tallar eren d’escàs interès per construir noves cases. Hom preferia les pedres treballades i, per aquest motiu, van preferir espoliar les pedres del castell que hi havia a tocar i del que, ara mateix, no en queda res.\nL’església de Sant Pere de Vallferosa (590 m) va ser reedificada el 1698 i he pogut saber que està sense culte des del 1940, després de la Guerra Civil. Val a dir que el 1109 ja existia, perquè va ser cedida a Santa Maria de Solsona per part de Guerau Ponç, amb els delmes i serveis que obligaven als homes dependents. Actualment l’edifici no té sostre però ha estat arranjat per evitar la seva destrucció total. Es veu que una Associació d’Amics de Vallferosa es van dedicar a cuidar l’entorn, però que estan enfrontats amb les autoritats de Tora, que els impedeixen seguir fent la seva feina.\nAbans de marxar d’aquest lloc de tranquil·litat, ens quedem discutint si la columna que veiem pot ser una roda de molí o bé es tractaria d’una mil·liari romà. Cap inscripció ens permet assegurar la segona opció però sabem que una via unia ja, en època romana, Setelsis (Solsona) amb Iesso (Guissona).\nLa nostra ruta va seguint una pista rural, molt agradable que segueix la ribera i després va pujant i ens permet observar camps de conreu. Per anar fins a les masies, juntes, de Cal Cristòfol i la Collita, ara cases de turisme rural, ens toca pujar un petit tram pel dret. Cal seguir la ruta del gps, però no té especial dificultat. Des de les cases, encara anem, seguint un rètol, a visitar la bauma dels Voliacs. Un voliac és un rat penat o rata pinyada, tal com se’l coneix en alguns territoris com Sort, Senterada o Tremp, entre d’altres. Sembla que el seu nom ve a ser una analogia de “volar” o “volador”.\nDesprés ja anem enfilant cap al final de la nostra excursió. Tocarà passar per Fustegueres, nom del qual no he aconseguit cap informació etimològica. Al poblet, que sembla habitat, encara que potser els caps de setmana, hi ha diversos rètols que informen d’aspectes interessants, com per exemple el referit al forn d’oli de ginebre. Val a dir que l’oli de ginebre és un subproducte que havia estat molt útil per a la població rural. S’obté de la destil·lació de la saba del ginebre comú (juniperus communis) i és útil per combatre la ronya dels bestiar i per endurir les peülles dels animals. Però no és aconsellable beure’l ja que és força tòxic. Ens hi estem una estona mirant el curiós dibuix sobre la roca. La destil·lació es feia sobre una roca. El dibuix esculpit, en forma arboriforme, com un petroglif, té les línies que convergeixen cap al canalet. Sobre aquest dibuix s’hi posaven trocs principals o arrels tallades, després es cobria amb argila, tot fent una cúpula de fang i per sobre s’hi posava la llenya que cremava. En pujat la temperatura, l’oli començava a fluir pel canaló fins a la cassoleta de més avall.\nHem acabat la matinal anant a dinar a Calaf. Si vols la ruta per a gps, pots clicar:


Els ulls i la llum, els colors de la natura - Revista Mètode\nEn la foto, la papallona Macroglossum stellatarum. Foto: A. Masó\nNo em podreu negar que la tardor és un dels moments més dolços de l’any. Les passejades pel camp tenen en aquesta època matisos que no podríem trobar en cap altra estació. En aquests dies s’apleguen a la nostra Mediterrània un conjunt de circumstàncies que les fan d’allò més especials. Per fi respirem després de les intenses calors de l’estiu, algun plugim ens humiteja el camí i sota els pollancres grocs s’aculumen les fulles. Aquest és també el moment de la maduració de les fruites de la màquia i del bosc. Els nabius (Prunus spinosa), les mores d’esbarzer (Rubus ulmifolium) o els fruits penjants de l’arítjol (Smilax aspera), que ofereixen la seua polpa a canvi d’un viatge en l’estómac de l’ocell que els consumesca. Fruites de tardor que se’ns presenten als ulls humans amb tonalitats negroses. Però n’estem ben segurs, que són negres?\nL’ull humà és força limitat, tot just reconeixem tres colors bàsics que van de la longitud d’ona del blau fins al roig. Se’ns escapen els extrems i així no som capaços de veure colors en la banda dels ultraviolats. I tanmateix nombroses espècies d’animals sí que poden fer servir aquesta longitud d’ona. Les retines d’insectes i altres artròpodes, peixos, rèptils, ocells i fins i tot alguns mamífers, van més enllà del nostre espectre cromàtic. Moltes de les fruites negroses que esmentàvem reflecteixen en realitat raigs de longitud d’ona corresponents a la banda de l’ultraviolat proper que, sobre el verd dominant, resulten un missatge cridaner i irresistible: menja’m!\nI aquesta relació mutualista no és pas un cas aïllat, la recepció de la llum ultraviolada intervé en moltes relacions inter i intraespecífiques. En una línia semblant, és conegut de fa dècades que moltes flors presenten senyals en aquesta longitud d’ona que les fan més detectables per a abelles i altres himenòpters o per a ocells pol·linitzadors com ara els colibrís. Un cas extrem el trobem a Mèxic, en plantes del gènere Lisanthria, pol·linitzades per certes espècies de colibrí i que presenten coloracions completament endolades, un succés força rar en la natura.\nPerò tot no queda ací, la propietat d’esvair-se ràpidament en el medi aeri fa dels reflexos ultraviolats un mitjà de comunicació d’allò més adient per a l’emparellament de moltes espècies d’ocells. Això és ben important quan un vol fer-se evident a les possibles parelles sense convertir-se en objectiu dels depredadors, així és com els mascles de mallerenga blava (Parus caeruleus) són vistos per les femelles properes en tons ultraviolats i es fan un xic més difícils de detectar per als rapinyaires. La mateixa funció assoleix la medalla de la cotxa blava (Luscinia svecica) i molts plomatges més, fins i tot d’ocells ben poc vistents a ulls humans com són els còrvids. L’ús d’aquest mitjà de comunicació encara presenta un avantatge addicional, ja que la reflexió de la llum ultraviolada depèn sovint de l’estructura de les plomes més que dels pigments que contenen, així els exemplars en millor forma física apareixeran com a individus sans, amb les plomes d’un color uniforme i ben atractiu.\nI malgrat tot exagerem. Som els humans els qui no veiem aquests reflexos en ultraviolat. Fet i fet sembla molt estès en llinatges ben dispars, això fa pensar que ha estat present des de la conquesta del medi terrestre per part dels animals i potser abans, quan els precursors dels actuals grups zoològics nedaven en una mar somera, al silúric i el devònic; fa uns quatre-cents cinquanta milions d’anys, quan l’atmosfera no retenia els raigs ultraviolats com ara. Els primers investigadors que comprovaren l’existència de receptors d’aquesta mena als ulls d’abelles i ocells quedaren meravellats, tant que impregnaren les interpretacions d’aquesta capacitat del seu entusiasme. La magnificació de l’ús que els animals feien de la visió en la banda dels ultraviolats va fer que, fins fa pocs anys, els estudiosos d’aquest aspecte pensaren que tenia una importància superior a la de la resta de les longituds d’ona en molts aspectes de l’etologia dels animals que la posseïen. Ara comencem a saber que cada espècie en fa un ús diferent i que en són moltes les que tenen l’ultraviolat com una més de les bandes del seu espectre cromàtic, però en absolut la més important.\nLes limitacions de l’ull humà sovint ens fan viure en un món diferent als dels nostres companys de viatge. I a vegades, meravellats, exagerem la importància d’algunes coses que són com són, no com les veiem.\nEls perquès de Mètode Natural-ment Focus verd Article


A mesura que la flama va encenent el combustible augmenta la pressió. Gràcies a aquesta pressió es començarà a moure em pistó. La velocitat amb què s'inflama el combustible queda determinada per la relació aire / gasolina.\nRiquesa de la barreja en l'encesa per guspira\nSovint es parla de la riquesa de la mescla. La barreja és rica quan pateix un excés de gasolina. Si la mezca de combustible és molt rica en gasolina vol dir que no hi ha sufuciente aire i que no es podrà cremar tot el combustible. D'aquesta manera es desaprofitaria una gran part de combustible.\nD'altra banda, hi ha la barreja pobra. La barreja pobra és aquella barreja que té un excés d'aire. L'excés d'aire provoca que la combustió de la gasolina sigui massa lenta, el motor s'escalfa i el rendiment del motor és menor.\nDetonació i encesa\nSi les condicions de no produeixen una combustió normal pieden succeir dues coses: un fenomen de detonació o un fenomen d'encesa.\nA la detonoación tot passa de manera normal, fins que una quantitat de barreja combustible / aire que encara no ha cremat explota. Aquesta explosió provoca una anticipació en la combustió i una pressió innecessària en el pistó. La temperatura augmenta i la possibilitat d'un autoencesa també augmenta.\nEl autoencesa consisteix en la inflamació de la mescla per culpa d'un punt massa calenta a la cambra de combustió. Més tard, a més, l'espurna salta, per la qual cosa no ens trobem amb dos fronts de flama. Aquesta situació provoca que tant la pressió com la temperatura augmentin.\nEl autoencesa i la detonació són dos fenòmens diferents, però poden un pot donar peu a l'altre, provocant el picat del motor.\nTant la forma de la càmera com la ubicació de la bugia influeixen a l'hora de la combustió. Aquesta sempre se situa a la culata, sense importar el tipus de càmera que sigui.\nUna càmera ha d'allunyar al màxim el risc de picat, de manera que la forma ha de permetre que la major part de la barreja s'inflami amb el salt de l'espurna. Per aquest motiu es situa la bugia en el lloc de major volum.\nÚltima revisió: 12 de març de 2017\nL'encesa per espurna és un tipus de motor tèrmic. La combustió del combustible es provoca mitjançant l'espurna generada per una bugia.


La família del nen resideix al municipi de Vila-sana des de fa nou anys, i treballen en una empresa del Palau d'Anglesola, van arribar de l'Anoia i tenen una nena més gran\nvida vila sana piscines palau anglesola\nImatge piscines del Palau d'Anglesola @Territoriscat\nLa ràpida actuació del socorrista de les piscines del Palau d'Anglesola va permetre salvar la vida a un nen de quatre anys de Vila-sana, que participava en el casal d'estiu. Segons explica l'alcalde del municipi del Pla d'Urgell, Francesc Balcells el socorrista va estar reanimant al nen durant més de vint minuts, fins que van arribar els serveis d'Emergències, el que va ser essencial per salvar la vida del petit.\nEl nen participava en un casal d'estiu, i aquest dimecres, una monitora el va veure surant a la piscina i després de comprovar el temps prudencial que no feia cap moviment, va alertar al socorrista i ambdós el van treure de la piscina. El nen va quedar en estat crític, però estable i el van traslladar a l'Hospital El Vall d'Hebron de Barcelona amb helicòpter.\nL'alcalde del Palau d'Anglesola, ha explicat aquest dijous que el nen continua en estat crític, estable dins de la gravetat, Balcells afegeix que els facultatius esperaran 48 hores per a fer una nova diagnosi.\nPer la seva banda l'alcalde de Vila-sana, Joan Ramon Sangrà ha explicat que es tracta d'una família que resideix al municipi des de fa nou anys, van arribar de l'Anoia i tenen dos fills, el nen que va patir l'accident i una nena més gran. Sangrá afegeix que els pares treballen ambdós i els nens participen en activitats fins que comenci el curs escolar, una família molt integrada que participa en la majoria d'activitats que s'organitzen al municipi.


LA SOLITUD DE ZP\n"Mira si li va de malament les coses que inclús uns nens el confonen amb un català, que a ulls de la resta d'Espanya és el pitjor que es pot arribar a ser"\nper Natàlia Molero 19 de desembre de 2012 18:09\nQuina setmana per al mag de les finances que és l'únic que veu una immediata sortida de la recessió econòmica d'Espanya. S'hi ha fixat? Ja torna a parlar de recessió econòmica, res de crisi. Tanmateix treu pit afirmant que cap govern que no fos el seu donaria la cobertura econòmica que ell dóna als aturats. Ho diu després que hagi anunciat que allargarà sis mesos més el cobrament de 400 euros per aquells que ja han acabat la prestació d'atur.\nNo calen comentaris, si es pensa que sis mesos més de 400 euros solucionen alguna cosa a les persones que no tenen feina és que aquest home definitivament no hi toca. Podria pactar amb els bancs que els retardessin el cobrament de la hipoteca deu anys per a aquells que en tinguin, o fins que no tornessin al mercat laboral (bé que n'ha injectat de diners de tots nosaltres als bancs i no han revertit per a res en la societat) podria buscar fórmules per a crear feina, buscar experts i fer un equip altament competent que obri línies de formació especialitzada per a tornar al món laboral a aquestes persones, potser enviant-los tres mesos a empreses de fora per aprendre un tipus d'activitat concreta que aquí no es fa, complint en definitiva amb el seu paper de president: resolent allò que no funciona en lloc de repartir almoina i encara disfressar-ho de progressisme.\nMira si li va de malament les coses que inclús uns nens el confonen amb un català, que a ulls de la resta d'Espanya és el pitjor que es pot arribar a ser. Ha convertit l'Aznar en un angelet custodi, aquell insultava els catalans, el d'ara ha aconseguit que ser català sigui un insult per a la resta.\nI és que tothom l'ha abandonat. Fa uns dies estava amb un d'aquells de la cella, antic amic de Felipe González i que l'ha emparat fins ara. Un creador reconegut que em confessava allò que tots ja sabem "es que no te puedes fiar ni un pelo, miente más que habla tía, nos dijo que arreglaría esto de la propiedad intelectual i internet i ahora suelta que no puede porquess us votantes no lo verían bien, tendrá huevos..."\nDe tan simple ha aconseguit enganyar tothom perquè ningú podia pensar que algú tan poca cosa arribés a president d'un govern. Continuava el meu amic "cella": " es que no escucha a nadie, el tío se ha ensimismado, sólo tienen acceso a él su asesor de imagen y la Salgado, no habla absolutamente con nadie más y no soporta que le den ni una sola mala noticia"\nSí, si ja ho hem tastat això: "Més Zapatero més Catalunya" slogan de la darrera campanya; i abans: "Pascual, apoyaré el Estatuto de autonomía de Catalunya" o aquells brots verds que veia en l'economia... tot plegat cada dia més pobres, menys lliures i més emprenyats, no m'estranya que vulgui estar sol, ara, que fent-se un favor a ell mateix ens el faria a nosaltres si plegués i convoqués eleccions. Això seria l'únic gest digne d'aquesta legislatura.