DOSSIER. La ciutat està despullada: la natura com a necessitat | Barcelona Metròpolis | Ayuntamiento de Barcelona\nLa ciutat està despullada: la natura com a necessitat\nLlicenciat en Ciències Ambientals per la Universitat de Granada i màster en Gestió Ambiental de l’Empresa. Ha desenvolupat la seva trajectòria al voltant de la creació de continguts per projectes en línia i al món dels mitjans de comunicació i de la publicitat.\nAmb el confinament provocat per la pandèmia hem descobert els punts dèbils de la vida urbana tal com la coneixíem. El món rural ofereix ara la calma i el contacte amb la natura que no trobem a l’entorn urbà però, paradoxalment, la població es concentra cada cop més a les ciutats. Alguna cosa deu fallar a les idees que sostenim quan ens fan actuar en contra de les nostres necessitats i els nostres valors.\nEl desgavell general provocat per la pandèmia de la covid-19 ha posat davant el mirall l’escala de valors per la qual es regien els ciutadans de l’any 2020. Algunes de les creences més afermades en l’imaginari col·lectiu, com la necessitat d’acudir presencialment al lloc de treball, ja s’han revelat com infundades, mentre que altres aspectes de les nostres vides que potser no valoràvem com es mereixen s’han revelat insubstituïbles, com és el cas de la interacció en persona amb la família i els amics: les videotrucades, senzillament, no són el mateix.\nEntre aquests darrers, el confinament forçós a les nostres (petites) llars de ciutat ens ha recordat que, com animals que som, a part d’aliment i refugi, seguim tenint necessitats relacionades amb l’espai. Necessitem moure’ns, tal com va demostrar l’allau de corredors ocasionals que va inundar les voreres el primer dia que es permetia la pràctica esportiva. I, sobretot, necessitem contacte amb la natura. Els espais oberts amb vegetació i vida que esquitxen els mapes de les ciutats no són guarniments o recursos fàcils d’urbanistes amb poca imaginació, sinó una font d’esbarjo que cap estímul electrònic pot substituir. No és casualitat que una de les crítiques més feroces dirigides contra la gestió d’alguns ajuntaments fos que triguessin a reobrir els parcs urbans: la gent necessitava arbres.\nL’amenaça de fuga\nDe la necessitat de contacte amb tot allò que és verd, que sembla haver sorprès molts animals humans, en tenim proves de sobres al nostre voltant. La més evident és l’“amenaça de fuga”. En quantes converses postdesescalada hem sentit la frase “el proper confinament no m’enganxa a la ciutat”, si és que no l’hem dita nosaltres mateixos? Sense necessitat de recórrer al poble, els portals immobiliaris avisen de la pujada en la demanda de cases a la perifèria amb jardí i més metres quadrats.\nTambé hi ha reaccions purament fisiològiques. La dermatòloga a qui vaig anar a veure la setmana passada per la meva sobtada pèrdua de cabell em va confirmar que no era l’únic: l’estrès del tancament forçós i la manca de vitamina D estan deixant calba gran part de la població. El fet de seguir necessitant els raigs directes del sol per completar els nostres cicles bioquímics ens recorda que, tot i els nostres coets espacials i les nostres apps per demanar menjar a domicili, no som tan diferents d’un gerani.\nLes ciutats han pogut subministrar sense problemes els béns materials, però s’han revelat impotents a l’hora de cobrir les “altres” necessitats menys tangibles dels seus habitants.\nEn matèria econòmica també trobem senyals evidents. Mesos abans de les vacances d’estiu les empreses de lloguer d’autocaravanes tenien ja tota la flota reservada; la idea de tornar a tancar-se entre quatre parets sembla que és l’últim que ve de gust a molts estiuejants. Pel que fa al petit comerç, la meva amiga florista em va confessar amb certa culpabilitat que la pandèmia havia estat beneficiosa per al seu negoci: tan bon punt ens van deixar sortir, la gent va córrer a les botigues de plantes a buscar alguna cosa verda i viva per fer casa seva més habitable. I jo mateix ho he pogut comprovar en primera persona: el número de Salvaje —la revista sobre el camp que dirigeixo— que vam publicar durant el confinament es va exhaurir abans que cap dels anteriors, malgrat les dificultats que plantejava el confinament per aconseguir-lo. Les ganes de gastar diners van trobar un objectiu perfecte en una revista amb una flor a la portada.\nHem descobert el punt dèbil de la vida urbana tal com la coneixíem. En cap moment ha perillat el subministrament d’aliments, d’aigua o medicaments, i el virus tampoc no ha enfonsat els sostres sobre els nostres caps, tot deixant-nos a la intempèrie. La presència de riders que portaven menjar a domicili ens ha recordat que la nostra situació material estava molt allunyada de la precarietat d’una zona afectada per un conflicte bèl·lic o una catàstrofe natural. I, això no obstant, tot i tenir aquestes necessitats “bàsiques” cobertes, el confinament urbà ha estat un període d’angoixa col·lectiva que ha deixat una marca indeleble a la psique individual i comunitària les conseqüències de la qual encara desconeixem. Les ciutats, com a màquines d’eficiència econòmica que són, han pogut subministrar sense problemes els béns materials, però s’han revelat impotents a l’hora de cobrir les “altres” necessitats, menys tangibles i sovint oblidades, dels seus habitants.\nLa felicitat és a fora\nIgual que va passar amb la producció d’aliments, fa temps que les ciutats van externalitzar el contacte amb la natura i la pausa a altres espais. En la mateixa dinàmica metropolitana està implícit que, per “baixar el ritme” o “prendre’s un respir”, els ciutadans han de marxar fora, a la platja, a la muntanya o a un poble i, després d’uns dies, tornar “amb les piles carregades” per reintegrar-se al ritme incessant de l’economia accelerada.\nPerò en el moment en què la mobilitat es veu restringida (com ha passat a la població general durant la pandèmia, però també com passa la resta del temps als col·lectius de menor poder adquisitiu) i els recursos de natura i calma deixen d’estar disponibles, el model urbà demostra les seves carències. En situacions com aquestes s’accentuen les diferències entre els estils de vida del medi rural i de l’urbà, i és possible que aquest contrast sigui l’origen d’aquestes “amenaces” de fuga que mencionàvem. És ben sabut que, als pobles, a més de gaudir de més autosuficiència alimentària, és molt més senzill cobrir aquestes necessitats “immaterials” de proximitat amb la natura i de ritmes menys frenètics senzillament perquè ja formen part de la seva idiosincràsia; tot i això, és allà on normalment acudir per “desconnectar”.\nEn aquestes fantasies de fugida al món rural, els pobles apareixen com llocs capaços de satisfer totes les necessitats a què no arriben les ciutats. Paradoxalment, i malgrat com d’esteses estan aquestes idealitzacions, el percentatge de persones que viuen a les ciutats és cada vegada més elevat. Alguna cosa deu fallar a les idees que sostenim quan ens fan actuar en contra dels nostres marcs de valors.\nSi aconseguíssim incorporar al marc mental urbà la percepció rural que no existeix una frontera entre l’espai habitat per l’home i la resta, començaríem a plantejar solucions per satisfer la necessitat de natura a la ciutat mateixa.\nIdees noves per a ciutats noves\nMés difícil que identificar la carència és posar-hi remei. Quan parlem de replantejar el disseny i la funció de les ciutats de milions d’habitants, les escales de les mesures necessàries intimiden. Tot i això, ja comencen a aparèixer al discurs públic propostes que no són noves, però que han trobat una nova oportunitat de ser escoltades gràcies a la crisi.\nLes superilles o “ciutats de quinze minuts” que ara estan sorgint al discurs públic, amb les seves apostes per una major autosuficiència, més espai pels vianants i zones verdes, o llocs de trobada social sense finalitat mercantil, poden sonar interessants als llecs en matèria urbanística com jo, però, a risc de caure en el cinisme, en el fons no pretenen replicar el mode de vida que ja es practica als pobles? Poden ser punts de partida que cal prendre en consideració, però des del meu desconeixement crec que corren el risc de ser insuficients si els canvis urbanístics no venen acompanyats d’idees anàlogues a aquelles que fan funcionar la vida diària al medi rural.\nSi aconseguíssim incorporar al marc mental urbà la percepció rural que no existeix una frontera entre l’espai habitat per l’home i la resta, sinó que tot forma part d’un continu, crec que començaríem a plantejar solucions per satisfer la necessitat de natura a la ciutat mateixa, sense necessitat de desplaçar-les a altres espais i recórrer a les “escapades”. Si comencem a considerar les ciutats no només com a generadores d’economia i cultura, sinó també de benestar i de calma, potser la propera crisi sigui menys dura. I si en lloc de desplaçar-nos als pobles en busca de proximitat amb els veïns, ritmes assossegats i vinculació amb el món natural portem aquests elements a les ciutats, potser acabarem amb la falsa dicotomia de ciutat o poble, riquesa o benestar. Poblifiquem les nostres ciutats i apropem la natura per tal que no calgui triar entre la felicitat i tota la resta.\nCiutat ruralDebat de la Biennal de pensament 2020 (en català i castellà)


immigració, n f\nNota: La denominació immigració, per extensió, fa referència al conjunt d'immigrants.\nimmigrant, n m, f\nPersona que arriba a un territori per a establir-s'hi.\nNota: En el context de la Unió Europea, es considera immigrant la persona que estableix la residència habitual en un estat membre durant un període mínim de dotze mesos.\n4059059 irregularitat sobrevinguda\n\tirregularitat sobrevinguda\nes irregularidad sobrevenida\nNota: La irregularitat sobrevinguda té lloc, per exemple, quan un migrant en situació regular es queda sense feina i, per aquest motiu, no pot renovar l'autorització de residència o l'autorització de treball al país de destinació, o quan una persona es queda en un país més enllà del període de validesa del visat amb què hi ha entrat.\n4059060 ius sanguinis [la]\nius sanguinis [la]\n\tius sanguinis [la]\nius sanguinis [la], n m\nes ius sanguinis\nfr droit du sang\nfr jus sanguinis\nen jus sanguinis\nDret de les persones a adquirir la nacionalitat d'origen del pare o de la mare.\nNota: La locució llatina ius sanguinis significa, literalment, 'dret de sang'.\n4059061 ius soli\n\tius soli\nius soli, n m\nes ius soli\nfr droit du sol\nfr jus soli\nen jus soli\nDret de les persones a adquirir la nacionalitat del país on han nascut.\nNota: La locució llatina ius soli significa, literalment, 'dret de sòl'.


Un gran terratrèmol de magnitud 6,1 sacseja Taiwan\nDe moment les autoritats no han reportat cap víctima mortal, només ferits\n2 min. Barcelona 18/04/2019 13:55\n651x366 Ciutadans observant l'escletxa entre dos edificis que ha provocat el terratrèmol / REUTERS Ciutadans observant l'escletxa entre dos edificis que ha provocat el terratrèmol / REUTERS\nUn terratrèmol de magnitud 6,1 que ha sacsejat l'est de Taiwan aquest dijous ha provocat danys en molts edificis i ha obligat suspendre el servei de metro de la capital, Taipei. També ha obligat a interrompre el trànsit amb l'est del país i a tancar l'aeroport durant unes hores. De moment les autoritats han informat que hi ha 17 ferits a la capital, però no se saben les conseqüències a la ciutat més afectada pel sisme: Hualien. De moment, no s'ha informat de víctimes mortals.\nLa intensitat del terratrèmol ha sigut de nivell 7 en una escala de 7 al municipi coster de Hualien, el nucli urbà més proper a l'epicentre del sisme.\nÉs precís diferenciar la magnitud d'un terratrèmol de la seva intensitat. La magnitud és una dada objectiva, que mesura l'energia alliberada pel sisme. En canvi, la intensitat intenta quantificar com afecta les persones segons on siguin: quantes estaven dormint i s'han despertat, si s'ha produït caiguda d'objectes, desplaçament de mobles, danys en la infraestructura i, fins i tot, un col·lapse. La intensitat del terratrèmol a la capital, Taipei, ha sigut de nivell 4.\nTaiwan és sobre una cadena de falles a l'oceà Pacífic coneguda com el 'llindar de foc'. En aquest sentit, els moviments de terra són molt freqüents. El 1999 es va produir un terratrèmol que va matar més de 2.300 persones.\nLa ciutat de Hualien va viure un altre terratrèmol el febrer de l'any passat, que va deixar 17 víctimes mortals després que quatre edificis s'enfonsessin. De la mateixa manera, el 2016 es va ensorrar un edifici al municipi de Tainan per un altre moviment de terra, que va causar la mort de 115 persones.


Fragments de camins i curses: Torna el Farell\nTorna el Farell\n28ª. Cursa de Muntanya del Farell\n12,3 km. 1-17-51 6-19 x km. 292 metres de desnivell positiu\n306 de 364 classificats\nTorna la cursa de muntanya del Farell. Han passat més de dos anys de la darrera edició. Quan vaig veure que no la feien en les dates habituals (finals de novembre o primers dies de desembre), vaig pensar que ja no la farien i que em quedaria sense l’única cursa en la que he participat en totes les edicions. Però finalment aquí la tenim 825 dies després. Bé, no del tot exacte, ja que el novembre del 2020, la vaig fer pel meu compte. La vaig anomenar l’edició 27 +1.\nSurto el darrer caminant fins trepitjar la catifa de sortida i arranco a trotar.\nJa estic en cursa i avanço força corredors en el tram urbà. Porto un bon ritme i les sensacions són bones.\nS’acaba l’asfalt i encaro la pujada llarga. La conec molt bé. Són 1500 metres de pujada continuada per pista. Poso un trot que em permeti no caminar en cap moment, i així avanço a alguns companys de cursa que caminen en alguns trams d’aquesta pujada.\nAcabo la pujada i comencen els tobogans: ara baixo, ara pujo. Segueixo gaudint del recorregut i passo la meitat de cursa amb 42-20, aproximadament un minut més que la darrera edició i em segueixo trobant fort. Aprofito les baixades per accelerar, ja que les pujades se’m fan feixugues.\nUn cop superada la darrera pujada, la més forta de totes, encara que curta (només són uns 300 metres), ja tot és pla o baixada per pista. Començo la part final de la cursa, gairebé 3 kms. de forta i continuada baixada i porto 1 hora 2 minuts. Si baixo fort encara em puc acostar al temps de la darrera edició. I dit i fet, em poso a la feina. Avanço al Roque Lucas, un company d’estudis de batxiller amb qui coincideixo en algunes curses. Faig un quilòmetre, gairebé a 5 pelats; tota una proesa per a mi a hores d’ara.\nJa un cop al camp de futbol, esprinto per deixar el crono per sota de 1-18. Finalment 1-17-51, només 24 segons més que la darrera edició i amb molt bones sensacions al llarg de tota el recorregut. Realment molt millor del que esperava.\nA l’arribada, mentre recollim la generosa bossa que ens lliura l’organització fem petar la xerrada amb el Vicenç, un altre veterà de les curses, al que conec dels temps de la gorra vermella i de la llista de correu d’atletisme-com, i també amb el Roque que ha arribat poc després de mi. Un nou any, i una nova edició del Farell. Ara a esperar la següent.\nPublicat per Ricard Masferrer a 21:31\nNo només és un gran repte haver anat a totes les 28+1 edicions, sinó també vol dir que les lesions t'han respectat els últims 30 anys!!\n22 d’abril de 2022, a les 16:25\nRealment em lesiono ben poc i aquestes es resolen força ràpid. Intento córrer regularment sense forçar massa la màquina i m'aturo davant de qualsevol molèstia. Potser aquest és el secret. Recordo que quan feia sèries i forçava més em lesionava molt més.\n22 d’abril de 2022, a les 17:49\nDe les ermites a les fites


El nevus displàsic, un tipus de piga atípica | Dermatologia Casanovas\n25 de Juny de 2018 by Casanovas Dermatologia\nEl nevus displàsic, un tipus de piga atípica\nAquest nevus displàsic presenta una zona elevada al centre que els metges poden dir que té aparença “d’ou fregit”\nEl nevus displàsic és un tipus de piga atípica de diferent aparença al d’una piga comuna. Es pot presentar en qualsevol part del cos, tot i que s’observa amb més freqüència en zones exposades al sol, com en l’esquena. També pot aparèixer també en zones que no estan exposades al sol, com en el cuir cabellut i a les zones a baix de la cintura.\nPot un nevus displàsic convertir-se en melanoma?\nSí, però la majoria dels nevus displàsics no es converteixen en melanoma. La majoria es mantenen estables en passar el temps. Els investigadors calculen que la possibilitat de presentar melanoma és gairebé 10 vegades major per a algú amb més de 5 nevus displàsics que per a algú que no presenta cap, i com més en tingui la persona, major serà la possibilitat de presentar melanoma.\nNevus displàsic ambmés de 5 mil·límetres de diàmetre\nNevus displàsic de més de 10 mil·límetres d’ample (una mica més de mitja polzada)\nQuè fer si tinc un nevus displàsic?\nTotes les persones necessitem protegir la nostra pell del sol i allunyar-nos dels llums solars i dels llits de bronzejat. Però per a les persones que tenen nevus displàsic, és encara més important protegir-se la pell i evitar cremar-se o bronzejar-se al sol.\nEls metges especialistes en dermatologia recomanen que les persones que tenen nevus displàsic revisin la seva pell segons les seves indicacions. A més, si nota qualsevol dels següents canvis informi el seu metge:\nCanvia de color\nEs fa més gran\nCanvia en la seva forma, la seva textura o altura\nLa pell de la superfície es torna seca o escamosa\nEs torna dur o se sent amb embalums\nComença a donar picor\nCal que el metge extirpi un nevus displàsic o una piga comuna per evitar que es converteixi en melanoma?\nNo. En general no es necessita que s’extirpi un nevus displàsic o una piga comuna. Una raó és que molt pocs nevus displàsics o pigues comunes es converteixen en melanoma.


Si busco feina, he d’anar al SOC o a Promoció de la Ciutat?\nQuè és Servei Local d’Ocupació? M’ajudareu a trobar feina?\nEm puc inscriure a les ofertes de feina del vostre web?\nQuè és la Borsa de Treball del Servei Local d’Ocupació de Blanes?\nCom puc contactar amb la Borsa de Treball?\nQuins serveis oferiu a la Borsa de Treball?\nQuè he de fer per pre-inscriure’m a les ofertes de feina de la Borsa de treball?\nNo sé com fer el meu currículum, em podeu ajudar?\nCada vegada que trobo una oferta al web hi he d’anar a Promoció de la Ciutat per a inscriure’m o ho puc fer per Internet?\nTeniu contacte amb empreses per a contractar a gent? Us puc deixar el meu currículum?\nSóc empresari i vull publicar ofertes de feina al vostre web per a contractar algú, què he de fer?\nTinc un negoci i vull contractar algú, teniu currículums de candidats?\nQuins perfils oferiu a la Borsa de Treball?\nCom puc acollir una persona en pràctiques al meu negoci?\nQuines són les condicions per a contractar una persona en pràctiques?\nQuins avantatges tinc si acullo una persona en pràctiques al meu negoci?\n1 .Si busco feina, he d’anar al SOC o al Servei de Promoció Local d'Ocupació de Promoció de la Ciutat?\n2. Què és Servei Local d’Ocupació? M’ajudareu a trobar feina?\nEl Servei Local d'Ocupació de Blanes és un servei que ofereix assessorament, orientació, i, alhora, facilita un ventall d'eines i recursos: L’Espai, Orientació Laboral, Borsa de Treball. Consulta més.\n3. Em puc inscriure a les ofertes de feina del vostre web?\n4. Què és la Borsa de Treball del Servei Local d’Ocupació de Blanes?\nLa Borsa de Treball és un servei gratuït que depèn de Promoció de la Ciutat de Blanes i que té un paper d’intermediació entre les empreses que necessiten incorporar professionals i les persones que cerquen feina o volen canviar d’ocupació. Cal diferenciar els tres tipus d’intervenció que es fan a la Borsa de Treball: Servei de Difusió, Servei d’Intermediació i Pràctiques a les empreses.\n5. Com puc contactar amb la Borsa de Treball?\nA www.blanespromocio.cat, de Promoció de la Ciutat, a l’espai físic del Servei Local d’Ocupació (Avinguda de l'Estació, 43, 17300 Blanes) i al telèfon 972.358.260.\n6. Quins serveis oferiu a la Borsa de Treball?\nAl Servei de Difusió posem a disposició de les empreses un canal de difusió de les seves ofertes a través d’un espai físic al Servei Local d’Ocupació i al Web www.blanespromocio.cat, de Promoció de la Ciutat. Totes les persones que formin part de la Borsa de Treball poden interessar-se per les ofertes i participar en la selecció sempre que compleixin tots els requisits sol·licitats per l’empresa. Des de la Borsa de Treball es farà arribar els currículums dels candidats/es a l’empresa amb el consentiment dels candidats/es. El Servei d’Intermediació relaciona les ofertes de treball que es gestionen a través del Servei Local d'Ocupació amb els possibles candidats que el Servei té inscrits a la Borsa de Treball com a demandants d'ocupació. I les Pràctiques a les empreses és un servei on s’ofereixen persones en pràctiques vinculats a programes específics que es realitzem al llarg de l’any a Àrea d’ Accés, Inclusió i Millora de l’Ocupació de Promoció de la Ciutat de Blanes.\n7. Què he de fer per pre-inscriure’m a les ofertes de feina de la Borsa de treball?\n8. No sé com fer el meu currículum, em podeu ajudar?\nI tant. Al Servei Local d'Ocupació fem tallers de com elaborar i presentar el teu currículum. En aquests tallers podràs aprendre a organitzar les dades professionals i acadèmiques, a saber quines dades han d’aparèixer i quines no hauries de posar, com explicar les teves habilitats i competències professionals i com adaptar i personalitzar el teu currículum a les ofertes a les que t’apuntis. Els requisits d’accés són: estar inscrit al Servei Local d'Ocupació i tenir coneixements bàsics d’Informàtica. Vine i apunta’t a l’Av. De l’Estació, 43, Promoció de la Ciutat. També tens aquest manual i, a més, t’oferim les regles bàsiques de com redactar-lo.\n9. Cada vegada que trobo una oferta al web hi he d'anar a Promoció de la Ciutat per a inscriure’m o ho puc fer per Internet?\n10. Teniu contacte amb empreses per a contractar a gent? Us puc deixar el meu currículum?\nSí, hi tenim contacte, però nosaltres no els hi donarem el teu currículum sinó que et facilitarem les dades de les empreses i tu els enviaràs el teu currículum. Per a oferir-te a les empreses ho pots fer de dues maneres: consultant les ofertes de feina i a través de l’autocandidatura.\nPots mirar quines ofertes de feina hi ha al nostre web, nosaltres et donarem el llistat de les ofertes de les empreses que t’interessin i tu contactes amb elles. També ens pots deixar el teu currículum, però abans t’has d’inscriure al Servei Local d'Ocupació. L’autocandidatura s’utilitza quan s'envia per iniciativa pròpia el currículum a una empresa perquè el tinguin en compte en el moment en què sorgeixi una vacant o es creï un nou lloc de treball, nosaltres et podem ajudar a redactar-la.\n11. Sóc empresari i vull publicar ofertes de feina al vostre web per a contractar algú, què he de fer?\nHas d’omplir aquest formulari del web, quan el rebem i revisem les dades de l’oferta de feina, rebràs la trucada del Servei Local d’Ocupació de Blanes.\n12. Tinc un negoci i vull contractar algú, teniu currículums de candidats?\nNosaltres ho fem a través del Servei d’Intermediació. El Servei d’Intermediació rep les ofertes de treball de les empreses i busca a la seva base de dades els inscrits a la Borsa de Treball que busquen un treball o una millora en la seva ocupació corresponent al perfil que l’empresa sol·licita. Quan el perfil sol·licitat a l'oferta coincideix amb el d'alguns dels/les demandants inscrits/es, es comprova la seva disponibilitat vers aquella oferta. Mitjançant una trucada i/o una entrevista personal valorem la candidatura i en el cas de ser positiva s'envia la candidatura a l'empresa. Si l'empresa la considera adient, es posarà en contacte amb el candidat.\n13. Quins perfils oferiu a la Borsa de Treball?\nLa Borsa de Treball té més de 5.000 persones inscrites de tots els àmbits, sectors i amb formació variada per poder donar cobertura a totes les vacants.\n14. Com puc acollir una persona en pràctiques al meu negoci?\n15. Quines són les condicions per a contractar una persona en pràctiques?\nA l’hora d’establir un conveni de pràctiques cal tenir en compte que:\n- La durada mínima serà de 40 hores i la màxima de les pràctiques per persona participant serà de 300 hores i no ha de superar les 5 hores diàries ni les 25 setmanals.\n- Preferentment, les pràctiques s’han de fer en empreses on hi hagi perspectives de contractació laboral.\n16. Quins avantatges tinc si acullo una persona en pràctiques al meu negoci?\nLes pràctiques tutoritzades i amb seguiment de l’empresa a la persona participant ofereixen a l’empresa la possibilitat de captar futur personal ja conegut i que ha rebut la formació de l’empresa mateixa, poder col·laborar en la formació de les persones en pràctiques i oferir l'accés a una ocupació a una persona que vol incorporar-se al mercat de treball, entre d’altres.


Podeu establir les propietats dels controls que afegiu a un diàleg. Per exemple, podeu canviar el color, el nom i la mida d'un botó que hi hàgeu afegit. Podeu canviar la majoria de les propietats dels controls quan creeu un diàleg o l'editeu. Tanmateix, només podeu canviar algunes propietats en temps d'execució.\nPer canviar les propietats d'un control en mode de disseny, feu clic amb el botó dret del ratolí al control i trieu Propietats.\nTitle is: Canvi de les propietats dels controls de l'editor de diàlegs


Tàrrega, una de les seus de la selectivitat 2020 des d'avui i fins divendres | Ràdio Tàrrega\nTàrrega, una de les seus de la selectivitat 2020 des d'avui i fins divendres\nL’Institut Manuel de Pedrolo de Tàrrega acull des d’avui dimarts 7 de juliol i fins el divendres 10, les proves d’accés a la Universitat per a 173 alumnes de la capital de l’Urgell, Guissona i Agramunt. La mesura s’adopta per descongestionar i evitar una excessiva concentració d’alumnat garantint la seva seguretat davant la Covid-19.\nConcretament dels centres educatius de Tàrrega realitzen les proves 40 alumnes de l’INS Alfons Costafreda, 49 de l’INS Manuel de Pedrolo, 14 alumnes del Vedruna Tàrrega i 17 de l’EASD Ondara.\nLa selectivitat ha començat aquest dimarts a les 9 del matí, amb l'examen de Llengua castellana i literatura. La pandèmia per la covid-19 ha obligat també a un seguit de mesures de prevenció per evitar el risc de contagi, com l'ús obligatori de mascareta, mantenir la distància de seguretat i rentar-se les mans freqüentment amb gel hidroalcohòlic. L'ocupació de les aules és d'entre una cinquena i una sisena part de la seva capacitat. A més, no hi pot accedir als llocs d'examen ningú amb simptomatologia covid.\nUn altra mesura ha estat la crida esglaonada per grups i ordre alfabètic per comprovar la identitat dels alumnes i accedir a les aules. En cada franja horària no es pot sortir de l'aula fins que no hagi transcorregut una hora des de l'inici de la prova i prèvia autorització del professor responsable de l'aula. A més, els recorreguts, les aules i els lavabos estan senyalitzats, juntament amb recordatoris d'actituds responsables, i els passadissos només poden ser ocupats en el moment d'accedir a les aules.\nPel que fa a la mascareta, és obligatòria en l'accés i a l'interior de les seus però no durant la realització dels exàmens. Un cop tothom està assegut al seu lloc, que serà el mateix per a totes les proves, i després que s'han repartit els enunciats, els alumnes poden treure's la mascareta sempre que es mantingui la distància de seguretat.\nD'altra banda, els estudiants de Ponent que fan les proves de la selectivitat a Lleida han pogut fer-les a les nou seus de la capital tal i com estava previst, després que dissabte es decretés el confinament perimetral del Segrià i el Govern valorés com podien fer les proves els residents fora la comarca. Aquests estudiants han hagut d'acreditar el motiu del seu desplaçament i han hagut de portar també la declaració d'autoresponsabilitat. També han hagut de presentar un comprovant conforme s'han matriculat a les proves, on hi consten els horaris i la seu assignada. Són 1.692 els alumnes que tenen assignada alguna de les 9 seus d'examen de Lleida, sobre un total de 39.904 a Catalunya. Les notes de les PAU se sabran el 27 de juliol.


Ashley Olsen (empresari) Valor net, xicot, cites, edat, alçada, pes, biografia, wiki, fets\nAshley Fuller Olsen (nascuda el 13 de juny de 1986) és una dissenyadora de moda, empresaria, autora i antiga actriu i productora nord-americana. Va augmentar la seva carrera d'actriu un any després del seu naixement, compartint el paper de Michelle Tanner amb la seva germana bessona Mary-Kate Olsen a la sèrie de televisió Full House (1987-1995). També van protagonitzar nombroses pel·lícules junts. A part d'això, té un immens seguiment a les seves plataformes de xarxes socials.\nValor net d'Ashley Olsen 2020\nA partir del 2020, el valor net d'Ashley Olsen s'estima entre 100 i 130 milions de dòlars.\nDes del 2002, l'èxit de Mary-Kate i la seva bessona Ashley ha estat marcat per la seva inclusió a totes les llistes de Forbes The Celebrity 100.\nEl 2007, Forbes va classificar els bessons conjuntament com l'onzena dona més riques en entreteniment.\nAshley Olsen Novio i cites\nA partir del 2020, Olsen actualment està sortint amb l'artista Louis Eisner.\nLa seva relació va molt bé i de manera flexible.\nNo es coneix la seva història de relació anterior.\nAshley Olsen Edat, alçada, pes i mesures corporals\nA partir del 2020, l'edat d'Ashley Olsen és de 33 anys.\nEs troba a una alçada de 5 peus i 2 polzades d'alçada.\nTé un parell d'ulls marrons i té el cabell ros.\nDades ràpides d'Ashley Olsen\nNom real Ashley Fuller Olsen\nNascut 13 de juny de 1986\nEdat 33 anys (a partir del 2020)\nProfessió Dissenyadora de moda, autora, empresària, actriu, productora\nConegut per El paper de Michelle Tanner amb ella\ngermana bessona Mary-Kate Olsen al\nsèrie de televisió, Full House\nLloc de naixement Sherman Oaks, Califòrnia, Estats Units\nResidència Oaks, Califòrnia, Estats Units\nAlçada / Alt En peus - 5'2"\nPares Pare: David Olsen\nFamiliars 1. Mary-Kate Olsen (germana bessona)\n2. Elizabeth Olsen (germana)\nNovio / Cites Louis Eisner\nPatrimoni net Aproximadament $ 100- $ 130 milions de dòlars (a partir del 2020)\nEnllaços a xarxes socials Twitter\nLlegiu també: Maitreyi Ramakrishnan (model) Novio, valor net, biografia, wiki, edat, alçada, pes, carrera, fets\nAshley Olsen Vida primerenca i educació\nAshley va néixer el 13 de juny de 1986 a Sherman Oaks, Califòrnia, Estats Units.\nÉs filla de Jarnette, una gerent personal, i de David Olsen, promotor immobiliari i banquer hipotecari.\nJuntament amb la seva bessona, Mary-Kate, tenen un germà gran, Trent Olsen, una germana petita, Elizabeth Olsen, i mig germans menors, Taylor i Jake, del segon matrimoni del seu pare.\nEls pares d'Olsen es van divorciar el 1996.\nEls bessons i els seus germans tenen ascendència noruega mentre que la seva mare és d'ascendència francesa, alemanya i italiana.\nSegons la seva educació, va assistir a la Campbell Hall School de Los Angeles.\nEl 2004, Mary-Kate i Ashley van assistir a la Gallatin School of Individualized Study de la Universitat de Nova York.\nLlegiu també: Lily-Rose Depp (actriu) biografia, wiki, xicot, valor net, alçada, pes, carrera, fets\nCarrera d'Ashley Olsen\nSegons la seva carrera, va començar la seva carrera d'actriu als nou mesos d'edat quan ella i la seva germana bessona, Mary-Kate Olsen, van ser contractades per compartir el paper de Michelle Tanner a la popular sèrie de televisió Full House (1987-1995). .\nVa protagonitzar al costat de Mary-Kate a les pel·lícules, To Grandmother's House We Go (1992), Double, Double, Toil and Trouble (1993), How the West Was Fun (1994), It Takes Two (1995), Billboard Dad (1998). ) i a la sèrie de televisió Two of a Kind (1998–1999).\nFets sobre Ashley Olsen\nForbes tenia els bessons a la seva llista 30 Under 30: All-Star Alumni el 2017.\nL'octubre de 2012, els Olsens van guanyar el premi Innovator of The Year de la revista WSJ.\nEl 2005, Olsen va presentar una demanda de 40 milions de dòlars contra la revista sensacionalista National Enquirer per descriure-la com una implicada en un escàndol de drogues.\nMés tard, The National Enquirer es va disculpar i va declarar que no tenia la intenció de suggerir que estava involucrada en l'escàndol.


Aquests són els quinze estats fora de la UE on es podria viatjar a partir de dimecres\nLa llista resta pendent de l'aprovació definitiva dels governs dels estats membres de la Unió Europea\nDimecres, primer de juliol, la Unió Europea reobrirà les fronteres exteriors després de tres mesos tancades pel confinament a causa de la pandèmia de la covid-19. Pendents del vist-i-plau definitiu, són quinze els estats amb els quals s’obriran fronteres: Sèrbia i Montenegro, a Europa; el Japó, Corea del Sud, Geòrgia, Tailàndia i la Xina, a l’Àsia; el Marroc, Algèria, Tunísia i Ruanda, a l’Àfrica; el Canadà i l’Uruguai, a Amèrica; i Austràlia i Nova Zelanda, a Oceania.\nEls estats de la Unió Europea exhaureixen el temps de la negociació perquè hi ha governs que mantenen reserves sobre alguns dels estats als quals es vol autoritzar l’entrada i la sortida de viatgers amb l’espai Schenguen. Segons fonts consultades per Europa Press, la presidència rotativa de la Unió Europea, en mans de Croàcia, ja ha fet la proposta formal a la resta de governs.\nEn quedaran exclosos els estats que tenen una situació sanitària més greu, com els Estats Units, el Brasil i Rússia, i també Cuba, tot i que les dades sanitàries de l’illa són bones. En el cas de la Xina, la reobertura de les fronteres resta pendent de la reciprocitat que hi hagi amb el govern xinès.


La diòcesi obsequia una creu pectoral a Mons. Antoni Vadell, bisbe auxiliar de Barcelona\nEl delegat general del Bisbat, mn. Antoni Vera, en nom de la diòcesi de Mallorca, ha fet obsequi d’una creu pectoral al bisbe auxiliar electe de Barcelona, Mons. Antoni Vadell Ferrer, amb motiu de la seva pròxima ordenació episcopal.\nLa creu pectoral, disseny de l’artista Jaume Falconer, ha estat obrada als tallers Piña Grau de Palma. S’inspira en la creu de pedra trobada a la basílica paleocristiana de Son Peretó (Manacor) datada en el segle V.\nMons. Vadell serà ordenat bisbe, juntament amb Mons. Sergi Gordo, el proper dissabte 9 de setembre a la Basílica de la Sagrada Família de Barcelona en una celebració presidida pel cardenal arquebisbe de Barcelona Joan Josep Omella.


¿Alguna vegada hi va haver una ETA bona? - Blog de CJ\nNavega: Home » 2010 » December » 29 » ¿Alguna vegada hi va haver una ETA bona?\n29 December 2010 · per Javier Vitoria · a Drets humans\n¿Alguna vegada hi va haver una ETA bona? Encara que la pregunta no sigui gens senzilla de contestar i tot i el risc de simplificar excessivament la meva resposta que exigiria, sens dubte, moltes més precisions de les que aquí puc fer, la meva resposta és: mai hi va haver una ETA bona, encara que no tots els seus comportaments històrics i accions puntuals mereixin el mateix qualificatiu moral. No obstant això, no sempre vaig pensar així. Què és el que ha canviat?\nPer a explicar-me m’ajudaré dels tres primers significats de la paraula «bona», segons el Diccionario de la Real Academia de la Lengua Española: 1. “Que té bondat en el seu gènere”; 2. “Útil i a propòsit per a alguna cosa”; 3. “Gustosa, desitjable, agradable, divertida”. Aniré del tercer al primer.\n*Pertanyo a la generació nascuda en acabar la guerra civil espanyola. Durant els anys seixanta, la mitologia de la cultura violenta (“Euskadi està ocupada”, el messianisme guerriller, les figures del Che Guevara o del capellà guerriller Camilo Torres, etc.) ens va seduir a molts de nosaltres. La irrupció d’ETA en l’escenari polític basc ens va semblar “atractiva” i, fins i tot, ens va “captivar” a molts que mai vam militar en ella. Ens complaïa comprovar la generositat i el valor d’alguns joves de la nostra generació, que arriscaven les seves vides per lluitar contra la dictadura franquista. Fins i tot en alguns moments ens va semblar “divertida” l’aventura de col·laborar amb ETA. Per exemple, facilitar a ETA el robatori de la multicopista d’una institució universitària ens era tant o més “entretingut” que anar a menjar potes a Iturribide.\n*També vam pensar que l’organització armada era “útil i a propòsit” per a l’alliberament del poble treballador basc, utilitzant avui una expressió molt usada aleshores. ETA era una organització “bona” per assolir un objectiu polític: la derrota de la dictadura franquista i la conquesta de la democràcia. La tardor del 1968, a Bilbao, Ignacio Ellacuría, segurament a contracor, ens va reforçar aquesta convicció a alguns cristians que l’escoltàvem. Li vam sentir dir que, «en una situació desesperada, en una situació límit», el recurs a la violència subversiva, tal com havia fet el sacerdot Camilo Torres, era «una temptació, però no un pecat». Vam escoltar la seva intervenció des d’una percepció de la realitat basca de la violència, que podria resumir-se de la següent manera: la situació estructural de violència de la dictadura franquista havia provocat la violència subversiva i reactiva d’ETA, que ja s’havia cobrat les vides del guàrdia civil José Pardines (juny 1968) i del comissari Melitón Manzanas (agost 1968); i aquesta havia excitat l’habitual violència repressiva de la guàrdia civil que acabava de matar al primer militant d’ETA: Txabi Etxebarrieta (juny 1968). Amb tota naturalitat inferim de les seves paraules que la violència d’ETA era “temptació, però no pecat”, doncs vivíem en una situació límit i desesperada i estaven en joc valors superiors, com els drets humans i democràtics.\n*El pas del temps m’ha portat a la convicció que la «bondat» d’ETA només es troba en la seva naturalesa o gènere: el propi d’una organització exterminadora de la vida. ETA ha estat molt «bona» a l’hora de matar, assassinar, extorsionar, aterrir, produir sofriment, deshumanitzar, fanatitzar, etc. allà per on passava. I tot el contrari, és a dir, molt «dolenta» a l’hora de generar vida, llibertat, justícia, fraternitat i democràcia. Poques persones i grups amb caire democràtic van advertir a temps el perill latent que amagava la violència etarra abans de 1975, data de la mort de Franco. I menys encara, les persones i grups d’esquerres o progressistes, com es diu ara. En el període posterior, el de la transició democràtica, amb prou feines es va anar obrint pas a una altra presa de consciència. No vam ser clarividents per a reconèixer a temps l’imparable força de destrucció i mort que amagava aquella violència de reacció contra la dictadura, inaugurada oficialment el 31 de juliol de 1959.\nEn aquesta qüestió em sembla imprescindible l’autocrítica. Actualment hi ha veus capficades en parlar d’una ETA «bona» i d’una altra «dolenta». Gairebé sempre fan coincidir el canvi de rasant en el moment històric en el que personal o col·lectivament ells van abandonar la lluitar armada o van adoptar una actitud crítica i bel·ligerant contra ETA. Hom ignora o oblida que potser és possible desistir de la lluita armada, penedir-se d’haver-la emprat, criticar-la després d’haver-la justificat i reconèixer l’error, però és impossible aturar aquesta dinàmica de mort i de destrucció que un dia ETA va engegar a Euskadi i que ha acabat essent terrorisme pur i dur. Aquesta força devastadora es va independitzar de la voluntat dels qui li van donar vida i van conviure amb ella amb absoluta naturalitat durant un temps. En els últims 42 anys, ha produït una infinitat d’estralls humans irreparables. I avui, encara és una amenaça mortal per a nombrosos ciutadans bascos i espanyols; i un factor deshumanitzador d’un altre nombre important de ciutadans bascos que en el seu afany de legitimar la violència han acabat essent ells mateixos les víctimes del seu poder destructor. La violència etarra ha produït i segueix produint conseqüències objectives i subjectives inacceptables.\nLa història d’ETA marca un abans i un després en l’experiència de ser bascos. Els nostres últims quaranta anys estan marcats a foc per la seva barbàrie terrorista. De la seva violència podem distanciar-nos personalment, però sense alliberar-nos del tot dels seus danys i ferides. Durant un segle, com vaticinava Bernardo *Atxaga, carregarem amb tot això en la nostra consciència i pensarem que mai hauria d’haver existit la violència en el País Basc. Ens passa el mateix que als alemanys amb *Auschwitz, als nord-americans amb Vietnam o als argentins amb els desapareguts. L’experiència de la violència ens ha canviat, impregna el nostre inconscient individual i col·lectiu, dicta a prioris i dirigeix reflexiva o irreflexivament comportaments col·lectius. No som el que vam ser i el retorn a la pau i a la reconciliació, si alguna vegada es produeix, no serà cap operació retorn. Quan es descendeix als inferns de l’horror res no torna a ser el mateix. No cal dir que aquesta visió també ha canviat aquelles dues primers perspectives sobre la bondat d’ETA.\n← Inma Soler en Ràdio Estel, sobre su artículo\nSense democràcia econòmica no hi ha democràcia política →


La Casa la Campana de Sant Feliu premia els emprenedors i l’autoocupació – Ràdio Sant Feliu 107.0 FM\nBy Paul Marca|2011-02-28T13:15:23+02:0028 de febrer de 2011|Sense categoria|Comentaris tancats a La Casa la Campana de Sant Feliu premia els emprenedors i l’autoocupació\nSegons que informa el diari El Punt, la Casa La Campana de Sant Feliu contribueix a dinamitzar l’economia local amb la creació dels Micropremis a l’Emprenedor, que consisteixen en una dotació de 1.800 euros per a alumnes i exalumnes que volen muntar o ampliar el seu negoci.\nL’escola La Campana, per la qual han passat més de 2.500 alumnes, vol donar suport així a l’autoocupació, per a projectes que comencin i serveixin “per donar exemple”, segons explica Xavier Campasol, responsable del centre. Els premis estan dividits en dues categories, amb dos premis cadascuna. Es premiaran dos projectes de nova creació, que rebran 600 euros a fons perdut i 1.200 per tornar en el termini de dos anys sense cap interès. En el cas de projectes d’ampliació, es dotaran amb 1.800 euros, que s’hauran de tornar, però, en dos anys, sense interès.\nSegons els responsables del centre, que va començar les activitats el 1994, “ha pujat el nombre d’empreses els últims anys” i amb aquesta iniciativa es vol donar suport a projectes que comencin i donin exemple. “No anem a guanyar, sinó a dinamitzar”, explica Xavier Campasol.\nEls candidats poden presentar les propostes aspirants als premis fins al 31 de maig. Al cap d’un mes se sabrà quins projectes se’ls enduen. De moment, el centre és qui posa aquests diners per als premis, que volen que tinguin continuïtat, i esperen trobar patrocinis per a l’any que ve.\nAquest centre, que va començar a impartir cursos com a col•laborador del Departament de Treball de la Generalitat de Catalunya el febrer del 1994, amb l’objectiu de dinamitzar el mercat laboral de la seva zona d’influència i amb la clara vocació, en paraules dels responsables, de “treballar per fer progressar les persones”, està homologat per la direcció general d’Ocupació del Departament d’Empresa i Ocupació de la Generalitat.


Alejandro Ros Mateos: Jo he vist coses que vosaltres no creuríeu, Blade Runner\nJo he vist coses que vosaltres no creuríeu, Blade Runner\nEl 25 de juny de 1982 es va estrenar Blade Runner, pel·lícula dirigida per Ridley Scott a partir de la novel·la de ciència ficció Somien els androides amb ovelles cibernètiques de Philip K. Dick. Segons el meu parer poques vegades una pel·lícula supera tant l’obra literària en la que es basa d’una forma tant gran com aquesta: la novel·la és un bon llibre, però la pel·lícula és genial.\nProtagonitzada per Harrison Ford, Sean Young i Rutge Hauer narra en un futur cada cop més proper el dilema d’uns androides que es neguen a la desaparició i la persecució policíaca d’un Blade Runner encarregat de posar fora de circulació les unitats que s’escapen fora de control. Una música increïble a càrrec de Vangelis, uns efectes i un treball d’ambientació perfecte, l’atmosfera fosca del futur, la trama que en certs aspectes recorda als grans clàssics del cinema negre, fan de Blade Runner un clàssic modern. Però per sobre de tot Blade Runner ens fa pensar sobre la vida, la mort i la pròpia humanitat. Per això en el seu moment no va ser un èxit comercial, i per això amb els anys s’ha convertit en una pel·lícula de culte. El fet que algunes parts de la pel·lícula no acabin de quedar clares encara ha contribuït més a aquesta popularitat.\nI ens ha deixat un dels monòlegs més poètics de la història del cinema:\nPublicat per Alejandro Ros Mateos a 00:13\nJo he vist coses que vosaltres no creuríeu, Blade ...\nLa vida no té solució... perquè no és un problema!...\nPepsi Man, per Francisco Ibáñez\nAT-AT i AT-ST\nSant Joan Despí, 9 de juny de 1918\nPer molts anys Naranjito\nEl preu dels còmics


La cacicada de l'aigua a Catalunya\nCatalunyapress.- Saltava la notícia, l'Agència Catalana de l'Aigua, ACA vol pujar el preu de l'aigua pel 2013, un 5.2 % . La notícia ha caigut com "un gerro d'aigua freda"als ciutadans, empreses, ajuntaments, i empreses subministradores , sense comptar amb el consens de tots. El director de l'ens, Leonard Carcolé ha portat al Consell d'Administració aquesta proposta que ha estat aprovada per portar-la posteriorment al Govern .\nPerò la reunió ha estat moguda ja que, representants de la Federació i l'Associació de Municipis de Catalunya estan en contra d'aquesta mesura per dues raons: la primera, perquè, una vegada més Carcolé s'ha saltat la Llei de Bases de Règim Local, que estableix amb claredat que la competència, en el subministrament d'aigua, és de l'Administració Local, i els alcaldes no han estat consultats. Així mateix , el Tribunal Suprem ho ha reiterat en diferents sentències . Què pretén l'ACA amb aquesta invasió de competències?. Dos, perquè la crisi afecta a les butxaques dels ciutadans i les empreses i els responsables municipals no estan per labor.\nLa mesura que resulta més "extravagant" és la que s'atribueix l'ACA capacitats que no li corresponen , envaint competències de l'Administració Local i usurpant les funcions que tenen assignades la Consellería d'empresa i Ocupació a través de la Comissió de Preus de Catalunya (CPC).\nEls expedients de tarifes , en l'actualitat, són aprovats per l'Administració competent, és a dir, els ajuntaments , posteriorment es traslladen a la Comissió de Preus de Catalunya per a la seva aprovació. En la CPC, l'ACA té representant , i per tant , no està al marge del procés . La CPC ha de vetllar pel control de la inflació i la coherència tarifàries , bàsicament i l'aigua . Què pretén l'ACA amb aquesta usurpació de funcions . De seguir amb aquesta actitu, es llegués a la "burocratització"dels processos tarifaris , on una administració pública informa dues vegades sobre el mateixos. L'ACA pretén deixar en l'aire l'acceptació o no de conceptes tarifaris ,de manera que a discrecionalitat del funcionari de torn decidirà si es modifica la tarifa prèviament aprovada per l'ajuntament .. Però aquí no caba el tema ,amb aquesta pretensió, Com un ajuntament podrà licitar el servei de l'aigua?, Validarà l'ACA amb caràcter previ els plecs dels ajuntaments i les propostes de tarifes contingudes en elles . Fins a quan se li permetrà a l'ACA actuar com un regne de taifas?.\nEn quant al Govern, segons el seu portaveu ,Francesc Homs, " l'aigua la tenim a Catalunya 4 vegades més barates que en Alemanía, tenim un règim pluriométrico diferent, com és molt evident, i les exigències són també són diferents, per la mateixa raó que el nostre. Per tant, si l'aigua en boca dels usuaris de Catalunya és quatre vegades més barata que Alemanya, com a mínim, això requereix una reflexió". El que no explica Homs és que Catalunya no és Alemanya i , aquí, l'aigua és quatre vegades més cara que en la resta d'Espanya


Veïns del Pallars demanen protegir els cementiris de pobles abandonats | Catalunya Religió\nVeïns del Pallars demanen protegir els cementiris de pobles abandonats\n(ACN) Sant Sebastià, al Pallars Sobirà, es va despoblar als anys seixanta. Els veïns van marxar, les cases han anat caient, però les creus del cementiri aguanten. És el record dels avantpassats. Ara, veïns de la zona demanen que es conservi per evitar que també acabi en ruïnes. Besan, a Alins, és un poble deshabitat la majoria de l'any, no té carretera i l'únic accés és a peu. Ignasi Sinfreu hi té enterrats els seus familiars i considera que pel "valor sentimental i humà" que suposen s'han de preservar. A tocar de Mencui, Soriguera, hi ha el cementiri. Una única creu al mig d'un prat ho denota. Josep Nus, veí del poble, demana tancar-lo per evitar que els senglars es passegin per sobre les tombes dels seus avantpassats.\nAnna Servent, veïna de Sarroca, a pocs quilòmetres de Sant Sebastià, encara recorda quan el poble es va anar despoblant. I amb els anys ha vist com les cases s'enrunaven. Servent visita el poble veí tot sovint i recorda com ja en dues ocasions el mur de contenció del cementiri ha cedit. Fins al punt de quedar al descobert fustes dels taüts i ossos dels morts. Aquesta veïna recorda haver tornat a enterrar les restes amb les mans. Al cap de poc, els murs es van refer.\nEl poble està pràcticament tot en runes, fins i tot l'església, però les creus dels difunts es mantenen a peu dret. Pràcticament, l'únic senyal que hi va haver vida al poble. Servent ha dit que veure caure les cases del poble "fa molta pena" i confia que el cementiri es mantingui. Allí hi té enterrats tots els seus "amics" del poble veí.\nEl cementiri de Mencui queda just a sota la carretera a l'entrada del poble. S'identifica perquè al mig d'un tros hi ha una creu amb flors lligades. No hi ha porta ni parets, solament una creu. Josep Nus, veí del poble, ha demanat a l'Ajuntament posar-hi tanques perquè els animals salvatges no hi puguin entrar. Dia sí i dia també veu com els porcs senglars trepitgen les tombes. Aquest veí del Pallars vol evitar que un dia els animals es posin a furgar pel cementiri com fan en prats propers.\nL'Ajuntament de Soriguera conscient de la situació ja ha començat a treballar i ben aviat hi posarà alguna mena de barana i una porta. D'aquesta manera el cementiri també quedarà ben delimitat.\nLa família d'Ignasi Sinfreu, veí de la Borda de Felip, és originària de Bessan, un poble que no té carretera i que solament s'hi pot accedir a peu per un corriol d'uns tres quilòmetres. Recorda que quan van morir els seus padrins els van pujar amb l'ajuda d'animals per a enterrar-los a Besan. Els seus pares ja els van enterrar al cementiri d'Ainet de Besan, poble a tocar de la borda on viu per més comoditat. Aquest veí vol que el cementiri d'aquest petit poble es conservi per record als seus avantpassats, però també pel record de tots els veïns del poble que hi són enterrats. Assegura que ja ha deixat escrit que quan ell mori, vol que l'enterrin a Besan.\nJuntament amb altres veïns del poble, té cura que el cementiri no es malmeti. Sinfreu reflexiona i diu que per ell té més valor el cementiri que l'església del poble.\nAl cementiri de Besan costa que hi entrin cabirols o porcs senglars perquè està sobre una penya. El que sí que faran és posar-hi una porta. Aquesta obra la farà el Parc Natural de l'Alt Pirineu.\nA Norís, al municipi d'Alins, solament hi viu un veí tot l'any. La tranquil·litat és absoluta, tant que els porcs senglars campen lliurement. L'alarma va arribar el dia que van entrar al cementiri i van començar a furgar deixant alguns ossos dels difunts al descobert.\nEl Parc Natural de l'Alt Pirineu es va encarregar de solucionar-ho i va posar tanques a tot el perímetre del cementiri per evitar el pas de fauna salvatge al cementiri.\nSón molts els cementiris que queden desprotegits de la fauna salvatge, d'humitats que en fan caure les parets o que pateixen falta de manteniment. En alguns casos són els mateixos veïns els qui es preocupen d'aquests espais i en altres se n'encarreguen els Ajuntaments. El Parc Natural de l'Alt Pirineu darrerament ha donat resposta a les peticions que li han arribat: tancar el cementiri de Norís i el de Besan que es troba pendent de col·locar la porta.\nCom ha manifestat el veí de Besan, "tot el que es faci als cementiris rurals és benvingut amb el principal objectiu de conservar aquests espais per al descans etern".\ncementiris, Pallars Sobirà, avantpassats, recordar, Urgell, Espiritualitat, Patrimoni, Societat


Un estiu de cinema a la Filmoteca de Catalunya | Público\nEstàs llegint: Un estiu de cinema a la Filmoteca de Catalunya\nLa filmoteca del Raval de Barcelona ofereix fins al setembre un cicle sobre musicals i una exposició sobre el director de cinema polonès Krzysztof Kieślowski.\nActualizado: 14/08/2019 11:34\nUn any més, la Filmoteca de Catalunya no tanca per vacances i ha decidit refrescar els càlids dies de l’estiu amb una oferta variada per als cinèfils més assedegats. La institució amb seu al Raval de Barcelona que gestiona el Departament de Cultura de la Generalitat manté en cartell durant els mesos d’agost i setembre el cicle “Musicals, tal com sonen”, que va arrencar el passat juliol, així com una exposició de fotografies i cartells de pel·lícules del director polonès Krzysztof Kieślowski, l’autor de films ja clàssics com els que formen la Trilogia dels colors o Decàleg.\nEl passat 2 de juliol va començar a la Filmoteca el cicle “Musicals, tal com sonen”, un repàs cronològic, eclèctic i exhaustiu -una seixantena de pel·lícules- del bo i millor del gènere cinematogràfic que més ha fet ballar i cantar. Des dels clàssics de la meca de Hollywood que han inspirat “remakes”, com A Star is Born (1954), a la més recent i oscaritzada La La Land (2016).\nCartell expo Kieslowski\nEn el menú del cicle hi trobem imprescindibles del cine nord-americà com An American in Paris (1951) o Grease (1978) i rareses com One from the Heart (1981) de Francis Ford Coppola o Pennies from Heaven (1981) de Herbert Ross. Però en la selecció també hi ha films procedents d’altres latituds com el Japó (Jazz musume tanjo, 1957), França (Une chambre en ville, 1982) o l’Argentina (Sur, 1988).\nEls biopics de grans figures de la música també hi estan representats amb el de Jerry Lee Lewis a Great Balls of Fire (1989), Amadeus (1984), Farinelli (1994) o Ray (2004), i altres films documenten concerts mítics com el darrer de The Band a The Last Waltz (1978), de Martin Scorsese, o la música com a element d’integració política i social a La Nova Cançó (1976) de Francesc Bellmunt.\nTambé hi ha un record a una de les figures cabdals del musical que recentment ha desaparegut, Stanley Donen. A principis d’agost es van poder veure algunes de les seves pel·lícules musicals -com la icònica Singin’ in the rain (1951)- i, fins a final de mes, l’homenatge s’eixampla amb films d’altres gèneres de la seva brillant filmografia, com Charade (1963) o Indiscreet (1958), en el cicle “El feeling de Stanley Donen”.\nEl cicle “Musicals, tal com sonen” es podrà veure fins al 12 de setembre. Per consultar el programa i comprar entrades, consulteu el web de la Filmoteca.\nFoto expo Kieslowski\nPel que fa al cinema més d’autor, i després del cicle de pel·lícules seves que es van projectar el mes de juliol, la Filmoteca acull fins al 29 de setembre l’exposició “Krzysztof Kieślowski: Empremtes de la memòria”.\nLa mostra, produïda pel Museu de Cinematografia de Lodz (Muzeum Kinematografii w Łodzi) i que ara acull la Filmoteca de Catalunya, documenta la trajectòria artística del director de Dekalog (Decàleg) a través d’una vintena de cartells de les seves pel·lícules.\nAquest material conviu amb una trentena de fotografies fetes pel mateix realitzador mentre estudiava a l’Escola Superior de Cinema de Lodz i que provenen de l’Instytut Polski (l’Instituto Polaco de Cultura en Madrid) i la projecció d’un documental realitzat per l’assistent de direcció del mateix Kieślowski (I’m so so de Krzysztof Wierzbicki, 1998) i produït per la televisió danesa.\nEn el film es mostra el director com un home modest i amb una gran curiositat intel·lectual i fou gravat durant un retir voluntari, uns mesos abans de la seva mort. Kieślowski hi respon a algunes preguntes sobre la seva vida i els seus films.\nEl diputado díscolo de UPN que casi frustra la reforma laboral intenta dar una lección a Sánchez y sale escaldado\nLas redes responden a una diputada del PP que dice que saliendo a correr se encontró diez lobos: 'Milagros Marcos aka Caperucita Roja'\nAbogados del 'procés' analizan el camino en el Supremo de los recursos por los indultos y sus consecuencias en el TEDH\nEl argelino deportado por Interior en contra de la Audiencia Nacional consigue el visado para volver a España\nEsperansa Grasia: "De pequeña me llegué a creer que las chicas no hacíamos gracia"\nAda Colau: 'Tenemos que apoyar al máximo el proyecto de Yolanda Díaz'\nAna Milán revoluciona Twitter con su crítica al cartel electoral de Macarena Olona y una encuesta con polémica


Sitgesinfoguia – L’Ajuntament aprova els tràmits urbanístics previs a la construcció de l’Agnès de Sitges\nEl ple municipal ha aprovat els tràmits urbanístics necessaris per iniciar les obres de l’escola Agnès de Sitges. La sessió plenària ha donat també llum verda al Pla d’Accions de Turisme per a 2018, en el qual s’anuncien dos grans esdeveniments: la Dance World Cup i la segona edició del Torneig de Golf mundial.\nLa regidora de Serveis Urbans, Carme Almirall, ha avançat que “estem valorant la repercussió de la sentència del Tribunal Superior de Justícia. Els tècnics estan treballant per trobar els mitjans i evitar que es produeixi un increment en la tarifa que repercuteixi en la ciutadania”. També ha comunicat que “estem a l’espera de la petició de convocatòria de la FMC i AMC” [per tractar aquest tema].


El 20 de maig, últim dia per a les preinscripcions a les escoles bressol de Sabadell\nTot i que el procés s’ha de fer de forma telemàtica, en casos excepcionals es pot demanar cita prèvia a l’escola bressol sol·licitada\n12 de de maig del 2022. 17:08\nLes famílies de Sabadell (Vallès Occidental) interessades a apuntar els fills a una de les escoles bressol municipals per al curs 2022-2023 tenen fins al 20 de maig per fer-ne la preinscripció, període que va començar el dia 9 d’aquest mateix mes.\nTot i que la preinscripció s’ha de fer de forma telemàtica, de manera excepcional, per als casos en què els sol·licitants no puguin presentar la preinscripció ‘online’, serà necessari demanar cita prèvia a l’escola bressol sol·licitada en primera opció, una cosa que es pot fer des del dia 10 de maig.\nAixí, l’ajuntament ha habilitat un portal a la seva pàgina web amb tota la informació necessària per a les famílies que tenen dubtes sobre com fer la preinscripció. A més, l’administració local també ha publicat un document en el qual es poden consultar les places dels diferents centres.\n«Atès que està demostrat que els beneficis de l’escolarització primerenca es veuen reflectits en els futurs processos d’ensenyament aprenentatge que desenvoluparan els nens», a les escoles bressol municipals es proposa un sistema de tarifació social basat en la igualtat d’oportunitats.\nSabadell torna a perdre població per segon any consecutiu\nPer tant, la tarifa que s’aplicarà dependrà del llindar de renda i del nombre de membres de la unitat familiar, i a més els serveis tarifats són la jornada completa, la jornada de matí i la flexibilitat horària.\nSabadell Ajuntaments Guarderies


Hàbits - FÒRUM.ad\nEl 13/10/20 7:00\nHàbits, costums o rutines diga-li com vulguis. El cas és que quan per norma realitzes una acció de manera contínua en el temps sempre a una mateixa hora o sempre en un determinat dia es converteix en una cosa usual per a tu.\nIgual que moltes persones es desperten sempre a la mateixa hora i moltes vegades abans d’arribar a sonar el despertador. Això és el que passa quan es repeteix en el temps un fet. La teva ment ho interioritza i igual que si sonés un despertador intern que et crida a l’acció per fer aquesta repetició.\nSabent això ens trobem davant de dos dificultats.\nUna la d’agafar un hàbit que no és tan difícil; ja que es tracta d’acostumar-se a fer sempre alguna cosa de forma repetitiva; per això només necessitarem temps i repetició.\nLa segona dificultat pot ser la major; és la de canviar un costum. Ja que ens enfrontem a la dificultat de crear una nova rutina i canviant l’anterior. Desprogramar la nostra ment i tornar a programar-la d’una altra manera. Podeu arribar a pensar que és fàcil i podria ser-ho quan tot canvia. És a dir en vacances per exemple ja no et despertes com sempre a les 7 del matí però clar tampoc te’n vas a dormir a la mateixa hora 😉 Per tant l’única solució serà la de començar a acostumar-se a posar-se alarmes o recordatoris per realitzar la nova tasca en un nou moment i esperar que el temps transcorri perquè es torni a convertir en un hàbit.\nNotícia Anterior: Baixada de temperatures generalitzades a tot el país\nSegüent Notícia: Lisboa en tres dies


Política de privadesa - EdARC - Espai d'Arquitectura i Construccions\nLa nostra adreça web és: http://www.edarc.cat.\nUtilitzem cookies pròpies i de tercers per millorar l'experiència d'usuari.\nPodeu obtenir més informació sobre quines cookies utilitzem o bé desactivar-les als AJUSTOS.\nCookies estrictament neccesàries\nAquesta web utilitza cookies per oferir-te la millor experiència d'usuari possible. La informació de les cookies s'emmagatzema al navegador i realitza funcions com reconèixer-te quan tornis a la nostra web o ajudar al nostre equip a comprendre quines seccions de la web trobes més interessants i útils.\nLes cookies estrictament necessàries s'han d'activar sempre per poder desar les teves preferències d'ajusts de les cookies.\nSi dasactives aquesta cookie no podrem desar les teves preferències. Això vol dir que cada vegada que visitis aquesta web hauràs d'activar o desactivar de nou les cookies


El president de la Generalitat diu que la crítica al govern espanyol és sobre les inversions en infrastructures i la separa de la negociació sobre el conflicte polític\nEl president de la Generalitat, Pere Aragonès, ha criticat amb duresa el govern espanyol per l’anunci, de sorpresa, de la suspensió de la inversió per a ampliar l’aeroport de Barcelona. Ha acusat el govern de Sánchez d’haver maquinat una operació de xantatge: “O decideixen ells i acceptem nosaltres, o no hi ha inversió.” Aragonès ha afegit que el govern espanyol no té voluntat de diàleg i que ni el govern de Sánchez ni AENA no han tingut una voluntat real d’invertir a Catalunya ni a l’aeroport de Barcelona: “Lluny de reprendre el diàleg i la recerca del consens, el govern de l’estat anuncia que paralitza les inversions de millora de l’aeroport. Ens volen posar entre l’espasa i la paret. O accepteu com ho volem fer nosaltres, o no hi ha res. Això és un xantatge.”\nLa trencadissa ha passat pocs dies abans de la reunió de la taula de diàleg entre els governs català i espanyol, però Aragonès ha negat que la decisió de l’executiu de Pedro Sánchez tingui un impacte negatiu en les expectatives de diàleg del govern català: “Això que dic és per la gestió d’infrastructures. La setmana que ve comencem una negociació important, i caldrà que l’estat formuli la seva proposta. La setmana que ve no discutirem d’infrastructures. No solament no l’afecta sinó que hi anem amb més força que mai.”\n“Hi ha molta gent que vol que la taula de negociació fracassi”, ha dit Aragonès. Tanmateix, ha dit que no seria pas ell qui la faria fracassar: “Tenim mirada llarga i la voluntat de negociació ha de passar per damunt de les maniobres de curta volada. Forçarem l’estat a una negociació i a una sortida política que sigui avalada per la ciutadania.”\nPer Aragonès, el debat sobre com s’ha de millorar l’aeroport de Barcelona és molt important, però que s’ha d’abordar escoltant tothom i tenint en compte tots els punts de vista. Segons ell, totes les perspectives volen fer avançar l’economia catalana, però cal que es tingui en compte la necessitat de ser exigents en la lluita contra el canvi climàtic. “La lluita contra el canvi climàtic no és sols una declaració d’intencions”, ha reblat, per criticar l’actitud del govern espanyol, del qual ha assenyalat la divisió de parer entre els ministres del PSOE i els d’Unides Podem.\nHa acusat el govern espanyol d’haver incomplert l’acord del 2 d’agost, en què es va pactar una inversió de 1.700 milions d’euros per ampliar l’aeroport de Barcelona i connectar-lo amb serveis de tren de gran velocitat amb els de Reus i Girona per actuar en xarxa. així mateix, ha afirmat que el pla director que havia de definir el detall de les actuacions s’havia d’aprovar durant els dos anys vinents, però que es van trobar que el document d’ordenació i regulació aeroportuària (DORA) ja tenia una previsió concreta que afectava la Xarxa Natura 2000. “Apostava per una ampliació de la pista de l’aeroport que afectava directament l’espai de la llacuna de la Ricarda, i això no comptava amb l’aval de la Generalitat”, ha dit. Una proposta, a més, que creu que era inviable perquè no hauria tingut l’aval de la Comissió Europea.\nAragonès també ha dit que no volien renunciar a una inversió, però que la volien ben feta. “Si haguessin volgut realment a invertir a Catalunya, hi renunciarien a corre-cuita per declaracions públiques que havíem fet abans de l’acord el 2 d’agost?”, ha demanat.


Un concepte mostra el HomePod touch: una pantalla tàctil a l'altaveu d'Apple | Actualitat iPhone\nàngel González | | HomePod, Notícies\nEl març de l'any passat Apple va decidir descontinuar les vendes de l'HomePod original per deixar tot el mercat d'altaveus a les mans del HomePod mini. El poc volum de vendes i la versatilitat del producte va fer que la gran poma decidís deixar de vendre l'original per centrar-se en la versió mini de HomePod amb grans prestacions, qualitat més que suficient i un preu assequible. No obstant això, per a molts el HomePod mini deixa molt a desitjar i ha sortit un concepte en els darrers dies mostrant un HomePod Touch. Aquest producte no seria més que un HomePod mini redissenyat amb una pantalla tàctil que brindaria moltes més opcions que l'actual altaveu de la poma.\n1 Una pantalla tàctil que donaria vida al HomePod Touch\n2 El so i la interacció activa, protagonistes del producte\nUna pantalla tàctil que donaria vida al HomePod Touch\nL'actual HomePod mini amb prou feines arriba als 10 centímetres d'alçada però n'hi ha prou per emetre un so d'alta qualitat en 360 graus. A més, l'addició d'un altre HomePod permet crear un so estèreo garantint el so envoltant les reproduccions de so i contingut multimèdia. No obstant això, per a molts el HomePod mini creuen que hauria de ser més que un altaveu. Però les especificacions del mateix tampoc li permeten ser explotat molt més pel que va ser creat: per ser un altaveu.\nÉs per això que els nois de 9to5mac s'han posat fil a l'agulla i han creat un concepte del que seria un nou producte de la gran poma. Un altaveu a cavall entre un Apple Watch i un HomePod, salvant les distàncies, al que han anomenat HomePod Touch. Recordem que l'actual altaveu mini d'Apple no compta amb una pantalla com a tal sinó que s'il·lumina amb animacions quan invoquem Siri o modifiquem el volum que els elements físics introduïts a la part superior.\nEl so i la interacció activa, protagonistes del producte\nAquest nou HomePod Touch incorporaria una pantalla tàctil que permetria a lusuari interactuar de forma activa amb la interfície de HomePodOS. Per garantir la usabilitat del HomePod l'altaveu s'inclinaria lleugerament per deixar el dispositiu inclinat de manera que l'usuari pogués tocar la pantalla de forma obliqua i no de forma vertical com passa ara (però sense pantalla, és clar).\nEl xip S5 que porta el HomePod actual també arribaria al HomePod Touch. Aquest xip també el munten els Apple Watch, per la qual cosa el sistema operatiu de l'HomePod, audioOS, també està preparat per alimentar la interfície d'una pantalla petita, com la que es mostra en el concepte. Aquesta pantalla rebria aplicacions com Rellotge, amb diferents esferes i interaccions, control multimèdia amb selecció de cançons, llistes i control de reproducció, gestió de trucades, control domòtic, etc.\nÉs a dir, tindríem a la pantalla el control de totes les accions que actualment podem fer amb Siri. No obstant això, de vegades Siri limita una mica lús de totes les funcions del HomePod. Tenir una pantalla permetria a lusuari tenir un control més visual i interaccionar amb el sistema de forma més directa.\nPel que fa al preu, els creadors del concepte posen un cost de 199 dòlars al HomePod Touch. Tenint l'Apple Watch Series 3 a 199 dòlars també, seria un pas intermedi entre un HomePod original (que ja no es ven), un Apple Watch Series 3 sense sensors i un HomePod mini. Un frankestein que vitaminaria l'actual HomePod mini.\nRuta completa cap a l'article: actualitat iPhone » productes Apple » HomePod » Un concepte mostra el HomePod touch: una pantalla tàctil a l'altaveu d'Apple\nWhatsApp està ultimant detalls per transferir els xats d'Android a iPhone


Homenatge a Catalunya. Capítol 2. Al front. / Terra i Llibertat. | EL CAVALLER DEL CIGNE ciutadà valencià de nació catalana //*//\n← Els perills de les religions. L’Islam radical.\nLo que dice el CIS y los medios callan o cómo engañar a la opinión pública. →\nSierra de Alcubierre, en el front d’Aragó on Orwell va combatre.\nBarbastro, si bé molt allunyada de la línia del front, tenia un aspecte lúgubre i desolat. Grups de milicians d’uniformes gastats vagaven pels carrers de la ciutat tractant de protegir-se del fred. En un mur ruïnós vaig descobrir un cartell de l’any anterior en què s’anunciava que «sis extraordinaris toros» serien matats a la sorra tal dia. On eren ara els toros i els toreros? Ja ni a Barcelona hi havia corregudes. Per algun estrany motiu, els millors matadors eren feixistes.\nLa meva companyia va ser enviada en camió a Siétamo, i després cap a l’oest fins Alcubierre, situada just darrere del front de Saragossa. Siétamo havia estat disputada tres vegades abans que els anarquistes acabessin per apoderar-se’n a l’octubre; l’artilleria l’havia reduïda en part a enderrocs i la majoria de les cases estaven marcades per les bales. Ens trobàvem a cinc-cents metres sobre el nivell del mar. El fred era rigorós i densos remolins de boira semblaven sorgir del no-res. Entre Siétamo i Alcubierre, el conductor del camió es va enganyar de camí i vam caminar extraviats durant hores entre la boira. Ja era de nit quan vam arribar a Alcubierre. A través de terrenys pantanosos, algú ens va guiar fins a un estable de mules, on ens vam quedar i no vam trigar a quedar-nos adormits. Al matí vaig descobrir que el lloc estava ple de molles de pa, trossos de diaris, ossos, rates mortes i llaunes buides.\nJa estàvem a prop del front, prou a prop com per sentir l’olor característica de la guerra, segons la meua experiència, una barreja d’excrements i aliments en putrefacció. Alcubierre no havia estat bombardejada i el seu estat era millor que el de la majoria dels llogarets propers a la línia de foc. Amb tot, crec que ni tan sols en temps de pau seria possible viatjar per aquesta part d’Espanya sense sentir-se impressionat per la misèria peculiar dels llogarets aragonesos. Estan construïdes com fortaleses: una massa de barraques fetes de fang i pedres, apinyades al voltant de l’església. Ni tan sols a la primavera es veuen flors.\nLes cases no tenen jardins, només compten amb patis on magres aus de corral rellisquen sobre llits de fems de mula. El temps era dolent, amb boira i pluja alternades. Amb l’aigua i el trànsit els estrets camins de terra s’havien convertit en fangars, en algunes parts de mig metre de profunditat, pels quals les rodes dels camions patinaven a gran velocitat i els camperols conduïen els seus atrotinats carros tirats per fileres de mules, de vegades de fins a sis animals cadascuna.\nEl constant anar i venir de les tropes havia reduït el llogaret a un estat de brutícia indescriptible. Aquesta no tenia ni havia tingut mai una cosa semblant a un excusat o un clavegueró. No hi havia ni un sol centímetre quadrat on es pogués trepitjar sense fixar-se on es posava el peu. Feia ja molt que l’església s’utilitzava com latrina, i el mateix passava amb els camps en mig quilòmetre a la rodona. En evocar els meus primers dos mesos de guerra, mai puc evitar el record de les crostes d’excrements que cobrien les vores dels rostolls.\nVan transcórrer dos dies i encara no ens lliuraven els fusells. Després de visitar el Comitè de Guerra i observar la filera d’orificis a la paret -orificis produïts per descàrregues de fusell, ja que allà es va executar a diversos feixistes un ja coneixia tot el que d’interessant conté Alcubierre. El front estava evidentment tranquil, ja que venien molt pocs ferits. El principal motiu d’excitació va ser l’arribada de desertors feixistes, als que es portava sota custòdia. Moltes de les tropes enfrontades a nosaltres en aquesta part del front no eren en absolut feixistes, sinó desgraciats reclutes que estaven fent el servei militar en el moment en què va esclatar la guerra i que només pensaven en escapar.\nOcasionalment, petits grups d’ells intentaven arribar fins a les nostres línies. Sens dubte, molts més ho haurien fet si els seus parents no s’haguessin trobat en territori feixista. Aquests desertors eren els primers feixistes «veritables» que jo veia. Em va sorprendre que no hi hagués entre ells i nosaltres cap diferència, amb l’excepció que usaven granotes de color caqui. Sempre arribaven morts de fam, la qual cosa era bastant natural després d’estar ocults un o dos dies en terra de ningú, però en cada oportunitat s’assenyalava aquest fet amb to triomfal com a prova que les tropes enemigues estaven famèliques.\nI en certa manera constituïen un espectacle penós: un noi alt, d’uns vint anys, de pell molt adobades pel vent, amb la roba convertida en parracs, a la gatzoneta al costat del foc, engolia un plat d’estofat a una velocitat desesperada, mentre els seus ulls recorrien nerviosament el cercle de milicians que l’observaven. Seguia creient, suposo, que érem rojos assedegats de sang i que l’afusellaríem quant hagués acabat de menjar. El milicià armat que el vigilava l’acariciava l’espatlla tranquil·litzadorament. En cert dia memorable, quinze desertors van arribar d’una sola tanda. Un individu, muntat en un cavall blanc, els conduïa triomfalment a través del llogaret. Me les vaig enginyar per treure una fotografia que va resultar bastant borrosa i que més tard em van robar.\nA la nostra tercera estada a Alcubierre van arribar els fusells. Un sergent de rostre rude i groguenc els va distribuir a l’estable de les mules. Vaig estar a punt de desmaiar-me quan vaig veure el trasto que em van lliurar. Era un màuser alemany datat en 1896; ¡Tenia més de quaranta anys! Estava rovellat, tenia la guarnició de fusta rajada, el forrellat travat i el canó corroït i inutilitzable. La majoria dels fusells eren igual de dolents, alguns d’ells fins i tot pitjors, i no es va fer cap intent d’assignar les millors armes als homes que sabien utilitzar-les. El més eficaç dels fusells, de només deu anys d’antiguitat, va ser lliurat a una bestiola de quinze anys a qui tothom coneixia com el «maricón». El sergent va donar cinc minuts d’una «instrucció» que va consistir en explicar com es carrega el fusell i com es desarma el forrellat. Molts dels milicians mai havien tingut un fusell a les mans, i suposo que molt pocs sabien per a què servia la mira. Es van distribuir cartutxos, cinquanta per home; després formàrem fila, ens col·locàrem les motxilles a l’esquena i partírem cap al front, situat a uns cinc quilòmetres. La centúria, vuitanta homes i diversos gossos, va avançar desordenadament per la carretera.\nCada companyia de la milícia comptava almenys amb un gos en qualitat de mascota. El desgraciat animal que marxava amb nosaltres tenia marcades a foc les inicials POUM en lletres enormes, i trotava a la nostra vora com si tingués consciència que el seu aspecte no era del tot normal. Al capdavant de la columna, al costat de la bandera vermella, el robust comandant belga, Georges Kopp, muntava un cavall negre; una mica més endavant, un jovenet de la milícia muntada feia jocs amb seu cavall, pujant al galop totes les costes i adoptant actituds pintoresques en les parts més altes. Els esplèndids corsers de la cavalleria espanyola, capturats en grans quantitats al començament de la revolució, van ser lliurats als milicians, però aquests semblaven entossudits a conduir-los a una ràpida mort per esgotament.\nLa carretera avançava entre camps erms i grocs, intactes des de la collita de l’any anterior. Davant nostre s’aixecava la serra baixa situada entre Alcubierre i Saragossa. Ja ens acostàvem al capdavant, a les magranes, les metralladores i el fang. Secretament, sentia por. Sabia que la línia estava tranquil·la en aquell moment, però, a diferència de la majoria dels homes que m’envoltaven, tenia edat suficient com per recordar la Gran Guerra, encara que no prou com per haver lluitat en ella. Per a mi la guerra significava estrèpit de projectils i fragments d’acer saltant pels aires; però, per sobre de tot, significava fang, polls, fam i fred. És curiós, però temia el fred molt més que l’enemic. Aquest temor m’havia perseguit durant tota la meva estada a Barcelona; fins i tot havia estat despert durant les nits imaginant el fred de les trinxeres, les guàrdies en les matinades grises, les llargues hores de sentinella amb un fusell gelat, el fang que es lliscava dins de les meves botes.\nAixí mateix, admeto que experimentava una mena d’horror en contemplar als homes al costat dels qui marxava. Resulta difícil concebre un grup més desastrós de gent. Ens arrossegàvem pel camí amb molta menys cohesió que un ramat d’ovelles; abans d’avançar quatre quilòmetres, la rereguarda de la columna s’havia perdut de vista. La meitat d’aquests anomenats «homes» eren criatures, realment criatures, de setze anys com a màxim. No obstant això, tots se sentien feliços i excitats davant la perspectiva d’arribar per fi al front. A mesura que ens acostàvem a la línia de foc, els nois que envoltaven la bandera vermella a l’avantguarda van començar a donar crits de «¡Visca el POUM!», «¡Feixistes, maricons!» I altres per l’estil; crits que tenien com a finalitat donar una impressió agressiva i amenaçadora però que, en sortir d’aquestes goles infantils, sonaven tan patètics com el plor dels gatets. Semblava increïble que els defensors de la República fossin aquesta torba de nois esparracats, armats amb fusells antiquíssims que no sabien utilitzar. Recordo haver-me preguntat si de passar un aeroplà feixista pel lloc, el pilot s’hagués molestat tan sols en baixar i disparar la seva metralladora. Sens dubte, des de l’aire podria haver-se adonat que estàvem lluny de ser veritables soldats.\nQuan la carretera va començar a internar-se en la serra, vam doblegar cap a la dreta i grimpàrem per un estret sender de mules que ascendia pel vessant de la muntanya. En aquesta regió d’Espanya els turons tenen una formació curiosa, en forma de ferradura, amb cims plans i vessants molt drets que descendeixen cap immensos barrancs. En els llocs més alts no creix res, excepte brucs i arbustos rabassuts entre els que treuen els ossos blancs de la pedra calcària. Allà el front no era una línia contínua de trinxeres, la qual cosa hagués resultat impossible en un terreny tan muntanyós, sinó simplement una cadena de llocs fortificats, coneguts sempre com a «posicions», penjats a la cimera de cada turó. En la distància es podia veure la nostra «posició» a la cresta de la ferradura: una barricada irregular de sacs de sorra, una bandera vermella onejant i el fum de les fogueres. Una mica més a prop, ja es percebia una pudor dolça, nauseabunda, que es va mantenir en els meus nassos durant setmanes. Immediatament darrere de la posició, en una esquerda, s’havien llançat les deixalles de mesos: un profund i supurant llit de restes de pa, excrements i llaunes rovellades.\nLa companyia que rellevàvem es trobava recollint el seu equip. Els homes havien estat al front durant tres mesos; gairebé tots lluïen llargues barbes, tenien els uniformes coberts de fang i les botes destrossades. El capità a càrrec de la posició va sortir del seu refugi i ens va saludar. Es deia Levinski, però tothom el coneixia per Benjamí, i encara que era un jueu polonès parlava francès com si fos la seva llengua materna. Era un jove baix, d’uns vint anys, de cabell negre i fort i un rostre pàl·lid i ansiós, sempre brut en aquest període de la guerra. Unes poques bales perdudes xiulaven molt per sobre dels nostres caps. La posició era un recinte semicircular d’uns cinquanta metres de diàmetre, amb un parapet construït en part amb sacs de sorra i en part amb munts de pedra calcària. Hi havia trenta o quaranta refugis subterranis cavats en el terreny com coves de rates. William, el seu cunyat espanyol i jo ens vam deixar caure en el lloc més proper i d’aspecte habitable. En alguna part del costat oposat ressonava intermitentment un fusell, produint estranys buits entre els turons. Acabats de descarregar els equips, ens arrossegàvem fora del refugi quan es va produir un altre tret i un dels nois de la nostra companyia es va abalançar des del parapet amb la cara banyada en sang. En disparar el seu fusell, per algun motiu li havia esclatat el forrellat. Li havien quedat el cuir cabellut esparracat. Ens iniciàvem amb una baixa, i, com s’anava a fer habitual, causada per nosaltres mateixos.\nA la tarda vam fer la nostra primera guàrdia i Benjamí ens va portar a recórrer la posició. Enfront del parapet hi havia un sistema de trinxeres estretes, cavades a la roca, amb troneres molt primitives fetes amb piles de pedra calcària. Dotze sentinelles estaven apostats en diversos punts de la trinxera i per darrere del parapet interior. Davant de la trinxera havia filats, i després la vessant baixava cap a un precipici aparentment sense fons; més enllà s’aixecaven turons nus, en certs llocs mers penyals abruptes, grisos i hivernals, sense vida, ni tan sols un ocell. Vaig espiar cautelosament per la tronera, tractant de descobrir la trinxera feixista.\n-On és l’enemic?\nBenjamí va fer un ampli gest amb la mà i en un anglès horrible em va respondre:\nD’acord amb les meves idees sobre la guerra de trinxeres, els feixistes devien estar a uns cinquanta o cent metres. No podia veure res; aparentment, les seves trinxeres estaven molt ben amagades. Amb gran pesar vaig seguir la direcció que assenyalava Benjamí: al cim del turó oposat, a l’altra banda del barranc, almenys a uns set-cents metres, es veia la diminuta vora d’un parapet i una bandera vermella i groga. La posició feixista! Em vaig sentir indescriptiblement desil·lusionat: estàvem molt lluny d’ells i, a aquesta distància, els nostres fusells resultaven totalment inútils. Però, en aquest moment, es va produir una gran commoció: dos feixistes, figuretes grises en la distància, ascendien maldestrament la nua vessant oposada. Benjamí es va apoderar del fusell que tenia més a prop, va apuntar i va prémer el gallet. ¡Click! Un cartutx defectuós; em va semblar un mal presagi.\nEls nous sentinelles no havien acabat d’ocupar el seu lloc quan van començar a llançar una terrible descàrrega contra res en particular. Podia veure els feixistes, diminuts com formigues, moure’s protegits darrere del seu parapet, i de vegades la taqueta negra d’un cap que s’aturava per un instant, exposant-se imprudentment. Era evident que no tenia sentit disparar. No obstant, en aquest moment el sentinella de la meva esquerra, en actitud típicament espanyola, va abandonar el seu lloc, va lliscar fins al meu lloc i va començar a incitar-perquè ho fes. Vaig tractar d’explicar que a aquesta distància i amb aquests fusells era impossible encertar a ningú excepte per casualitat. Però era un nen i va seguir assenyalant-me amb l’arma cap a una de les taquetes i somrient tan ansiosament com un gos que espera que llancin la pedra que ha d’anar a buscar. Finalment, vaig col·locar la mira a set-cents i vaig tirar. La taqueta va desaparèixer. Confio que passés prou a prop com per fer-li donar un bot. Era la primera vegada a la vida que disparava una arma contra un ésser humà.\nAra que coneixia el front em sentia profundament fastiguejat. A això li deien guerra! Si tot just s’entrava en contacte amb l’enemic! No em vaig preocupar per mantenir el cap per sota del nivell de la trinxera. Poc més tard, però, una bala va passar al costat de la meva oïda amb un desagradable xiulet i es va estavellar contra la protecció posterior. Confesso que em vaig capbussar. Tota la vida havia jurat que no em ajupiria la primera vegada que una bala passés sobre el meu cap, però el moviment sembla ser instintiu i tothom ho fa almenys una vegada.\nCartell de Terra i Llibertat, de Ken Loach.\nTerra i Llibertat 1\nEscorcollant en els assumptes del seu avi mort, una jove descobreix el passat militant d’aquest, i sobretot la seva participació com a soldat del Partit Obrer d’Unificació Marxista (POUM) (al costat dels republicans, anarquistes i comunistes) a la guerra d’Espanya el 1936. Un flash-back comença, que durarà tota pel·lícula. Es veu llavors una reunió del Partit comunista anglès, en els anys 1930. Un congressista exposa als adherents la utilitat d’anar a lluitar a Espanya, on Franco intenta prendre el poder per la força. L’avi, David, llavors jove, decideix anar a les trinxeres a Espanya, ja que pensa que seria més útil allà, i ho comparteix amb la seva companya.\nTerra i Llibertat. Loach.\n← pàgina anteror\nAquesta entrada s'ha publicat en Novel.la, Pel.lícula, Uncategorized i etiquetada amb G. Orwell, K. Loach. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nUna resposta a Homenatge a Catalunya. Capítol 2. Al front. / Terra i Llibertat.\nRetroenllaç: Homenatge a Catalunya. G. Orwell. Capítol 3. El sistema de milícies. | EL CAVALLER DEL CIGNE


Els aragonesos celebren El Pilar - Mollet a mà\nEls aragonesos celebren El Pilar\nEl plat fort serà dimecres, dia del Pilar, on l'agenda aragonesa està repleta d'actes.\nDilluns, 10 d'octubre de 2011 | 12:00h\nDiumenge al matí, el Centro Cultural Aragonés de Mollet i Comarca va celebrar, un any més, les festes de la seva comunitat, El Pilar, acompanyats també de l’Associació Aragonesa de Barcelona.\nL’acte va començar a les 12 del matí a la plaça Prat de la Riba, amb una tamborinada, on van participar gent de totes les edats. Els assistents van estar tocant els tambors fins les 12.30 hores, quan va començar el “Pasacalles”. Sense deixar de tocar, van anar fins al local de l’entitat, amb un gran nombre de persones acompanyant-los. Un cop allà, van gaudir d'una arrossada.\nEl proper 12 d’octubre, dia del Pilar, començarà amb una Ronda aragonesa fins l’església de Sant Vicenç. I la seguirà la tradicional Missa Baturra per anar després a hissar la bandera aragonesa a la plaça Prat de la Riba.


Genesis és un grup de rock londinenc format el 1966 per uns alumnes de la Chaterhouse School. Fou la unió dels grups The Spoken Word i The Anon, la unió d'aquests dos va formar The Garden Wall, però per recomanació del mànager, van canviar de nom a Genesis, un nom més comercial. És un dels grups mítics i amb més anys de vida, encara que no se sap si algun dia es tornarà a refer (porten des del 1998 sense fer cap disc ni concert). El fundador, cantant i impulsor del grup va ser Peter Gabriel. També formaven part del grup inicialment: Tony Banks, Anthony Phillips, Mike Rutherford, entre altres. Tony Banks i Mike Rutherford han format part del grup des de sempre i són els únics que no han abandonat mai el grup. Van entrar al grup el 1970, Steve Hackett i l'actualment conegut cantant Phil Collins. El grup ha fet concerts als Països Catalans poques vegades, al contrari que Phil Collins, que ha visitat més Barcelona que Madrid. És destacable les actuacions de gran èxit a l'estadi Vicente Calderón del 1987 i del 1992 a Madrid. Ha fet concerts a Barcelona el 1975, el 1981 i el 1998.\n1966-1975: Anys inicials de Genesis, des que Genesis es va formar fins que Peter Gabriel va abandonar el grup per motius personals. Engloba l'era menys comercial però la més destacable pel seu gènere de "Rock art" i també per l'escenificació en els seus concerts en què Peter es disfressava de diverses formes al cantar les cançons.\nEl 1969 van editar el seu primer disc, From Genesis To Revelation, un disc de pop semblant als dels Beatles. El 1970, van editar el seu segon disc Trespass, és el disc on es van començar a fer les cançons de l'estil del grup en l'era de Gabriel, el "rock art". El 1970 van entrar al grup Phil Collins, que va substituir en la bateria a John Mayhew, i també Steve Hackett, que va substituir en la guitarra a Anthony Phillips (temporalment va substituir a aquest últim en Mick Barnard). El 1971, van realitzar el tercer disc, Nursery Cryme, on Genesis es consolidava en el gènere del rock art. El 1972, van realitzar el disc, Foxtrot, i des d'aquest disc és quan el grup va començar a agafar fama, sortint la seva música de les fronteres britàniques. Quan van editar el disc en concert Live, el 1973, el director de la pel·lícula l'Exorcista, William Friedkin, li va semblar interessant les declaracions escrites a aquest últim disc de concert, i els va proposar al grup fer la banda sonora de la pel·lícula, però un jove anomenat Mike Oldfield, va fer una proposta millor. El seu cinquè disc, Selling England By The Pound, va sortir a la venda la tardor del 1973, aconseguint el primer single destacat I Know What I Like (In Your Wardrobe). I el 1974 van realitzar el disc The Lamb Lies Down On Broadway fent un doble disc, i sent una de les grans produccions del grup. Però Peter Gabriel va confessar al grup que li agradaria abandonar el grup per emprendre una carrera en solitari. Aquesta decisió es va plasmar en un concert a França, el 1975 i van cancel·lar la gira.\nObtingut de «http://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Genesis&oldid=21434266»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 jul 2019 a les 13:08.


Álex López, nou jugador grana\nEl Nàstic fitxa a Alejandro López de Groot “Álex López” (Calafell, 18 de setembre de 1993). El davanter signa un contracte de vinculació amb el conjunt tarragoní fins al 30 de juny de 2019.\nLa nova incorporació grana ocupa la demarcació de davanter centre i destaca per la seva capacitat golejadora, el moviment entre línies i el bon joc amb la pilota controlada. El futbolista arriba provinent del Valencia CF Mestalla, on ha marcat 11 gols en la darrera campanya. El calafellenc també ha jugat al CF Reus Deportiu i una temporada a les categories inferiors del FC Barcelona.\nLa presentació oficial d’Álex López com a nou jugador del Nàstic serà demà, dilluns 27 de juliol, a les 13.00 hores, a les instal·lacions del Nou Estadi.


Lluís Recoder - Pratencs.cat\nArxiu de: Lluís Recoder\nEl “Las Vegas” d’Europa podria situar-se al Prat\ndijous, 2 de febrer del 2012 (10:00)\nLa Generalitat i la Comunitat de Madrid competeixen per portar el complex als seus territoris. | L’alcalde, Lluís Tejedor, considera ridícula la idea de voler situar aquest complex d’oci al Prat.\nEl Prat acollirà un centre internacional de formació aeronàutica\ndivendres, 27 de gener del 2012 (13:00)\nConveni entre l’Ajuntament, la Generalitat i l’empresa Indra\nEl CRAM, un referent mediamiental al Prat\ndilluns, 21 de març del 2011 (17:00)\nEl Centre de Recuperació d’Animals Marins, el CRAM, ja és una realitat. Desprès dels primers mesos en funcionament, les noves instal•lacions de 18.000 metres quadrats, s’han inaugurat oficialment aquest dissabte amb la presència de les autoritats locals, autonòmiques i estatals. La ciutadania pratenca que vulgui conèixer l’equipament podrà fer-ho durant les jornades de portes obertes […]\nInaugurat oficialment el Centre de Recuperació d’Animals Marins\ndilluns, 21 de març del 2011 (09:00)\nEl CRAM està ubicat en terrenys de l’antic club de golf del Prat


La divisió i el diàleg (Josep-M. Terricabras)\n4 min. 03/11/2013 00:00\nEls qui s'oposen al procés sobiranista de Catalunya tornen i retornen a tres arguments que se centren, respectivament, en Catalunya (perill de divisió), en Espanya (necessitat de diàleg) i en Europa (exclusió de la Unió Europea). Tots tres són variants d'allò que s'anomena profecia en acció , que consisteix a anunciar una cosa que s'esdevindrà (profecia) però que, en cert sentit, ja es vol que s'esdevingui quan s'anuncia (en acció). Aquesta mena de profecies sempre fan efecte. Per això es fan. No sembla, en canvi, que estiguin gaire ben fonamentades, i potser per això s'han d'anar dient i repetint, passi el que passi. De moment, m'agradaria mirar-me de prop la divisió i el diàleg.\nQuan s'assegura que la consulta sobiranista dividirà els catalans, ja es pretén, amb insistència i tremendisme, que l'oient i el lector experimentin la sensació de trencament. La cosa no funciona justament perquè es confon discrepància amb divisió . De fet, les preguntes que tenen dues respostes grosses clares ("sí", "no") i una altra de més vaga ("en blanc", "potser sí, potser no", "no t'ho vull dir", "m'hi pensaré", "vés a saber"...) no són preguntes que divideixin un grup, perquè també podria passar que el 90% contestés una cosa i només el 10% una altra. ¿Es va dividir la societat que (inútilment) va votar el darrer Estatut? ¿I la societat espanyola després del referèndum de l'OTAN? Que una societat quedi dividida -com qui diu, per la meitat- no se sap mai abans d'una votació. (Niles enquestes no donen més de si.) A casa nostra, però, sembla que n'hi ha alguns que saben que això passarà. ¿Com s'ho han fet per saber-ho?\nEls que ho defensen cometen un segon error (els mals no vénen mai sols): suposen que la societat catalana està partida per la meitat per qüestions de llengua. Obliden, esclar, que la defensa de la cohesió social i de la immersió lingüística han aconseguit justament que la societat no es partís, que la immensa majoria dels catalans entenguin sempre el català i el puguin parlar si volen. Obliden encara que hi ha grups expressament identificats amb la llengua castellana (Súmate n'és l'exemple més recent) que també volen la independència, tant per a ells com per als seus fills i néts. La profecia de la divisió resulta, doncs, molt feble. No s'haurien de profetitzar desgràcies quan es va curt de capacitat d'anàlisi.\nAlguns -sovint els mateixos- també anuncien calamitats si no hi ha diàleg. És innegable que, en general, el diàleg sembla una bona cosa. Però també és evident que no sempre és possible. Perquè, en què consisteix el diàleg? ¿Vol dir potser anar parlant de coses, amb tota l'educació que es pugui? ¿Vol dir negociar, és a dir, acordar, un acte de sobirania popular? ¿Li falta diàleg a Espanya quan crida reclamant Gibraltar, quan accepta la sentència Parot d'Estrasburg, quan se sotmet al rescat de la banca? No, no li falta diàleg sinó que li sobra debilitat. I és que el diàleg o bé s'entén com un entreteniment amable de sobretaula (i llavors sempre és possible) o bé s'accepta com un debat -sovint dur, arriscat, potser intermitent- entre aquells que són iguals o que es consideren igualats. No és pas aquest el cas entre Espanya i Catalunya.\nPer molt que es digui, va ser amb l'exèrcit, no amb diàleg, que es va aprovar la Constitució del 78. Va ser amb els vots dels membres del Constitucional, no amb diàleg, que es va capolar l'Estatut del 2006, que ja venia decapitat pels vots de Madrid i que, en canvi, el 2005 havia aconseguit un 90% de vots al Parlament de Catalunya. També en aquest punt es va curt no solament d'anàlisi sinó fins i tot de coneixement sobre les relacions humanes i les estructures de poder. Val més que els més ingenus -després d'agrair-los els serveis prestats- vagin deixant pas als més clarividents, als més capaços.\nEm temo, però, que els ritornellos polítics sobre la divisió i el diàleg no ens abandonaran durant uns quants mesos. Al capdavall, surten de franc: són gestos que demanen adhesió a unes previsions que només poden abonar personalment els qui les fan. Certament, són profecies que semblen fetes per tiradors de cartes.\nLa campanya de Nadal, però, serà un bon moment per a aquests sermonets tan senzills: amb els torrons i el retorn a casa, arribarà altre cop el llagrimeig del diàleg i la unitat. Per això convé que una gran majoria de catalans, intel·ligent i decidida, no es deixi enredar, que es miri tot això a l'hora de les postres i, després de mirar-s'ho, no vulgui arrencar a plorar.


Duo "Violin & Guitar" - Parròquia de Calella\nDuo “Violin & Guitar”\nDiumenge 11 d’agost a les 21.30 hores a l’església, varem tenir amb nosaltres un duo ben especial, la molt jove violinista russa Sonia Zeltser demostrant el seu virtuosisme amb Tono Blasi, en un concert de temes clàssics d’Albinoni i Bach entre molts d’altres.\nAquí podeu veure una petita entrevista a aquest Duo i algun petit fragment del concert.\nRecordem que aquesta actuació s’enmarca dins dels Concerts d’Estiu de Guitarra d’aquesta temporada, el “Mediterranean Guitar Festival”, que també es fa en d’altres localitats a la comarca i que durarà fins el 29 de setembre.\nAquest Festival, iniciat a l’Empordà, té cinc anys d’antiguitat, els tres darrers dels quals ja el celebrem a la nostra ciutat. Podeu veure tota la informació sobre la programació i els artistes aquí, on hi teniu també l’opció de comprar-hi les entrades. Aquestes es poden adquirir tanmateix el mateix dia del concert a l’entrada principal de l’església, per un valor de 10 euros.\nConcert de cello amb Ignasi Prunés