Acusen la Guàrdia Civil de vetar el català amb l'excusa del coronavirus\nBarcelona. Dissabte, 11 de Abril 2020. 14:03\nUn agent de la Guàrdia Civil hauria discriminat lingüísticament el president de l'Obra Cultural Balear (OBC), Josep de Luis, utilitzant com a excusa el coronavirus.\nAixí ho informa la mateixa entitat, que afirma que ahir divendres, De Luis va ser discriminat per raó de llengua en portar una denúncia a la caserna de la Guardia Civil d'Inca (Mallorca). Segons ha difós l'entitat, en presentar la documentació escrita en català, "l'agent que l'ha rebut l'ha requerit a tornar-la a dur traduïda al castellà".\nDe Luis s'ha negat perquè el català és llengua oficial a les Illes Balears i l'agent de la policia militaritzada ha assegurat aleshores que en aquest cas, s'hauria d'enviar a Palma per a que fos traduïda. En aquesta situació, el president de l'OCB ha acceptat la condició però ha demanat "una còpia segellada" que acrediti que el document s'havia presentat aquell dia.\nEn aquest moment, segons l'OCB, el policia "ha variat l'argument" i ha posat com a excusa l'estat d'alarma pel coronavirus assegurant que en aquella situació hauria de fer venir un traductor des de Palma fins a Inca. La resposta de De Luis ha estat que per la seva banda en tenia prou de lliurar la documentació amb un comprovant amb segell i data.\n"¿Usted cree que tengo obligación de cogerle este documento en catalán?", ha preguntat en aquest moment el guàrdia civil, situació a la qual el president d'OCB ha respost que tenia "l'obligació de fer-ho" i ha pres nota del seu número d'identificació. Tot seguit, l'agent ha cridat un sergent que, aquest sí, ha rebut sense problemes l'escrit en català i ha demanat disculpes pels fets.\nL'OCB agraeix el gest del sergent perquè ha complert amb la llei i ha animat la ciutadania a "mantenir actituds fermes davant aquests tipus d'atacs o discriminacions".\nCoronavirus El CEO obre una enquesta online sobre el coronavirus a Catalunya\ncoronavirus On no ha arribat el coronavirus?


JORNADES D’APOSTOLAT SEGLAR MADRID 2021 | LAICS I FAMÍLIA\nJORNADES D’APOSTOLAT SEGLAR MADRID 2021\nPublicat el 26/10/2021 per laicsifamilia\nEls dies 23 i 24 d’octubre es va celebrar, a Madrid, les Jornades d’Apostolat Seglar 2021 amb la participació dels delegats d’apostolat seglar de les diòcesis espanyoles, així com responsables de moviments i associacions de laics i responsables del Sínode dels Bisbes, organitzades per la Comisión Episcopal para los Laicos, Familia y Vida de la CEE. L’arxidiòcesis de Tarragona fou representada pels nostres delegats de laics i la família.\n«Pueblo de Dios en camino» va ser el lema d’aquest cap de setmana de treball i pregària amb tres objectius pricipals: reflexionar sobre la sinodalitat a la llum del Sínode, presentar el full de ruta del laicat de les diòcesis, tenint el compte el propi Sínode i el postcongrés del 2020 “Pueblo de Dios en Salida”, i fer una experiència de sinodalitat, que és comunió, entre les delegacions, moviments i associacions d’apostolat seglar.\nDesprés que l’arquebisbe de Saragossa i president de la Comisión Episcopal, Monsenyor Carlos Escribano, inaugurés les jornades, juntament amb el director del secretariat d’aquesta comissió Mn. Luis Manuel Romero, tingué lloc la ponència central sobre sinodalitat pronunciada per Monsenyor Luis Marín de San Martín, subsecretari del Sínode. Un dinàmic i divertit taller titulat «Sinodalidad en acción» i la presentació d’un full de ruta per pottar-lo a terme tancaren el primer dia.\nL’endemà diumenge 24 es valoraren els fruits del Congrés de laics de febrer de 2002 i, en petits grups, es treballaren iniciatives i reptes de cara al futur més immediat que és el Sínode i, a partir del mes d’abril de 2022, les línies establertes pel congrés laical. Els nostres delegats Marcel Pallejà i Betlem Padró han tornat a Tarragona molt contents de l’experiència que han compartit amb les altres diòcesis, i ho han fet carregats de reptes per a la nostra Església sinodal de Tarragona des de l’àmbit del laicat.


S’ha executat menys del 40% del pressupost, però Majoral assegura que es començarà a facturar més a partir d’ara\nActualitzada 25/10/2021 a les 14:18\nEl comú de Sant Julià de Lòria ha presentat avui la liquidació pressupostària del primer semestre de l'any, que tanca amb un superàvit de més de 63.000 euros i un grau d'execució del pressupost del 38.55%. Des del mes de desembre del 2020, el deute total ha baixat en un 8% i ara se situa en el 117% amb un total de 16,9 milions d'euros.\nEn aquest sentit, el cònsol major, Josep Majoral, ha detallat que "la voluntat de la corporació és complir amb els pressupostos. Si hem d'escollir, serà acabar amb uns pressupostos equilibrats o amb superàvit. En tota cas, no anirem a generar dèficit". Per la seva banda, el conseller de Desperta Laurèdia, Cerni Cairat ha criticat que el tancament del primer semestre es va fer amb un superàvit de 700.000 euros, que ha titllat de "fictici" i ha manifestat que "vull creure que a final d'any els comptes sortiran equilibrats i que el comú farà els esforços per aplicar els seus recursos al bé de la ciutadania".\nSobre el grau d'execució del pressupost, que no arriba al 40%, Majoral ha assegurat que "el 80% de la facturació del comú comença a partir d'aquest mes". En aquest sentit, ha apuntat que aquest semestre està previst l'adjudicació de grans obres, com les de la plaça Rocacorba, "amb la voluntat de tenir la despesa i l'ingrés equilibrat".\nUn servei públic mai hauria de ser un negoci públic, i encara menys generar superàvits.\nViure de ficar a la gent les mans a les butxaques, no és moral ni ètic.\nI fer d'això un negoci, encara menys!.\nAporti, Sr. Majoral, un complement al fons de solidaritat del govern contra la covid. Serà menor la vergonya dels lauredians.


La Generalitat planeja agrupar conselleries a la Zona Franca i el 22@-Fòrum - El triangle\nLa Generalitat planeja agrupar conselleries a la Zona Franca i el [email protected]òrum\nEl Govern de Mas ven patrimoni i vol llogar dues grans seus\nLes successives operacions de venda d’edificis públics amb preus fixats a la baixa efectuades per la Generalitat, per “atendre el pressupost social”, segons el president Artur Mas, han donat lloc a disseny de consegüents operacions de mudança i lloguer que, segons publica aquest dilluns el diari Ara, tindran una concreció molt particular.\nL’objectiu del Govern és aplegar les conselleries en dues àrees. D’una banda, moure els departaments relacionats amb l’activitat econòmica a la Zona Franca, en una ubicació que, segons la mateixa informació, el conseller Andreu Mas-Collell ha de determinar abans de l’estiu. I d’altra banda, traslladar les conselleries de l’àmbit social i sanitari a la zona del [email protected] i el Fòrum.\nEls motius adduïts en un context d’ofec pressupostari són l’estalvi i la racionalització de la despesa. El dissenyador de l’operació és Salvador Estapé, director general de Patrimoni de la Generalitat, publica l’Ara.\nPrevJordi Pujol es fa el suec


Sergio Ramos: "Em preocupa més que l'himne no tingui lletra que la situació de Catalunya" - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nSergio Ramos: "Em preocupa més que l'himne no tingui lletra que la situació de Catalunya"\nEl capità del Reial Madrid i de la selecció espanyola estableix les seves prioritats i considera que el club blanc pot eixugar els 8 punts de renda del Barça a la Lliga\nSergio Ramos va declarar que el "preocupa més com a espanyol" que l'himne nacional "no tingui lletra que la situació de Catalunya". En una entrevista al programa "El transistor", de la cadena Onda Cero, el capità del Reial Madrid va afirmar que diumenge a Girona, on el seu equip va perdre per 2-1, es va sentir "igual d'espanyol que en qualsevol altre lloc".\n"Em preocupa més com a espanyol que el nostre himne no tingui lletra que la situació de Catalunya. Tinc ganes que el nostre himne tingui lletra perquè sento l'enveja sana de veure altres seleccions mirant cap amunt mentre canten els seus himnes", va explicar.\nEn recordar la seva arribada a Girona aquest dissabte, Ramos va dir: "Vaig veure gairebé les mateixes banderes d'Espanya que d'altres. No em deixa cap sensació. És com si vaig a Sevilla i veig una bandera d'Andalusia. Mentre hi hagi aquest respecte no hi ha problema. Diumenge em vaig sentir igual d'espanyol que en qualsevol altre lloc. No hi va haver cap problema ", comenta.\nEncara sobre la situació a Catalunya, el central madridista va dir que el que pugui opinar o el que pugui fer al respecte "no canviarà res". "Em fa mal la imatge d'Espanya com a país a nivell mundial com espanyol que soc. No m'agrada que passin aquest tipus de coses. Jo crec que junts som més forts". A la pregunta de si s'imagina una Lliga sense el Barcelona, Sergio Ramos explica: "És complicat. A mi em costa creure que siguin majoria els independentistes, però són suposicions. Jo prefereixo que el Barça estigui en la nostra Lliga."\nSobre la derrota de diumenge davant el Girona a Montilivi, Sergio Ramos va afirmar: "Si a la primera part, després del nostre gol, haguéssim marcat les 3 o 4 ocasions que vam tenir, s'hauria vist un altre partit."\n"No és la primera Lliga en la qual es remunten vuit punts. Jo he remuntat més punts i hem estat campions. Per tant, hem d'aprendre d'aquests errors perquè no tornin a passar i intentar sumar els màxims punts possibles perquè amb aquesta diferència el Barcelona no està fallant gaire i pot ser que ens costi el títol ", ha comentat.\nSergio Ramos: "Em preocupa més que l'himne espanyol no tingui lletra que la situació a Catalunya"


enigmística: Epifania del traductor\ndijous, 6 de gener de 2005\nEpifania del traductor\nHi ha moltes hipòtesis sobre els noms dels tres homes savis que, segons el relat bíblic, avui dipositen ses ofrenes a cal fuster on hi ha novetat. Personalment, estic convençut que els noms reals d’aitals éssers reials no són Melcior, Gaspar i Baltasar sinó Groucho, Chico i Harpo. Durant els últims mesos he retrobat el plaer de trasllada la verborreica llengua marxiana al català. Ja ho havia fet quinze anys enrere amb els guions radiofònics que després es van dir Groucho i Chico, advocats (1989) i també amb un llibre curiós que en versió catalana es diu Memòries d’un amant sarnós (1989). En versió catalana també es pot trobar el clàssic Groucho i jo (1990) en excel·lent traducció de Mònica Martin, i d’aquí a poques setmanes sortirà un recull anomenat Groucho Marx fa l’article que conté totes les columnes i cartes que Groucho va escriure per a publicacions tan diverses com el New Yorker o el Variety. Com sempre, traduir els jocs de paraules constants de Marx vol dir moure’s en la finíssima llenca de terreny que separa la traducció de la traïció. L’enginy verbal és una part indestriable del discurs marxià, de manera que cada joc de paraules demana un tractament que reprodueixi al màxim l’efecte que causa entre els lectors de la seva versió original.\nEn aquestes condicions, traduir s’assembla molt a passejar per un camp de mines equipats amb un detector d’enginyositats que ens permeti localitzar expressions que semblen intraduïbles. Un cop localitzades cal desactivar-lne el perill mitjançant el distret mètode de fer-les esclatar controladament. Com que el moviment es demostra caminant, serà millor que reprodueixi un dels exemples més radicals de la lluita ferotge contra la intraduïbilitat. És un joc de paraules extrem que figura en un article publicat per Groucho Marx a Collier’s el 20/12/1930 amb el títol “My poor wife” (la meva pobra dona) i que he reproduït en un text de justificació sobre les opcions de traducció escollides.\nEl considero extrem perquè s’hi explica el procés de creació d’un gag, de manera que l’ocurrència esdevé doblement central. Groucho parla d’un cavall que va guanyar el Derby de Kentucky sota la pluja i assegura que els diaris de l’endemà el van qualificar de bon mudder (fanguista, que se’n surt corrent sobre fang). Llavors el veritable rei de la verbositat dispara el seu gag: And I said, “And does the mudder eat his fodder?” (i jo dic: “I el fanguista es menja el seu pinso?”). Sembla una pregunta completament absurda, però els comensals de Groucho la troben divertidíssima, perquè en anglès el neologisme periodístic del fanguista (mudder) sona igual que mother (mare) i la mateixa proximitat homofònica es repeteix entre fodder (pinso) i father (pare). La força del gag, doncs, recolza en la versió antropofàgica de la pregunta: “I la mare es menja el seu pare?”. Som davant l’estranyament habitual que provoca l’humor.\nDavant d’un text així el traductor té tres alternatives: traduir-lo literalment amb l’esperança que el lector creurà, avergonyit, que no l’entén perquè li manca sentit de l’humor, buscar de reproduir el gag mitjançant altres associacions verbals en la llengua d’arribada o fugir. El traductor verbívor ha de triar, per força, la segona: “…els diaris van explicar que havia fet sol tota l’última recta mentre queia un gran aiguat i se’m va acudir preguntar: Però en què quedem, a l’última recta plovia o feia sol?”\n· Màrius Serra , 6.1.05\n▼ de gener 2005 (4)


Finalitzen les classes d'un curs d'acolliment lingüístic a Amposta - Notícies - Consorci per a la Normalització Lingüística - CPNL\nFinalitzen les classes d'un curs d'acolliment lingüístic a Amposta\nEl dia 15 de desembre van finalitzar les classes del curs de català d'acolliment lingüístic (nivell inicial) a la seu del Consell Comarcal del Montsià, impartit per personal tècnic del Consorci per a la Normalització Lingüística.\nEl curs, de 45 hores de durada, ha anat adreçat a persones no catalanoparlants i ha sigut totalment gratuït. Per obtenir el certificat ha sigut obligatòria l'assistència mínima a un 75% de les sessions.\nLes classes, que les ha impartit la tècnica del Servei Comarcal de Català del Montsià, Isabel Obradós, han tingut lloc a la seu del Consell Comarcal del Montsià, de les 15.00 h a les 17.00 h, els dilluns i els dimecres. Han seguit el curs al voltant d'una vintena de persones de diferents nacionalitats.


Súplica de Brígida Terrera al Consell de Cent de Barcelona\nBrígida Terrera s’adreça al Consell de Cent perquè prengui sota la seva guarda i protecció el resclusatge de Santa Margarida, en el qual hi viu amb altres dones dedicades al servei diví, sense estar sotmeses a cap obediència. El resclusatge s’inicià cent anys abans, quan s’hi reclogué una donzella, després de la mort de la qual hi visqueren sor Sança,companyona de santa Brígida, i després altres dones.\nMolt probablement aquesta sor Sança és la mateixa dona que va viure al resclusatge de santa Margarida i que havia estat companyona de santa Brígida, de la qual conservava els seus objectes penitencials, segons sabem per una carta de la reinaMaria de Luna, en la qual al·ludeix a “una beguina que estava a barchinona proper la Esglesia de Sancta Margarida, tenia vers si mentre vivia diverses coses que havien servit a la persona de Sancta Brigida e en special lo cilici, les disciplines e le correge e morta aquella que no ha molt que mori, vos o sor Teresa beguina que servia la dita reclusa, prengues en continent les dites coses e aquelles vos tenits encare” (Arxiu de la Corona d’Aragó, R. 2350, f. 6v).\nPoder situar-la primer a Roma, al costat de santa Brígida, i després a un resclusatge de Barcelona permet palesar-ne la mobilitat, una característica força usual entre les dones medievals, sobretot entre les que es dedicaven de forma específica a la vidareligiosa.\nA les grans savieses i molt honorables senyors nostres, consellers i Consell de Cent Jurats d’aquesta ciutat de Barcelona. Amb tanta humilitat com pot, exposa sor Brígida, indigna i inútil servidora de Jesucrist, la qual, per espai de trenta anys continuats ha estat, està, i hi estarà tant com visqui, en el propòsit de ser resclusa en el resclusatge de Santa Margarida de dita ciutat, lloc donat i propi al servei de Déu, edificat des de fa més de cent anys per cert honorable ciutadà de l’esmentada ciutat en el qual una donzellafilla seva, inspirada per l’Esperit Sant, s’hi va rescloure i va acabar-hi gloriosament els seus dies. I després s’hi va rescloure una dona molt devota anomenada sor Sança, companyona de Santa Brígida, i després d’altres, les quals, en santaconversació durant tot el temps de la seva vida, han continuat lloablement el servei diví. Que tant ella com les altres que van viure en el resclusatge no estan sota cap obediència ni sota cap subjecció sinó que continuen voluntàriament el seu bon propòsit. I com per malícia del temps es pogués suposar que algunes, per suggestió diabòlica i amb el consell d’algunes que les visiten, podrien vacil·lar i escandalitzar les altres segons l’experiència ja ha demostrat i encara demostra, aquest abús cessaria si estan sotmeses a cap subjecció. Per tant, dita sor Brígida suplica amb tanta humilitat com pot que rebeu i accepteu la casa de l’esmentat resclusatge, així com a ella i a les seves companyones, en especial guarda i protecció de la Ciutat. I diputar successivament alguna persona devota que les visiti i que, amb el coneixement i assentiment dels molts honorables consellers, en tregui aquelles que ho mereixin i n’hi admeti d’altres que són dignes per la seva devoció i que segons les seves possibilitats es puguin mantenir, ja que no tenen res propi sinó les caritatives almoines que voluntàriament els fan els devots ciutadans i habitants de la ciutat. I per les obres iniciades per honorable ciutadà i per lloable continuació de molts d’altres, el Salvador de tot el món, per intercessió de la Puríssima Verge Mare seva i per devota suplicació de la singular patrona i advocada d’aquesta ciutat Santa Eulàlia, prosperarà aquella i als seus ciutadans i habitants els preservarà de tots els inconvenients i infortunis i els donarà a la joiosa ciutat del paradís la glòria desitjada.\nA les grans savieses e molt honorables circunspeccions vostres mos senyors consellers e Consell de Cent Jurats de la present ciutat de Barchinona. Ab tanta humilitat com pot exposa sor Brígida indigna e inutil servidora de Jhesu Xrist la qual per spay de XXX anys continuus es estada e es e tant com visque ha en proposit d.esser resclusa en los resclusatge de Santa Margarida de la dita ciutat loch donat e propii al servei de Deu hedificat per espay de mes de cent anys per cert honorable ciutada de la dita ciutat en lo qual certa donzellafilla sua inspirada per lo Sant Esperit se resclusi e aqui fini gloriosament sos dies. E apres si resclusi una molt devota dona apellada sor Sança, companyona de Santa Brígida e apres altres les quals en santa conversacio per tot lo temps de lur vida han loablement continuat lo servey divinal. Que com ella e les altres les quals apres se son meses en lo dit resclusatge no sien sots alguna obediencia ne stiguen supposades a alguna subieccio continuans voluntàriament lur bon propusit. E per malicia del temps se pogues seguir que algunes a suggestio diabolical e ab concell d.algunes qui les visiten porien en lur bon proposit vacillar e escandalizar les altres segons experiencia ha ja demostrat e encara demostre lo abus de la qual cosa cessaria si eren subiectas a alguna subiugacio. Per tant la dita sor Brigida ja sia per ses propies culpes no merexent esser admesa a gracia dexaudicio supplica ab tanta humilitat com pot sigui de vostra merce reebre e acceptar la casa del dit resclusatge e ella supplicant e ses companyones en special guarda e proteccio de la dita Ciutat. E deputar successivament alguna devota persona tement Deu la qual per sol esguard divinal las visitas e ab sabuda e assentiment dels molt honorables consellers ne tragues aquelles qui ho meresquessen e hi admetes aquelles merexent.ho per lur devocio e segons lurs pobreses porein sustenir com no haien res propi ans voluntariament de caritatives almoynes dels devots ciutadans e habitadors de la dita ciutat. E per les dites obres principiades per honorable ciutada e per loable continuacio de molt d.altres lo Salvador de tot lo kon per intercessio de la Purisima Verge Mara sua e per devota supplicacio de la singular patrona e advocada de la dita ciutat madona Santa Eulalia prosperara aquella e sos honorables ciutadans e habitadors els preservara de tots inconvenients e infortunis els dara en la joyosa ciutat de paradis la gloria desitjada.


¿No és la "fase de retard" del pla dels governs per combatre el coronavirus només una excusa per no fer res, ja que el virus no retardarà el seu creixement? Què obté exactament el retard en la lluita per derrotar aquest virus? 03-2020\n¿No és la "fase de retard" del pla dels governs per combatre el coronavirus només una excusa per no fer res, ja que el virus no retardarà el seu creixement? Què obté exactament el retard en la lluita per derrotar aquest virus?\nSens dubte és una estratègia vàlida. El risc que suposa és que si s’exposa tota la població al mateix temps, tots els casos urgents competiran simultàniament per un nombre limitat de llits equipats per a l’oxigenoteràpia. Però si un nombre significatiu de persones pot deixar-se infectar durant dues o tres setmanes, es recuperarà el tram inicial de pacients i es podran tornar a utilitzar aquests llits. És més, l’onada inicial de treballadors sanitaris infectats també s’hauran recuperat i ara seran immunes.\nEt dirà què, ho fas tu. Aneu tancant-vos en una caixa, no aneu a la feina, encara que no estigueu malalts, algú altre només haurà de fer la vostra feina per vosaltres. Ara si tots miràvem cap amunt i veíem caure el cel i ens en vam prendre a les nostres caixes, qui diables recull les papereres, coure el pa, alletar als malalts? La merda necessita fer-ho, has d’anar a la feina per fer-ho a la merda d’allò mateix, tot va a merda. Tots els científics que no van a casa no poden afrontar una situació mèdica. Tots els científics van a casa. Només cal prendre una tassa de te, rentar-se les mans i anar a la feina. Si et poses malalt, aïllar-te 2 setmanes i no. No t’ho donis a entre 6 i 9 mesos de baixa, rebem una vacuna, per a treballadors clau i persones vunerables. Probablement no s’aplicarà a la primera ronda, i potser es pot atrevir, però no et preocupis, ha guanyat ”. et mataré.2 setmanes i tres setmanes a la part superior de la bicicleta.\nEl govern del Regne Unit està fent el que els galetes intel·ligents els diu que facin. Els nois l’han jugat i l’aïllament en el primer signe és el camí a seguir. Estan treballant per aplanar la corba, de manera que els serveis que tenim. no es sobrepassen, així que no els molesteu, quedeu-vos a casa. El gov té cobert el vostre malalt.\nNo és una excusa per no fer res. Tot el contrari.\nAquí teniu el número:\nNomés hi ha tants llits hospitalaris, tants documents, tants ventiladors, etc.\nÉs absolutament essencial que retardem la trajectòria de creixement de la malaltia COVID-19 al màxim grau possible si podrem tractar els pacients de manera eficaç. Si la taxa de doblatge actual (cada tres dies) continua sense comprovar, la taxa de malaltia esclatarà i passarà de ser rara i manejable a ser arreu i catastròfica. Una cosa és tenir 1.000 pacients actius als Estats Units. És una altra cosa completament tenir un milió de pacients actius a partir dels 30 dies d’ara. Aquest tipus de creixement explosiu suposaria un risc per sobrepassar i fallir tot el sistema, especialment en un entorn sanitari privatitzat com es troba als Estats Units.\nTàctiques com el seguiment de pacients, les quarantenes, el distanciament social i el sanejament rigorós poden fer meravelles per retardar o fins i tot aplanar la corba de creixement de l’epidèmia. La Xina, Corea i el Japó, cadascun a la seva manera, han avançat notablement.\nEn aquests països, en particular la Xina, el "nombre bàsic de reproducció" (R0) o el nombre de casos secundaris generats per un cas primari determinat s'ha reduït a "1" o menys. Com a resultat, la Xina comença a tenir cert nivell de control de l'epidèmia i sembla que la taxa de creixement de la malaltia s'ha aplanat del tot. Com a resultat, el país ha pogut preservar un sistema sanitari que semblava que tenia un greu risc d’esfondrament fa unes setmanes i fins i tot ha començat a reprendre un nivell d’activitat econòmica. Les seves accions no han aturat la malaltia. Però també ha significat que centenars de milions no hagin atrapat la malaltia fins avui. Si es posen malalts més tard, poden esperar el tractament mitjançant un sistema mèdic intacte. De fet, milions més es podran estalviar completament en cas que sorgís una vacuna en el proper o dos anys.\nSi els Estats Units, Itàlia o un altre país actualment sota assalt poden obtenir resultats similars crec que consideren un èxit espectacular.\nEstratègia de retard "= aplanar la corba\n(vegeu la línia "Capacitat d'assistència sanitària". Aquesta és la qüestió en poques paraules)\nQuantes persones van morir per coronavirus el 2020? Els restaurants tipus bufet sortiran del negoci a causa del brot de coronavirus COVID-19? Quina és la mentida més gran sobre el coronavirus COVID-19 a la Xina? Per què la gent té por del coronavirus de Wuhan (2019-nCoV) a Qatar? Com pot danyar l’economia d’aquest país?Com gestionarà Donald Trump la primera gran crisi de la seva presidència, la pandèmia de coronavirus?


ARAMULTIMÈDIA - Jornades de debat sobre ‘Expedient Trillo: les mentides del Yak-42’ El Fill Adoptiu que Alcoi no mereix\nLa cita serà el dia 3 de març al Centre Ovidi Montllor a partir de les 10.30 h\nJornades de debat sobre ‘Expedient Trillo: les mentides del Yak-42’ El Fill Adoptiu que Alcoi no mereix\nGuanyar Alcoi ha organitzat unes jornades de debat, anomenades 'Expedient Trillo: les mentides del Yak-42' amb l’objectiu de conscienciar, informar i generar debat sobre la gestió de l'exministre Federico Trillo que va causar la mort de 62 militars espanyols.\nAquestes jornades es duran a terme el pròxim dia 3 de març en el Centre Ovidi Montllor a partir de les 10.30 h amb la presentació i explicació de l'experiència institucional de l'intent de retirada del títol de Fill Adoptiu a Federico Trillo, vist que des de l'any 2000 que tinguera aquests títol honorífic concedit per l’Alcalde socialista Josep Sanus ja hi han sigut dos intents fallits de retirar-li-el.\nSeguidament hi haurà una ponència de Paco Cardona, pare del sergent Francisco Cardona Gil, un dels 62 militars espanyols morts en 2003 en la tragèdia del Yak-42 i vicepresident de l’Associació de Víctimes del Yak-42. A continuació es farà una pausa i a les 12.00 h parlarà, Juan Antonio Delgado Ramos, guàrdia civil i diputat de Podemos al Congrés.\n45 minuts després, ho farà Luis Gonzalo Segura, extinent de l'Exèrcit de Terra, expulsat de les Forces Armades per denunciar corrupció en la cúpula de l'exèrcit i autor del llibre 'El libro negro del Ejército Español'.\nI a partir de les 13.30 h començarà el debat obert que finalitzarà a les 14.00 h\nLaura Bernal - 27/02/2018\nGuanyar Alcoi ha organitzat unes jornades de debat, anomenades 'Expedient Trillo: les mentides del Yak-42' amb l’objectiu de conscienciar, informar i generar debat sobre la gestió de l'exministre Federico Trillo que va causar la mort de 62 militars espanyols. Aquestes jornades es duran a terme el pròxim dia 3 de març en el Centre Ovidi Montllor a partir de les 10.30 h amb la presentació i explicació de l'experiència institucional de l'intent de retirada del títol de Fill Adoptiu a Federico Trillo, vist que des de l'any 2000 que tinguera aquests títol honorífic concedit per l’Alcalde socialista Josep Sanus ja hi han sigut dos intents fallits de retirar-li-el. Seguidament hi haurà una ponència de Paco Cardona, pare del sergent Francisco Cardona Gil, un dels 62 militars espanyols morts en 2003 en la tragèdia del Yak-42 i vicepresident de l’Associació de Víctimes del Yak-42. A continuació es farà una pausa i a les 12.00 h parlarà, Juan Antonio Delgado Ramos, guàrdia civil i diputat de Podemos al Congrés. 45 minuts després, ho farà Luis Gonzalo Segura, extinent de l'Exèrcit de Terra, expulsat de les Forces Armades per denunciar corrupció en la cúpula de l'exèrcit i autor del llibre 'El libro negro del Ejército Español'. I a partir de les 13.30 h començarà el debat obert que finalitzarà a les 14.00/h


Xavier Serra comença el mundial sub-20 amb sis gols i una victòria - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nXavier Serra comença el mundial sub-20 amb sis gols i una victòria\nagències | almaty (kazakhstan) 05.09.2015 | 00:00\nEl manresà Xavier Serra va ser el màxim golejador del partit d´ahir arxiu diari de terrassa\nEl manresà Xavier Serra, del Club Natació Terrassa, va debutar ahir al Campionat del Món sub-20 amb la selecció espanyola, que va vèncer l'Uzbekistan per un contundent 10-25. El waterpolista bagenc va ser el líder del seu equip i va acabar el partit com a màxim anotador, amb 6 gols. El d'ahir va ser el primer duel del combinat estatal en el Campionat que s'està celebrant a Almaty (Kazakhstan), i els homes de Quim Colet van començar amb força, sense refiar-se d'un rival de nivell inferior.\nEspanya no va començar malament el partit i va aconseguir un bon avantatge en el primer quart (2-4), però en el segon es va relaxar en defensa i va encaixar 4 gols. Tot i així, el seu talent ofensiu els va permetre arribar al descans amb un còmode marge (6-9). A la represa, el combinat estatal va corregir els errors defensius i va blindar la porteria de Linares. Van destrossar l'Uzbekistan amb un tercer quart brillant, amb un parcial de 0-8 que va trencar definitivament el partit (6-17). Amb el duel del tot resolt, els darrers 8 minuts van ser una constant anada i vinguda, cosa que va fer que hi hagués molts gols (12), i van arribar al final amb un contundent 10-25. Espanya torna a jugar avui, aquest cop, contra Itàlia.


El mapa de la Fundació Iluro - Fundació Iluro\nHome Notícies de la Fundació Iluro El mapa de la Fundació Iluro\nLa notícia de la integració de la Biblioteca Popular de la Fundació Iluro a la Xarxa de Biblioteques Municipals, coneguda dimecres passat, dóna peu a parlar de la Fundació, una institució que aquest 2017 es troba en plena voràgine. Acaba de tancar un dels seus projectes més exitosos, l’exposició en homenatge al periodista mataroní Jordi Tardà que ha atret més de 20.000 visitants a l’Ateneu. A l’abril va mostrar la primera fase de la restauració d’un dels seus grans actius, la Casa Coll i Regàs. La setmana passada va celebrar el premi Torres Garcia, en el qual hi participa de manera directa.I ara ha tancat les negociacions amb Ajuntament i Diputació perquè, per fi, Mataró tingui una tercera biblioteca pública municipal. Tot plegat mentre intenta quadrar els números heretats de l’obra social de Caixa Laietana i redefinir el seu paper a l’hora de donar suport a les iniciatives socials i culturals de Mataró. I també posicionar-se en el mapa, fer-se més coneguda en una ciutat en la qual ja porta quatre anys treballant. Aquest és el “mapa” de la Fundació Iluro.\n“Quan vam començar els patrons gairebé ni ens coneixiem, però tots ho vam fer amb el compromís de posar-hi moltes hores i voluntat”\nL’origen de la Fundació\nEs va crear l’any 2013, a l’igual que les sis fundacions restants que existeixen al país promogudes per la Generalitat, amb el suport dels ajuntaments respectius, de cara a salvar l’obra social de les caixes d’estalvis catalanes. En aquest cas, la de Caixa Laietana, absorbida per Bankia. La fórmula que va prendre a Mataró és la d’una fundació privada constituïda sota un patronat format per diferents entitats culturals de la ciutat: Òmnium Cultural, Associació Sant Lluc per l’Art, Foment Mataroní, Centre Catòlic de Mataró, Museu Arxiu Santa Maria, Ajuntament de Mataró i professionals “de reconegut prestigi” anomenats per la resta de patrons.\nEl patrimoni que gestiona\nCasa Coll i Regàs. Un dels principals béns patrimonials de la ciutat, projectat per l’arquitecte mataroní Josep Puig i Cadafalch l’any 1898 i declarat Bé Cultural d’Interès Nacional l’any 2000. Aquest 2017 ha finalitzat la restauració de la façana de l’immoble, i properament s’actuarà al seu interior (amb un pressupost total de 100.000 euros). “Obrir-ne les portes ha estat una explosió d’alegria per a la ciutat”, assegura Subirà. El que encara està per definir és el pla d’usos que tindrà l’edifici, que per la seva bellesa i interès arquitectònic ha de poder atreure molts visitants.\nBiblioteca Popular. Prové del gabinet de lectura que va crear l’any 1866 el fundador de la Caixa d’Estalvi de Mataró, Josep Garcia Oliver, a l’Ateneu Mataronès. Ha canviat de seu en diverses ocasions i des del 2002 és a la seva ubicació actual entre la plaça de l’Ajuntament i el carrer d’en Pujol. Compta amb més de 300.000 volums a l’abast de l’usuari, entre ells un fons bibliogràfic històric de la ciutat en procés de digitalització. Al 2016 va comptar amb més de 139.000 usuaris. L’any 2018 s’integrarà a la xarxa de biblioteques públiques municipals, tal i com s’ha acordat amb l’Ajuntament i la Diputació.\nL’Ateneu. Actualment és la principal sala d’exposicions de la ciutat. “Té sentit que se segueixi dient Ateneu si potser ja no ho és? Això ho hem de replantejar”, diu Subirà. Es presenta com un centre de 2000m2 “obert a totes les expressions artístiques” i també com un espai dedicat a reviure fets històrics, moviments i institucions locals i de país i com a lloc de conversa sobre temes d’actualitat. Durant el 2016 s’hi van dur a terme 18 exposicions amb prop de 49.000 visitants. Aquest 2017 ha arrasat amb la mostra dedicada a Jordi Tardà.\nEl Fons d’Art. La Fundació Iluro ha heretat gairebé 2.000 pintures i escultures adquirides en el seu moment per l’Obra Social de Caixa Laietana. Hi ha obres de pintors locals com Alcoy, Cuyàs, Rovira-Brull o els germans Arenas, pintors catalans a cavall dels segles XIX i XX com Joaquim Mir, Opisso o Martí Alsina, i peces de creadors contemporanis com Guinovart, Pons, Tharrats o Ràfols Casamada. L’Ateneu ha realitzat exposicions periòdiques per mostrar-lo a la ciutadania.\nCessió d’espais. La Fundació Iluro i l’Ajuntament tenen convenis per a l’ús públic de diferents immobles que pertanyen a l’organisme, com ara l’Espai Gatassa, el Centre Social Siete Partidas i les escoles Cirera i Josep Montserrat. També amb la Fundació El Maresme en el cas del CDIAP\n“Obrir les portes de la Casa Coll i Regàs un cop restaurada ha estat una explosió d’alegria per a la ciutat”\nEl Premi Iluro\nEl guardó de monografia històrica més antic del país, va rebre la Creu de Sant Jordi l’any 2009 ja que la col·lecció de títols publicats, segons la Generalitat, “conforma un corpus valuós com a eina de consulta i font de continguts”. La Fundació ha mantingut el jurat sempre exigent, que no dubta en deixar desert els premis quan els títols no són de prou qualitat. En els darrers anys el nombre d’obres que s’hi han presentat ha caigut.\nPotser el vessant més desconegut de la Fundació Iluro és el de les accions socials que realitzen, com ara els projectes de voluntariat adreçats a col·lectius amb necessitats especials. Per exemple el Programa Lecxit per a la millora de la compresnió lectora per a infants d’educació primària, o el projecte ‘Companys de viatge’ per a pacients amb malaltia oncològica, en col·laboració amb l’Hospital de Mataró. Aquest any també ha posat en marxa, en col·laboració amb Bànkia, el programa d’ajudes “Acció Social 2017”\nEl treball dels patrons\n“Ens coneixíem ben poc quan vam començar a treballar plegats”, recorda Pere Carles Subirà, l’actual president de la Fundació. “Tots els patrons vam arribar a un lloc on no sabíem què ens trobaríem, així que la primera tasca era prendre consciència de ser on érem”, afegeix. Tot plegat, matisa, amb el compromís de posar-hi moltes hores i voluntat. Entre les reunions mensuals de la Fundació i les comissions de treball, calcula que cada patró dedica entre quatre i cinc hores setmanals a l’organisme. I ho fan de franc. La Fundació té una gerent en nòmina, Magda Ibarz.\nEls recursos de l’entitat\nL’Obra Social de Caixa Laietana s’alimentava evidentment dels recursos de l’entitat financera. Un cop aquesta ha desaparegut, d’un surten els diners que mou la Fundació? El 60% dels seus recursos actuals provenen de participacions en diferents negocis i companyies: fons de capital risc, una immobiliària i residències de la tercera edat. “Ho vam heretar de Caixa Laietana i no és cap inversió arriscada”, assegura Subirà. El 29% dels diners provenen dels arrendaments del patrimoni immobiliari que prové de Caixa Laietana i que avui gestiona l’entitat.\n“Hem tancat l’any amb pèrdues, però a mig i llarg termini la situació econòmica de la Fundació s’ha d’equilibrar”\nLa Generalitat va establir un pla financer per a la Fundació Iluro i per als sis restants organismes similars que existeixen al país. La realitat, però, és que s’han hagut de fer moltes adaptacions respecte a les previsions inicials. L’entitat celebra reunions periòdiques amb la conselleria d’Economia de la Generalitat, que manté un control estricte. “La veritat és que això ens ajuda molt”, constata el President. En els tres darrers exercicis la Fundació ha declarat pèrdues, de 333.000 euros l’any 2014 a 263.000 el 2016. “El mercat immobiliari estava totalment enfonsat quan vam començar i això ha perjudicat” relata Subirà, que considera que a mig o llarg termini la situació econòmica de l’entitat s’acabarà equilibrant.


Friki Attack: de febrer 2011\nQuan vaig començar a llegir aquest llibre, vaig pensar, innocent de mi, que era una novel·la desfasada, a la que no li havia sentat gens de bé el pas del temps. Però d'això ja fa més d'un mes i en aquest temps la realitat més pròxima que podem veure a les noticies sobre les revoltes als països del nord d'África, l'ha posat d'actualitat en certa manera (bé, ho dic amb la boca petita).\nLa novel·la ens explica com una futura hipotètica colònia a la Lluna es revolta contra la Terra. Ens explica amb tot detall, com el protagonista i els seus aliats van 'cuinant' tot el procés de preparació i execució de la revolució . Els revolucionaris compten amb el suport d'una computadora super-poderosa i molt propera a la intel·ligencia humana. Bé, ja se que no es ben bé el mateix i que m'ho he fet venir bé, però no em negareu que Facebook i les noves tecnologies d'Internet, no han tingut gran part de protagonisme en les revolucions a les que estem assistint avui en dia.\nNo obstant, els paral·lelismes acaben aquí. La novel·la del Robert A. Heinlein (que va guanyar un premi Hugo) és del llunyà 1967 i això es nota. Està impregnada d'un aroma naïf de quan s'imaginaven ordinadors amb personalitat humana però amb mecanismes de programació (cinta perforada) de l'època (tot i que en cap moment s'esmenta). Admeto que se m'ha fet pesada, m'ha costat Deu i ajuda acabar-la. Bona culpa és deguda (excuses suposo) a que sortia d'una altra novel·la d'un estil i un argument molt semblant. 'Paz interminable'. Una altra revolució narrada en termes molt similars pel protagonista. Degut al feixuc desenvolupament de la revolució li costa molt d'animar l'argument. Bona part del llibre la computadora inhibeix qualsevol sensació d'incertesa i perill i per tant emoció, doncs és tan poderosa i ho fa tot tan be (quina poca previsió de futur, com es nota que encara no existia Windows) que no hi ha cap resquici a la possibilitat del fracàs.\nEn definitiva, tot un clàssic al que li ha perjudicat el pas del temps.\nPublicat per ciwoc a 20:57:00 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Ciència Ficció, clàssic, Literatura\nM'ha agradat molt el film del David Fincher (Seven, The figth club, etc...).\nPer a qui no ho sàpiga encara, (no és cap novetat de la cartellera, se'm va escapar en el seu moment), explica la història de com es va crear Facebook.\nLa primera reflexió sería, sembla mentida que ja es faci un film d'una cosa que ha nascut fa quatre dies com aquell qui diu. I sembla mentida que ja és dediqui un film a un fenòmen que, si, ha estat important, però que encara no s'ha assolit una perspectiva històrica tal, com per a veure realment quina serà la seva trascendència en la història de la humanitat. També faran un film sobre el Twitter?\nNo obstant això, si indaguem una mica més endins i no ens quedem en la aparença del títol, ens trobem amb un film que fa una gran radiografia de la societat en la que estem vivint aquest segle XXI. Una societat en la que és premía qui te èxit per sobre d'altres consideracions morals. En la que impera el que la fi justifica els mitjans. En Mark Suckerberg aconsegueix tot allò que vol, però sacrificant tots els seus amics pel camí. Amics que almenys volen treure part del pastís. És significatiu, que l'únic personatge que és manté íntegre i no vol participar en el joc, la seva ex, sigui l'únic personatge inventat del film. Una reflexió també sobre l'aillament de la gent que resulta paradoxal respecte a l'increment de les comunicacions.\nA banda doncs de totes aquestes propietats de l'argument, el film tècnicament resulta brillant. Té uns diàlegs brillants, intel·ligents. És un film que es desenvolupa a una velocitat com la del cervell del protagonista, Mark Suckerberg, el creador de Facebook. Un friki al que sembla que li hagin fet un overclocking al cervell (o sigui que pensa extremadament ràpid). Segueix una mica la linea del Sheldon de 'The big bang theory' però sense la vessant còmica. Molt bona la interpretació dels actors. No m'extranya que el film tingui varies nominacions als Oscars.\nD'altra banda és un film d'aquells plens de curiositats, sobretot pel fet de que els protagonistes son gent real i propera en el temps. Hi ha un moment en el qual esmenten que, per la Universitat de Harvard hi han passat premis Nobel,... i una estrella de cine. I ens deixen amb el dubte de qui era. Doncs be, era la Natalie Portman, que va estudiar allí la mateixa època.\nPublicat per ciwoc a 18:50:00 2 comentaris:


Una de cada quatre persones grans hospitalitzades pateix Delírium ! ACN ! directe!cat\nACN Barcelona.-Una de cada quatre persones grans hospitalitzades pateix Delírium, segons ha indicat aquest dimecres el Parc Sanitari Pere Virgili amb motiu del Dia Mundial d’aquesta síndrome. Fins i tot en alguns recursos assistencials com la Unitat de Subaguts del Parc Sanitari Pere Virgili aquesta xifra arriba s'enfila fins al 40% dels pacients ingressats. Malgrat l’alta prevalença d’aquest trastorn, que consisteix en un estat de confusió relacionat amb l’ingrés en un centre sanitari, els especialistes del complex sociosanitari alerten que està infradiagnosticat i que, en la majoria de casos, introduint mesures preventives senzilles i econòmiques, se’n podria evitar les greus afectacions en les persones hospitalitzades, així com l’important sobrecost d’uns 500 euros per ingrés.\nEl Delírium és un estat confusional que apareix de forma sobtada, habitualment arran d’un ingrés en un centre sanitari, i que es caracteritza per agitació, manca de concentració, desorientació i somnolència. “Encara que qualsevol persona pot desenvolupar Delírium, l’edat avançada i la demència són els principals factors de risc”, explica la doctora Neus Gual, geriatra del Parc Sanitari Pere Virgili. A la Unitat de Subaguts d’aquest complex sociosanitari, on la majoria de pacients són d’aquesta tipologia, la prevalença de Delírium arriba fins al 40 %. Segons Gual, l’element que desencadena aquest estat pot ser molt divers, des d’una pneumònia, un infart o un ictus fins a una infecció d’orina, deshidratació o un simple constipat. Les conseqüències d’aquest trastorn per als pacients són una major comorbiditat i mortalitat, així com més risc de deteriorament funcional i cognitiu, i un augment de la taxa d’institucionalització. La doctora assenyala que el Delírium també afecta els familiars i cuidadors, ja que "és una font d’estrès i sobrecàrrega”. Mesures preventives A més de les greus conseqüències per als pacients, el Delírium representa una elevada despesa per al sistema sanitari. Es calcula que, de mitjana, el sobrecost aproximat de l’ingrés en un centre hospitalari d’un pacient amb aquest trastorn respecte a una persona hospitalitzada que no el pateix és de 500 euros. Aquesta despesa, segons la doctora Gual, es podria evitar, en bona part dels casos, amb l’aplicació, tant per part de la família com dels professionals sanitaris, de diferents mesures preventives molt senzilles i econòmiques. “Algunes d’elles són ambientals, com mantenir la il·luminació adequada de l’habitació, obrint persianes i cortines durant el dia, perquè el pacient diferenciï el dia de la nit; procurar l’ordre de la sala i retirar objectes que no siguin d’utilitat, o evitar sorolls innecessaris, sobretot durant la nit”, indica.Una altra geriatra del Parc Sanitari Pere Virgili, la doctora Cristina Udina, assegura que altres estratègies útils són dirigir-se al pacient amb un llenguatge clar i senzill i un to de veu adequat, escoltar-lo sempre, no realitzar una cura específica sense explicar-l’hi prèviament i sol·licitar que col·labori. També és recomanable, segons apunta, realitzar activitats de reorientació, com recordar-li la data i l’hora, per la qual cosa, afegeix, són molt efectius els rellotges o els calendaris, i de mobilització, per tal que es pugui mantenir actiu, amb passejades, lectura, etc. i garantir-li una nutrició i hidratació adequades. “Aquestes mesures també són molt efectives en el tractament del Delírium, ja que, encara que per solucionar-lo cal resoldre el factor desencadenant, redueixen la durada del trastorn i n’afavoreixen la seva reversió”, assenyala. Per tal d’ampliar el coneixement sobre el Delírium entre els professionals sanitaris i el públic general i posar en relleu la importància de la seva prevenció, detecció i tractament adequat, el Parc Sanitari Pere Virgili ha organitzat aquest dimecres un seguit d’activitats, coincidint amb el Dia Mundial d’aquesta síndrome. A banda del Parc, diversos centres catalans s’han adherit a la iniciativa, coordinada per la Societat Catalana de Geriatria, com el Parc de Salut Mar, Hospital de la Santa Creu i Sant Pau o l'Hospital Universitari Germans Trias i Pujol.


El WhatsApp de l’Ajuntament de Mataró, desenvolupat al TecnoCampus, rep un premi al País Basc | Tecnocampus\nEl WhatsApp de l’Ajuntament de Mataró, desenvolupat al TecnoCampus, rep un premi al País Basc\nEl guardó és un reconeixement a aquest servei innovador i pioner, a través del qual els ciutadans poden comunicar-se i realitzar tràmits de manera àgil amb l’administració local a través dels smartphones (telèfons mòbils intel·ligents). L’Ajuntament va posar en marxa el servei d’atenció ciutadana a través de WhatsApp (687 200 100) el juliol de 2013 i aquest any ha implentat amb èxit nous serveis de resposta automàtica a través de l’enviament de paraules clau. El sistema l’atenen les operadores del telèfon 010 de l’Ajuntament i les respostes automàtiques a les paraules claus s’han desenvolupat a través d’una aplicació complementària dissenyada al Netlab del TecnoCampus, el centre de transferència de tecnologia d’universitat a empresa que hi ha al campus tecnològic i universitari de la capital del Maresme.\nA la imatge, la presentació del servei per part de l'alcalde, Joan Mora, l'abril passat al TecnoCampus.\n"Finançament Pre Seed, (...) Següent\nEl TecnoCampus divulga en (...) Anterior


Derrota clara davant el Lloret\nEn la 6a jornada +30 Masculí el Club Tennis Sant Gregori es va veure superat pel CT Lloret per un clar 5-0, de manera que els de la Vall de Llémena es mantenen segons a la classificació amb 15 punts, a quatre del CT Costa Brava A amb el qual el Sant Gregori té un…\nCap de setmana rodó al CT Sant Gregori\nEl Club Tennis Sant Gregori va obtenir dos importants triomfs al +30 Masculí en els dos enfrontaments disputats. El primer va tenir lloc el dissabte davant el CT Celrà i els de la Vall de Llémena es van imposar per 4-1 en el partit ajornat corresponent a la jornada 2 de lliga. Aquests van ser els resultats…\nPerden però mantenen el liderat\nEl Club Tennis Sant Gregori va disputar el partit pendent de la jornada 2 al +40 davant el CT La Bisbal d’Empordà A. Els de la Vall de Llémena, en primera posició, van caure 2-3 davant el conjunt del Baix Empordà. Tot i la derrota, el Sant Gregori es manté al capdavant de la classificació….\nEl Club Tennis va caure derrotat per 1-4 en la seva visita a la pista del CT Celrà A en la quarta jornada de l’Absolut Masculí. Jonathan Carvajal va ser qui va donar el punt en el quart partit d’individual pels de la Vall de Llémena, amb el global que reflectia 3-0. Els resultats detallats…\nResultats del CT Sant Gregori\nLa tercera jornada del Campionat +40 Masculí va portar el primer triomf del CT Sant Gregori en aquesta competició en dos partits, al imposar-se per 2-3 al CT Llafranc A. Els resultats de cada partit van ser els següents: En els dos partits disputats a Sant Gregori, a l’Absolut Femení va caure per 0-4 davant…\nDerrota clara davant el CN L’Estartit A\nEl CT Sant Gregori va encaixar una clara derrota en la seva visita a la pista del CN L’Estartit A a la jornada 3 de l’Absolut Masculí, caient 4-1. Un enfrontament que es va decidir a favor dels locals amb una sola victòria pels de la Vall de Llémena, la de Francesc Colon en el…\nCap de setmana negatiu\nEl Club Tennis Sant Gregori només va poder un partit dels tres que havia de disputar el darrer cap de setmana, el de l’Infantil Femení. El de l’Absolut Femení es va suspendre per falta de jugadores i el del Masculí +30 no es va jugar a causa de la pluja. En el debut al Campionat de…\nEl CT Sant Gregori va caure de forma clara a l’Absolut Masculí davant el CT Girona B per 1-4 en el matx disputat a les pistes municipals de Sant Gregori. Els de la Vall de Llémena, amb Javier Avilés, Antoni Foix i Daniel Cordonet perdent per dos sets a zero, van obtenir un punt amb…\nDerrota per 4-1 a l’Absolut Masculí\nEl Club Tennis Sant Gregori va debutar a l’Absolut Masculí amb una derrota 4-1 en la seva visita al Club Tennis La Bisbal d’Empordà A. Els de la Vall de Llémena van caure en els quatre primers partits d’individuals i només Javier Aviles va tenir opcions d’endur-se un set en un dels enfrontaments disputats. El punt…\nL’inici de temporada del Club Tennis Sant Gregori en el Campionat +30 Masculí no podria haver estat millor, després d’imposar-se per 1-4 a la pista del CT Banyoles B en la primera jornada. El proper partit dels de la Vall de Llémena tindrà lloc el 6 de novembre a casa davant el Club Tennis Celrà…\nArranquen els cursets de tennis\nEls cursets de tennis a les pistes municipals de Sant Gregori han començat aquesta setmana amb el monitor Pau Bataller, de Magister Tennis, amb diferents horaris i dies. Us deixem la informació i les dades de contacte per tal que tots els interessats en apuntar-se ho puguin fer:


Cecili Bele - Especial MallorcaWeb - 50 anys d'escola al Col·legi Sant Felip Neri de Ciutat\nPortada >> Especials >> Cecili Buele >> 50 anys d'escola al Col·legi Sant Felip Neri de Ciutat\n50 ANYS D’ESCOLA AL COL·LEGI SANT FELIP NERI DE CIUTAT\nRepresentants del Col·legi de Sant Felip Neri m'havien convidat a fer la presentació pública d'un número extraordinari de la revista "GUIX I PISSARRA", editada pel centre. El motiu n'era la celebració del cinquantè aniversari de la fundació d'aquest centre educatiu. Amb molt de gust vaig acceptar d'anar-hi. I vet aquí que dimarts, dia 23 de maig, a l'església de Sant Felip Neri, vaig fer aquesta intervenció:\nMig segle de vida, mig segle de feina, mig segle d’ensenyament i formació. És l’edat i característiques pròpies del col·legi Sant Felip Neri, de Palma, que n’obrí les portes per primera vegada el mes de gener de l’any 1950, fruit del dinamisme actiu del Pare Reynés Pizà, de la Congregació de l’Oratori.\nEm sent particularment afalagat, que la gent organitzadora d’aquestes X Jornades Culturals i Esportives, que es fan amb motiu de la celebració del cinquantè aniversari del Col·legi Sant Felip Neri, hagin volgut recórrer a aquest diputat del Parlament de les Illes Balears que vos parla, per presentar en públic aquest número extraordinari de la revista “Guix i Pissarra”.\nPuc dir a tota la gent que vos heu volgut fer presents avui aquí, que em sent molt a prop de la Societat Cooperativa Gorg Blau que gestiona el col·legi, del claustre de professores i professors, i de tota la comunitat educativa, a l’hora de reviure, en aquesta desena de dies de festa, aquells moments inicials en què s’obrien les portes d’aquest centre educatiu.\nI també a l’hora de presentar aquest exemplar extraordinari de la revista “Guix i Pissarra”, número especial dedicat al cinquantè aniversari de la creació del col·legi. Una revista de 28 pàgines, escrites pràcticament totes en català, que, com tots sabem és l’única llengua pròpia de Mallorca, lamentablement avui encara està cridant poderosament l’atenció. I n’he de felicitar públicament la gent que l’ha hi ha redactada.\nAmb l’autor dels dos primers articles d’aquesta revista, coincidesc a recordar amb una gran dosi no exempta de nostàlgia aquells primers anys d’existència del Col·legi Sant Felip Neri, situat al cor mateix de la ciutat de Palma. Aleshores, jo anava a una altra escola situada molt a prop, al mateix lloc on s’aixeca ara l’edifici d’una de les entitats bancàries de molt renom entre nosaltres.\nEstic parlant d’un temps en què, per exemple, les Galeries Velázquez encara no s’havien construït i el seu lloc era un solar immens, tot ple d’herbes i caminois per on passàvem d’anada i tornada cap a l’escola de Sant Antoniet. Estic parlant també d’un temps en què el tramvia circulava pels carrers de Sant Miquel i Sindicat. En què l’asfalt encara no s’havia estès pels carrers ben empedrats de la contrada. En què els cotxes eren tan rars que no ens impedien poder jugar al carrer a la pilota, o a bolles, o amb la baldufa. Estic parlant d’un temps que pot semblar increïble a hores d’ara...\nLlavors, més endavant, quan jo ja fou un home molt més fet, visquí de ben a prop el trull d’un alumnat que cada dia passava per davant la porta d’un comerç de nata ben muntada... just aquí, a la mateixa cantonada.\nI ara som ací, a celebrar el mig segle d’una escola on s’han format i preparat per a la vida nombroses generacions d’homes i de dones que hi han après les ensenyances bàsiques d’una escola petita i modesta, molt oberta i ben seriosa. Generacions de dones i d’homes que hi han rebut una sòlida formació humana, tècnica i espiritual. Que hi han practicat l’esport i un munt de jocs. I que hi han après a viure.\nHii han après a viure i a conviure. Hi han après a caminar plegats per aquest món. Hi han après a fer-se grans, de cos i d’esperit. Hi han après a treure’n bon profit, d’eixa passada. Hi han après a desvetllar aficions, les més diverses, al teatre, l’escriptura, la pintura, la lectura o, sobretot, la música i el cant.\nHi han après i n’han sortit artistes, professionals, catedràtics, doctors, llicenciats, senzills pares i mares de família, mestres, metges, esportistes, o pares de la Congregació Oratoriana, per citar-ne algunes d’aquelles professions que s’esmenten a la revista “Guix i Pissarra”.\nUna revista en la confecció de la qual han participat des d’alumnes de 1r o 6è de primària, fins alumnes de 1r o de 4t d’ESO, o del curs de Garantia Social. I que compta, a més a més, amb l’aportació sempre entusiasta i valuosa d’antics alumnes del col·legi, que, sense esser-ne ja assidus practicants de visites quotidianes, continuen sentitnt-s’hi ben lligats per un munt de records que els mantenen encara com si fossin gent de casa.\nVull felicitar el col·legi Sant Felip Neri pel cinquantè aniversari de la seva creació, i donar l’enhorabona a la gent que s’ha encarregat de la redacció d’aquest número especial de la revista “Guix i Pissarra”. Que no defallesquin en l’esforç de difondre la nostra llengua i la nostra cultura a través d’un mitjà escrit com és aquest, com tampoc que no deixin de fer-ho a través dels mitjans més moderns i informàtics que ens permeten, per exemple a través d’internet, escampar-les arreu arreu del nostre planeta Terra..\nÉs l’hora de poder escoltar a partir d’ara l’actuació d’aquest grup de joves intèrprets de música antiga que conformen l’Orquestra de Cambra “Aula 98”: Tielman, Bach i Vivaldi s’hi faran ben presents aquí mateix entre nosaltres.\nI, mentre romandrem a l’espera de tornar a escoltar-los, quan s’ajuntin a la Capella Oratoriana, el darrer dia d’aquestes festes commemoratives, en un concert magnífic que compta amb un bon repertori d’obres remarcables en el camp de la música coral, em permetreu que vos recordi les paraules d’un poeta:\n“Despleguem nostra cultura cap als quatre vents del món;\ndespleguem-la a gran altura, sense por ni cap fissura,\namb l’orgull de ser qui som”\nI que tot això sia per molts d’anys.


3.788 instàncies i de la creació d’una plataforma ciutadana exigeixen a la Generalitat canvis en el projecte de la L3 – Promoció del Transport Públic\nDiversos membres de la Plataforma “Volem un Metro de veritat per a tota la ciutat” de Sant Feliu de Llobregat van lliurar ahir un total de 3.788 instàncies recollides per demanar al Conseller millores al projecte de perllongament de la línia 3 del metro al Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat. La Plataforma està integrada per l’Associació de Veïns de Can Calders, l’Associació de Veïns de Can Maginàs, l’Associació de Veïns de Can Nadal, l’Associació de Veïns de Falguera, l’Associació de Veïns de les Grasses, l’Associació de Veïns de Mas Lluí, l’Associació de Veïns de Roses-Castellbell, l’Associació per la Promoció del Transport Públic, el Fòrum del Transport Català, Esquerra Republicana de Catalunya, Esquerra Unida i Alternativa, Iniciativa per Catalunya Verds, Organització de Consumidors i Usuaris de Catalunya, Partit Popular, la Plataforma Progressem amb Metro i la Plataforma Pro-soterrament Complet.\nReunió entre Generalitat i plataforma. Després de lliurar les instàncies al registre, nou membres de la plataforma van reunir-se amb el Secretari per la Mobilitat, Manel Nadal, i el Director de Transport Terrestre, Manel Villalante, per tractar sobre els motius que han portat la plataforma a defensar una altra alternativa:\nEscassa cobertura territorial. El projecte gairebé no aporta estacions noves, tot i provocar una despesa de 1.200 milions d’Euros. A Sant Feliu es tindria una parada a 200 metres de l’estació actual de Renfe i una altra al costat de la parada actual del Trambaix, sense cobrir les àrees més denses de la ciutat: Mas Lluhí i La Falguera, passant pel centre. Els veïns i veïnes trobem poc satisfactòria la proposta de la Generalitat per resoldre l’accessibilitat de Mas Lluhí amb un ascensor inclinat en comptes de portar-hi directament el Metro amb accessos la bell mig del barri.\nIntermodalitat qüestionada. Tot i que la Generalitat assegura que s’han tingut en compte tots els modes de transport, la línia 3 sembla projectada sobre un mapa en blanc: es dibuixa un escenari amb tres estacions inconnexes per Sant Feliu que obliguen a fer tots els transbordaments a Sant Joan Despí i recular.\nCrea infraestructures cares en paral·lel. Entre Sant Feliu i Sant Joan Despí es projecten sis vies: les dos actuals de la C4 de Renfe, que se soterraran a Sant Feliu, dues noves de la C3 de Renfe, i finalment les dues de la línia 3 del Metro. Els veïns i veïnes continuem pensant que tots aquests recursos es poden distribuir millor pel territori, cercant els barris més densos i les connexions més directes, com fa el Metro a la ciutat de Barcelona. Quan el servei de Rodalies millori i es converteixi en un “metro regional” no hi haurà motius per construir-hi una línia de metro en paral·lel, per tant cal buscar la demanda per altres vies.\nS’hipotequen futurs perllongaments a l’altra banda del riu. Les possibilitats de perllongar a molt llarg termini el metro des de Sant Feliu queden reduïdes a seguir novament la traça de la Renfe i del tramvia Sant Feliu – Molins.\nLa Generalitat troba inconvenients polítics, econòmics i tècnics. Tot i que la Generalitat reconeix que la proposta veïnal aportaria més accessibilitat, es manifesten tres motius per no modificar el planejament vigent pel moment:\nExisteix un acord polític dels alcaldes de la zona. La Generalitat va manifestar que l’acord dels batlles legitima plenament el traçat i que s’havia de respectar aquest acord polític. Membres de la plataforma van manifestar que es pot estar d’acord amb les bases d’aquest acord però introduir canvis que el millorin. Els veïns i veïnes tampoc no vam tenir oportunitat d’escollir alternatives, ja que les tres opcions sotmeses a informació pública -gairebé idèntiques- estaven condicionades per aquest pacte\nEs considera que el sobrecost de la proposta alternativa no és justificat. La Generalitat troba econòmicament més viable el seu plantejament que el dels veïns i veïnes per accedir directament als barris densos amb traçats menys recargolats. La plataforma va manifestar que com que es tractava d’una obra a llarg termini, es podria periodificar, i que havia de prevaler la utilitat pública del projecte.\nArguments contra els ramals. La Generalitat considera que la línia no s’hauria de bifurcar com fan molts metros del món. La plataforma recorda que les bifurcacions són presents en la planificació de moltes xarxes (Londres, París, Bilbao, Shenyang i fins i tot Barcelona) i que poden evolucionar cap a línies independents si la demanda ho justifica. D’altra banda, la Generalitat troba la forca del carrer Major de Sant Just inconstruïble, perquè s’hauria de construir el salt de moltó sota zones edificades. Davant de la sol·licitud d’estudi d’alternatives a l’emplaçament d’aquest salt de moltó o substituir un dels ramals proposats per l’extensió de la línia 6 d’FGC (amb final previst a Finestrelles) la Generalitat al·lega que ja s’ha perdut prou temps planificant el traçat refrendat pels alcaldes, que consideren millor també tècnicament.\nFinalment, el Sr. Manel Nadal matisa que el projecte seria susceptible de canvis en el cas que canviés la planificació de la línia C3 de Rodalies, que s’ha d’acordar amb el Ministeri de Foment. Davant d’aquesta manca d’acord inicial amb la Generalitat, la plataforma “Volem un Metro de veritat per a tota la ciutat” va decidir continuar les seves reivindicacions.\nNota de premsa en PDF (Inclou plànols)\nPlataforma “Volem un metro de veritat, per a tota la ciutat”\nAnteriorPublicació anterior:El desplaçament de l’estació de FigueresSegüentPublicació següent:Figueres serà un nyap tan gran com la Catedral de Burgos


Rolf & Flor, ambaixadors de la pau | Barcelona Cultura\n30, 1 i 3 d'abril.\nRolf & Flor, ambaixadors de la pau\nMúsica i contes en un campament internacional\nPer als que no conegueu en Rolf i la Flor, són dos nens que es van fer amics gràcies a guanyar un concurs que els va dur a un viatge al Carib. En Rolf viu a Barcelona i la Flor a Nova York. Temps després s'apunten junts a un campament d'estiu internacional al cercle polar àrtic, però allà no tot seran flors i violes, i hauran de posar ordre a les disputes que sorgeixen entre els nens de diferents països.\nSi voleu veure aquest relat en directe, els pares del Rolf i la Flor, o sigui The Pinker Tones, us l'expliquen aquestes vacances de Setmana Santa al CaixaForum. I és que les aventures d'aquest parell d'amics han sorgit de dos contes il·lustrats pel Miguel Gallardo i musicats per The Pinker Tones. Uns contes que tenen lletra en català, castellà i anglès, o sigui que a part de divertir i fer-vos cantar, també us ensenyen idiomes!\nRolf & Flor, ambaixadors de la pau, és un espectacle amb música en directe, contes en els tres idiomes i vestit amb projeccions. Per aprendre a fer de mediadors en els conflictes i vetllar per la pau!


Cazarabet conversa con... Vicent Olmos, responsable de la editorial Afers.\nVicent Olmos. Trenta anys editant història en català\nCazarabet conversa amb Vicent Olmos, de Editorial Afers\n—Presenta’ns l’editorial Afers...\n—Afers és una editorial menuda, independent, que fa trenta anys que començà editant una revista d’història, Afers. Fulls de recerca i pensament, per continuar pocs anys després editant diverses col·leccions de llibres, fonamentalment d’història i d’assaig. I algunes revistes més, la majoria de les quals hem hagut de deixar de publicar per motius diversos, però sobretot perquè la nostra cultura —el nostre mercat cultural, si ho vols dir així— no té la potència suficient per mantenir aquesta mena de revistes, i tot just per fer possible l’edició de la mena de llibres que nosaltres posem a l’abast. Val a dir que la majoria de publicacions periòdiques com les que nosaltres editem, vull dir les revistes amb un contingut acadèmic, científic, solen ser publicacions pagades o molt subvencionades amb diners públic: per les institucions, per les universitats, o per qui siga. Però tenim la pell dura després de tants anys i tenim la voluntat de continuar editant revistes i llibres en català. I tenim la intenció que, malgrat les dificultats de tota mena que pateix el sector editorial —la pèrdua de lectors o la crisi de les llibreries, per posar dos exemples especialment sagnants—, el nostre segell editorial continue sent visible als aparadors i a les taules de novetats de les llibreries. De les llibreries dels Països Catalans, si més no...\n—Quines revistes publiques i quines has deixat de publicar?\n—Ara mateix, podríem dir que el buc insígnia de l’editorial és Afers. Fulls de recerca i pensament. El primer número, crec que ja ho he dit, va aparèixer el 1985 dirigit per Sebastià Garcia Martínez fins a la seua mort (1986), i a partir d’aleshores per Manuel Ardit, també fins a la seua mort (2014). La vaig fundar amb un grup d’amics (Cristòfor Aguado, Joan Iborra, Antoni López i Josep Sargues) i aviat em vaig convertir, fins ara, en l’editor i cap de redacció. Enguany arribarem al número 79 i, no sé si m’està bé dir-ho a mi, és la revista en català (o una de les poques revistes, si voleu) més valorada als diferents barems d’avaluació acadèmics internacionals.\n—I ja que parles de col·leccions de llibres, quines són les que edites?\n—Per què et vas fer editor? Com fou que vas posar en marxa una editorial com Afers?\n— Van ser una conjunció de coses... Jo pertanyia a una generació molt polititzada que havia viscut encara el franquisme, que encara arribà a temps de participar en els moviments polítics que acabaren amb el règim i que va viure la transició en plena joventut (quan va morir Franco jo tenia vint-i-un anys, i feia el servei militar). Recorda que jo vaig nàixer el 1954. Una joventut polititzada i amb una consciència nacional en revisió o, fins i tot i en certa manera, en procés de revisió que bullia en certs ambients culturals i, fonamentalment, en la universitat. Sense aquesta militància, sense aquesta adscripció política i, sobretot, nacional, catalanista si vols, no es podria entendre Afers —ni la revista ni l’editorial—, com no es podrien entendre moltes iniciatives d’aquells anys. Algunes han quallat, altres menys, però fou una època en què van aparèixer arreu del País Valencià, dels Països Catalans, revistes d’història, editorials, llibreries, músics, companyies de teatre... en català, una època en què van començar a prendre volada els estudis d’història local, les assemblees d’història locals i comarcals..., un moment en què a les facultats d’història no cabíem més estudiants. Això i la idea que la història, la reflexió política, la cultura, era important per avançar en la democràcia i en la construcció nacional dels valencians en particular i dels catalans en general, i s’havia de divulgar. No es podia deixar relegada la lectura i la discussió estrictament als àmbits diguem-me acadèmics. Calia donar a conèixer el que es produïa a les facultats d’història, de sociologia, de geografia... Jo, de fet, vaig començar investigant i escrivint llibres d’història... Però, a poc a poc, vaig anar sent menys historiador, per dir-ho d’alguna manera, per esdevenir més editor, si és que això ria﷽﷽﷽﷽﷽﷽﷽ que siga subsidi passa en cap cultura del mts culturals dels diaris o a les revistes de cultura, estic segur que els és pot destriar amb facilitat, que crec que no. En definitiva, he continuat «fent» llibres, però d’altres.\n—Com van ser els inicis? No degueren ser gaire fàcils...!\n— No van ser gens fàcils per les condicions del país, per les condicions en què el franquisme, que no havia passat debades, havia deixat el país i la cultura, especialment la catalana... No hi havia gairebé ningú escolaritzat en català a Catalunya, i menys a les Illes Balears i al País Valencià. Editar en català era una aventura i va costar estabilitzar-se, però vam posar ganes i esforç... Moltes ganes i molta feina, en pots estar ben segura... No jo, no només jo, evidentment... Seria interminable la llista de gent, d’amics, que ens van ajudar en els inicis. No podria anomenar-los tots, però si algú es para a llegir, els membres dels consells de redacció de les revistes, o els autors que van omplir les pàgines dels primers nescriuen...s o no vulguen... Ni existiria Afers, ni hi hauria editorial on poder editar els llibres que escriuen, els que n'majoúmeros o d’autors dels primers llibres de les diferents col·leccions, se’n podrà fer una idea... Per no parlar que la gent interessada en les nostres publicacions llegia més llibres que ara, o em fa aquest efecte... El món i els «negocis» editorials han canviat i molt. Han canviat molt, però ens hem anat adaptant... I si ho vols dir així, resistint...\n—Per quin motiu et vas plantejar des d’un primer moment editar en català? I perquè decidires editar, fonamentalment, llibres d’història i d’assaig polític o de temàtica nacional?\n—Crec que aquesta resposta ja està contestada... La politització, la militància antifranquista i una florida nacionalista encapçalada pel pensament de Joan Fuster, van ser fonamentals. En el meu cas i en el de tota una generació... Ara, hi ha qui diu que ens vam equivocar, que Fuster es va equivocar en les seues propostes nacionals. Fins i tot hi ha qui practica l’equidistància entre els nacionalistes (en diuen fusterians) i els altres (fins i tot la dreta més antivalenciana). És un parany i una mentida: sense aquell esclat, sense aquella florida nacional, ara aquest país —el País Valencià però també tots els Països Catalans— estaria absolutament anorreat. No existiria... Vulguen els qui opinen això o no vulguen... Ni existiria Afers, ni hi hauria editorial on poder editar els llibres que escriuen, els que n’escriuen... I el mateix passa amb el model de llengua que fem servir... Ara hi ha qui propugna una «regionalització lingüística» i la volen portar fins als límits més extremats... Un altre error: els models lingü,ire fem ser Ara hi ha quits queoris...ls ling fem servir... Ara hi ha molts que propugnen una «regionalitzaciçístics que fem servir ja els han —els hem, si vols— anat establint els qui hem fet servir el català (escriptors, editors, mestres, etc.). Cal trobar un model que siga útil a tothom i a tots els territoris... I cal tenir present què s’edita i per a quins lectors...\n—Quan vas començar tenies algun model? Hi havia alguna editorial que et servís d’inspiració?\n—Quan vaig començar volia publicar història, volia publicar bons treballs d’història, i volia donar ressò, per dir-ho d’alguna manera, a una nova generació d’historiadors, de pensadors, d’assagistes, que havia de créixer a recer dels mestres, d’una generació anterior sense la qual no hauríem avançat gens en el coneixement històric. Parlava abans de Joan Fuster, però per al cas valencià també ho hauria de fer de Joan Reglà, d’Emili Girat, de Miquel Tarradell, o una mica més tard de Josep Fontana o d’Ernest Lluch. Vaig llegir moltes històries d’editors que pots dir que eren per a mi com una mena d’herois (Einaudi, Feltrinelli, Gallimard, Rowohlt, Seix Barral, Weidenfeld). I altres, que juntament amb els grans segells universitaris (les university press anglosaxones o les presses universitaires franceses) em feien pensar en les possibilitats per a la cultura de l’edició de llibres... I volia editar en català...!\n—Qui creus que són els destinataris dels llibres que edites a Afers?\n—Són els historiadors: els professors i els estudiants d’història, però també molta gent interessada per la cultura i per la història que, sense ser especialistes, s’interessen pel seu país o per les reflexions sobre diverses qüestions lligades al món de la cultura, del nacionalisme, del pensament... Això en general, concretament, depèn del llibre, depèn de l’autor... És curiós veure com la gent que s’interessa per un llibre en concret varia. Es veu en les presentacions, en les ressenyes que surten a la premsa o a les revistes de cultura... Més o menys coneixes el teu públic, el que et segueix, però mai no arribes a tots els que podrien tenir interès pels títols que publiques... Per això cal estar present als mitjans, a les xarxes socials... Nosaltres ho fem en la mesura del possible i hi dediquem temps... Cal arribar al públic, fer-li conèixer els llibres que edites. És l’única manera que en tenir-ne coneixement puguen prendre la decisió de comprar, o no, un llibre, una revista.\n—Quanta gent i qui són els que feu possible que Afers tire endavant?\n—Si vols dir directament, és a dir quanta gent treballem a l’editorial, només som tres persones: una administrativa (Marta Rodrigo), un corrector lingüístic (Ramon Ramon) i l’editor. Ara bé, si et refereixes a quanta gent fa possible l’editorial Afers, els llibres i les revistes, en són molts més. Saps a quanta gent hem editat al llarg de la nostra història? Si comptes els autors dels llibres i els dels articles de les revistes, pots estar segura que en són més d’un miler, per dir una xifra. I hi ha, dissenyadors, maquetadors, impressors, distribuïdors, llibreters... La gent potser no hi pensa, però el món editorial mou molt de treball i molts oficis..., tots ells ben engrescadors... Llàstima que siga tan poc considerat i tan poc tingut en compte per les institucions públiques.\n—Qui són els autors d’Afers? Quina relació mantens amb ells?\n—Els autors d’Afers són tots els que han publicat algun «paper» a l’editorial. Generalment són historiadors, però també geògrafs, sociòlegs, filòsofs, etc. Mantinc una bona relació amb ells, i no només jo; tots els que treballem a l’editorial ho fem. Jo tinc molt de respecte pels autors perquè fan un gran esforç intel·lectual i de vegades físic i tot per produir els seus llibres i els seus articles. Això vol dir que intente mantenir sempre molt bona relació amb ells, però sobretot llegir tots els treballs que em lliuren i respondre’ls amb arguments, tant el fet de publicar-los com el de rebutjar els seus treballs... I m’agrada intervenir en els textos, vull dir opinar i «aconsellar» els autors si crec que cal fer canvis en els seus escrits: formals o de contingut.... Això sí, la darrera paraula sempre és la seua... Jo —els qui han publicat a Afers ho saben—, podríem dir que sóc un editor molt «liberal»: si el treball em sembla bo i que aporta qüestions i perspectives interessants, no cal que jo estiga d’acord amb ells en tot per publicar-lo... Vull dir que els deixe tota llibertat i mai no exercesc cap tipus de, diguem-ne, «censura», si ho vols dir així... I puc dir que molts dels qui han publicat a Afers han esdevingut bons amics meus...\n—Certament, corren temps difícils per als llibres i per als editors. Com ha estat el camí de l’editorial? Com has recorregut el camí?\n—Ja hem parlat d’això. No és fàcil editar llibres sense pertànyer a un gran grup editorial, però dóna moltes possibilitats fer-ho i et permet fer tries molt afinades, editar els llibres que t’interessen. No em cal publicar best-sellers, ni ho pretenc. Els meus interessos són uns altres. Vull editar el que vull editar. I és clar, vull vendre llibres, cosa gens fàcil... Fins ara, ho he anat fent i me n’he —ens n’hem— sortit... Són trenta anys i molts títols. Malgrat les poques ajudes institucionals... Això també ho havia dit abans... I la conversa s’ha fet llarga, però parlar del suport de les institucions al sector del llibre, del suport a la cultura, però també des del punt de vista econòmic, donaria per una altra conversa igual o més llarga que aquesta. Algun dia ho podem fer...\n—Els grans segells editorials sembla que es mengen el mercat editorial. No només pel fet d’editar molt més i de tenir més mitjans, sinó perquè, sovint, els mitjans de comunicació privilegien aquests grans pools en detriment de les editorials independents, de les més petites... Com us tracta a vosaltres la premsa o les revistes de cultura?\n—Els grans segells editorials es mengen el mercat, això és cert, però només en part. Sempre hi ha espai per a les petites editorials, per als editors independents. Et fas els teus lectors i fidelitzes gent que et segueix. Que segueix el que edites, independentment de l’autor, o no només per l’autor, però també per aquests motius. Vull dir que si t’esforces i ho fas mitjanament bé, pots aconseguir unes petites quotes de lectors que et permeten editar i vendre els llibres, i que et permeten sobreviure sense perdre diners, o sense perdre’n massa... Sense grans guanys... Una altra cosa és la crítica. Com ens tracta la premsa o les revistes de cultura als petits editors? Malament, molt malament... Però més que als editors menuts, jo crec que es tracta malament l’edició en català. Si algú fa una estadística dels llibres ressenyats o comentats als suplements culturals dels diaris o a les revistes de cultura, estic segur que els grans pools editorials tenen la majoria de l’espai, però no és menys cert que en tenen més els llibres editats en castellà que no pas els editats en català, fins i tot en les publicacions en català... Això s’ho haurien de fer mirar. No passa en cap cultura del món si no és subsidiària... Com a mínim ens hauria de fer reflexionar, i hauria de fer reflexionar als editors d’aquests mitjans.\n—Com fas la tria dels llibres que edites? Com és el procés d’edició en una editorial de les característiques d’Afers. Què és el que et motiva com a editor (i com a lector) a acceptar editar un llibre? Quants exemplars editeu de cada títol?\n—En el meu cas, la tria dels llibres que edite a Afers és molt personalitzada. Sempre prenc jo la decisió. Puc demanar opinió a algú que entenga del tema o escoltar els suggeriments dels assessors o dels directors de les col·leccions, però jo sempre em llegesc els originals i si no hi estic d’acord no els publique. Els motius per acceptar un llibre? Una conjunció de coses: que t’agrade, que estiga ben escrit, que tracte un tema que ha estat poc estudiat o que aporta llum i raons al que estudia. En el cas d’Afers podeu dir que els encerts i els errors es poden atribuir absolutament a l’editor... Això sí, he de dir que tinc un bon assessorament quan m’és necessari i els directors de col·leccions o els consells editorials ja saben de quin peu coixege, per dir-ho d’alguna manera...\n—Quines són les perspectives a mitjà i llarg termini de la teua editorial? Com us adaptareu als nous formats de llibres electrònics, ebooks, etc.?\n—Les perspectives no són bones, però no són tan dolentes com per deixar d’editar... Continuarem immersos en una crisi que mai no s’acaba —atàvica, diria jo, en el món editorial— i continuarem editant llibres. En el meu cas, editaré en paper. Crec que hem trobat els nostres lectors i editem llibres que no edita ningú, o pocs editors... I hem fet un esforç per ser visibles. Crec que podrem mantenir-ho editant en paper encara uns anys... Fins que em jubile? Però no estem tancats a les noves tecnologies ni als nous suports, només cal que s’aclaresca aquest mercat que, cal dir-ho, ha esdevingut ja un monopoli en mans de quatre plataformes que són els que faran els «negocis»... I sobretot que es pose solució a la pirateria que és imparable... Jo diria que insoluble...\n—Per acabar: tu també ets editor a Publicacions de la Universitat de València, on fa anys que hi treballes. Quins llibres edites? Quines col·leccions? Quants títols l’any?\n—Sí, fa anys, potser disset o divuit, que sóc editor a Publicacions de la Universitat de València. M’encarregue, fonamentalment, de les col·leccions relacionades amb la història: «Història», «Història i memòria del franquisme», «Fonts històriques valencianes», «Biblioteca de estudios moriscos», «Cinc Segles» i algunes coses més, com ara una col·lecció de «Pensament científic». Vaig començar quan era director de publicacions Antoni Furió, i hi continue. En un primer moment editava llibres més, diguem-ne, institucionals, de gran format, amb molt de color i moltes il·lustracions, però ja fa anys que sóc l’editor d’història, o el que més història edita de PUV... En definitiva, edite molts llibres l’any i em passe la vida llegint originals i convertint-los en llibre. Però crec que per parlar de Publicacions seria millor continuar en una altra ocasió. Si ho fem massa llarg potser ningú no ens llegirà...


octubre | 2012 | Les Pomes de la Pomona\nPsoriasis, aprenent a viure amb ella\nPublicado en 27 octubre, 2012 por @pepo_bcn\nPsoriasis “Més enllà de la Pell”\nAquesta setmana es celebra el “Dia Mundial de la Psoriasis”, una malaltia que pateixo des del 6 anys, i que davant el seu desconeixement per la població en general i aprofitant aquesta jornada m’he decidit parlar-vos d’aquesta companya , no desitjada però acceptada, en la meva vida.\nPsoriasis ve del grec ψώρα i significa picor és una malaltia autoimmunitària genètica crònica de la pell que produeix lesions escatoses, engrossides i inflamades. Afecta a ambdós sexes, tot i que sembla que el homes tenim més tendència a tenir-la.\nNo és una malaltia contagiosa La causa de la psoriasi no és encara coneguda encara que el seu origen sembla autoimmune. Se sap que respon a un trastorn bioquímic i immune. No està causada per cap agent microbià (bacteri, virus, fong) ni paràsit.\nEls limfòcits T s’activen quan no toca i donen pas a respostes cel·lulars diverses entre les que destaquen la proliferació i dilatació de vasos sanguinis a la pell, colorant de vermell les lesions, o fer créixer les cèl·lules de la epidermis en les lesions cada 4 dies en comptes dels 30 que són habituals, fent que hi hagi una descamació exagerada en forma d’escames blanques, com caspa.\nHi ha factors hereditaris que predisposen a la psoriasi, com és el meu cas. Les situacions d’estrès emocional, una mala dieta, l’obesitat i el sedentarisme agreugen aquesta malaltia.\nLa psoriasi sol aparèixer entre els 15 i 35 anys, si bé pot aparèixer a qualsevol edat. La seva extensió i gravetat és molt variable d’una persona a una altra i en el temps. Actualment hi ha molts tractaments que blanquegen la psoriasi, és a dir, disminueixen o fan desaparèixer els símptomes encara que no la curen. Aquesta malaltia es pot classificar en funció de l’àrea de pell afectada i de les àrees afectades en lleu, moderada o severa.\nEl meu cas es de moderada a severa, tot depenent de les estacions de l’any (empitjoro a la tardor i a la primavera) i al meu nivell d’estrès , aquest fet podria haver-me afectat en les meves interaccions socials, molta gent al veure’t amb taques rosades o descamacions per tot els cos es sent incomoda davant teu i fins i tot et pots sentir rebutjat. Els meus pares des de petit, em van explicar quina malaltia tenia i que si havia gent que no la coneixia el millor era que els comentés que no era contagiosa i d’on venia.\nL’1,4% de la població pateix Psoriasi, i un 72% d’aquests patim brots després d’un mes d’haver patit una situació d’estrès. És important destacar que un 83% de les persones afectades amaguen les seves lesions, i a un 74% ens pot afectar a l’autoestima, arribant a un 83% que eviten a fer activitats al aire lliure o anar a la platja/fer natació per por al rebuig de la gent.\nUs animo als companys i companyes de malaltia, i a les persones que esteu interessades, a informar-vos d’ella tot recomanant-vos la plana web de l’Associació Psoriasi http://www.accionpsoriasis.org o seguir-la per les xarxes socials més habituals.


Cues de fins a 7 quilòmetres per entrar al país a la frontera del\nTal com es preveia les cues d'entrada al país des d'Espanya s'han pogut veure des de les onze del matí a la frontera del riu Runer. Segons informa Mobilitat a hores d'ara hi ha fins a set quilòmetres de cues amb retencions i problemes a la CG1 a la zona de la portalada.\nSegons es calcula des de Mobilitat, durant aquest pont del Pilar arribaran uns 50.000 vehicles al Principat. De fet, aquest divendres ja van accedi al país uns 9.000 vehicles i durant aquest dissabte al migdia, ja n'han entrat poc més de 15.000.\nPer això el departament ha habilitat des d'aquest dissabte al matí un dispositiu especial per augmentar la capacitat de la xarxa viària i la seva fluïdesa.\nEs preveu que aquest dissabte i el pròxim dilluns siguin els dies de més afluència a la frontera hispanoandorrana. Amb tot, dilluns i dimarts també poden ser dies complicats, ja que el trànsit de visitants s'afegirà al d'un dia laboral. Sobretot dimarts, quan es preveu una evacuació de 1.000 cotxes l'hora.\nInforma: Neus Toro Oltra\nImatge: Ariadna Guiu Vila


miércoles, 12 agosto 2020 - 08:38 h\nMiquel Camps | 23/03/2020\nLa capacitat d’imaginar és una de les aptituds que més resultats ha donat als humans. Les grans mobilitzacions col·lectives sempre han tingut com a base principal un somni eteri, una fantasia motivant. Constatada aquesta facultat, res impedeix dur a terme, mentalment, una excursió per les meravelles primaverals que s’estan produint a l’exterior enyorat.\nMirar la natura és de les millors teràpies conegudes. Portem desenes de milers d’anys d’evolució fent-ho, i això vol dir que es generen moltes interaccions. Les sensacions que provenen de l’exterior, encenen incentius positius per al nostre organisme.\nLa llum va guanyant hores cada dia i deixondeix la vida que s’havia guarit d’un hivern més teòric que real. El cicle es posa de nou en marxa. Les fulles brollen de les tiges fins ara nues de les figueres. El romaní esquitxa de flors liloses els sarments que s’espargeixen costa avall. La murta engrandeix el seu espai amb noves i oloroses branques.\nEls lletsons, brinden a baix els seus teixits saborosos a les tortugues que han d’omplir-se dels nutrients perduts durant el període letàrgic, mentre obren a la part superior escàndols grocs, que atreuen abelles, papallones i escarabatets que frueixen el nèctar valuós i el gust dels pètals.\nPels voltants, hi ha un moviment constant d’ocells, més animats que mai per la poca presència humana dels darrers dies. Es reparteixen les zones disponibles per a nidificar. La perdiu va fent el seu cau al terra, en un discret espai d’herbes altes d’un camp de guaret que el pagès ha deixat descansar perquè recuperi la fertilitat.\nTres pams més amunt, el busqueret de cap negre fa viatges de brins vegetals que anirà cosint amb una habilitat innata, per fer un nieró enmig del gran refugi que ofereix un bony d’esbarzers lligat a la paret seca de la tanca.\nDalt dels pins que guaiten poc més enllà, la tórtora comuna, d’ull vermellós, collar negre i ales de mosaic terrós, emet el seu so gutural i tragina branquillons per mirar de remuntar la negativa evolució que les seves poblacions han mostrat en els darrers anys. Potser aquesta temporada podrà revertir la tendència.\nDes de la bassa propera de les pluges de finals de gener, els capgrossos de calàpet s’amunteguen dins l’aigua cada vegada més reduïda, i mengen verdets i d’altres aliments de la vorera. El vespre, els adults alcen els seus trins vibrants, en un càntic comú. Potser per demanar la pluja necessària perquè els seus descendents tenguin temps d’acabar la metamorfosi que els permetrà respirar amb pulmons, fora del líquid.\nMés enllà, cap a la vorera, les baldritges van i venen de la colònia de costa, després de mesos de viure enmig del mar. Ara capturen peix i el porten als seus polls, i criden com a nadons de veu incerta. A l’alba, miren encuriosides la fascinant i poc comuna escena de les platges del nord perfectament immaculades, sense petjades humanes, amb una arena pentinada per l’oratge.\nEl vell astre il·lumina i escalfa de nou el planeta primitiu. Amb milions d’anys d’existència, ja n’han vist de tot color. Han après que els excessos no solen acabar bé. Que els monocultius són més propensos a les plagues. Que el temps sol posar tothom al seu lloc.\nL’illa sencera contempla aquesta inèdita situació, on l’espècie dominant es veu amenaçada per un agent microscòpic. El camp i el mar aprofiten aquesta pausa tan singular per curar les ferides i engalanar-se amb les millors belleses. Amb l’esperança de reviure un encontre proper amb més estima mútua que mai.\nMenorca espera retrobar-se amb la gent que ara fa feina amb els malalts, o en una furgoneta de distribució, en un vehicle de control. Amb l’infant desorientat, amb la jove que començava a alçar el seu negoci, o amb l’àvia que es mou amb el caminador i mira des de la finestra el carrer buit. Retrobar-se per a poder començar una nova relació, més equitativa, considerada i apassionada que abans.


La nostra primera parada a Costa Rica ha estat Sta.Elena-Monteverde, un parell de pobles perduts a dalt d'una muntanya on es troben dos "bosques nubosos" on pots veure milions de plantes, arbres, lianes, flors, fulles i animalots varis com per exemple, taràntules!\nEn aquesta zona hi ha sempre una capa de núvols que fa que l'aigua no acabi d'evaporar-se mai, tenint gaire bé un 100% d'humitat. Hi ha una mena de pluja constant q fa que hi hagi molta vegetació concentrada sobretot en dues reserves naturals. Nosaltres vam visitar el Parc Natural de Sta. Elena, on pots fer diferents camins en funció del temps que vulguis dedicar-li. Això sí, els camins estan tots ben posadets i senyalitzats i per tant, tot i que estàs creuant la jungla, no necessites cap machete per obrir-te camí. Aquí t'ho posen tot bastant fàcil.\nEl poble de Sta.Elena-Monteverde és bastant turístic i això que arribar fins aquí no és fàcil (i menys durant l'època de pluges, quan les carreteres estan fetes caldo). Pel camí vam conèixer a un paio q treballa de vigilant a la Isla del Coco (la que es veu al principi de la pel·li Juràsic Park) i el tio ens va explicar q s'ha d'estar allà tres mesos seguits, i dprés li donen tres mesos de "vacances". L'illa està a 36 hores de Costa Rica en vaixell i és completament verge. És a dir, una pasta arribar fins allà així que...\nPosted by loliplanet at 6:09 PM