Blogosfera - Pàgina 4 - Demarcació del Barcelonès - Minyons Escoltes i Guies de Catalunya\nDilluns, 29.2.2016 23:42h AEiG Sant Ferran\nLa Calçotada de l’SF3000\nDesprés d’un any de pausa, aquest any hem tornat, amb més energia i assistència que mai, a fer un gran encontre amb famílies i caps! La calçotada organitzada per l’SF3000! Quin millor pla per un diumenge de febrer que una excursioneta per la via verda de Bellaterra per fer entrar la gana, i una posterior […]\nDilluns, 29.2.2016 20:07h AEiG Sant Ferran\nSF3000 LES GORGUES DE SANT BARTOMEU\nAquí teniu les fotos de la meravellosa sortida del SF3000 a les gorgues de Sant Bartomeu! De ben segur que els paisatges us deixaran bocabadats i us agafaran moltíssimes ganes de participar en futures sortides del sf3000! Natura, amics, esforç, aventura… i molt més, reflectit en aquestes fotografies\nDilluns, 29.2.2016 19:32h AEiG Sant Ferran\ncaminada SF3000 CALAFELL – VILANOVA!\nCom be sabeu, l’SF3000 està ple d’energia i com a prova… fotos de la caminada des de Segur de Calafell fins a Vilanova que varen fer el diumenge 7 de febrer!\nDilluns, 29.2.2016 19:06h AEiG Sant Ferran\nSF 3000 a la Barcelona Magic Line 2016!\nAquí trobareu les fotos dels valents i les valentes que aquest diumenge han participat a la BML 2016!\nDilluns, 22.2.2016 21:43h AEiG Sant Ferran\nCafè de pares – Febrer 2016\nEns plau convidar-vos al Cafè de Pares i Mares del mes de Febrer! Aquest Cafè de Pares i Mares serà diferent, especial, i no hi pot faltar ningú! Comptarem amb la participació de Miquel Àngel Essomba Gelabert, Professor del Departament de Pedagogia Aplicada de la UAB i Membre del comissionat d’Educació i Universitats de Barcelona. Molt bé, quanta informació… […]\nDiumenge, 14.2.2016 21:58h AEiG Sant Ferran\nExcursió 6-7 de Febrer a Planoles (LLiD’S)\nAaauaalaaa!! Però quina excursió més molona que vam fer els LLiD’s!! Vam agafar el tren direcció Planoles a les 9 del matí i, en arribar, vam endinsar-nos a la muntanya en busca de neu. Malauradament no en vam trobar, però la mini excursió va ser moooolt enriquidora! Vam arribar a un camp on les vaques […]\nDivendres, 12.2.2016 01:53h AEiG Sant Ferran\nPic’s a Manresa (febrer)\nEl cap de setmana del 6 i 7 de febrer els pioners i caravel·les hem anat a Manresa d’excursió! Gràcies Aeig Cardenal Lluch, per deixar-nos l’espai! Hem descobert el camí ignasià, creat mussols del compromís i debatut sobre notícies. En grups hem preparat activitats pels campaments de Setmana Santa… i continuem pensant en el projecte! A continuació us mostrem algunes […]\nDijous, 11.2.2016 18:41h AEiG Sant Ferran\nAquest cap de setmana els Ràngers i Noies Guies hem fet una excursió ben original! En caus anteriors havíem decidit que a tots ens motivava fer alguna cosa en bicicleta, així que en aquesta excursió no ens ha calgut agafar el tren… hem anat en bici! Dissabte vam pedalejar tot el matí, ben a la vora de […]\nDiumenge, 7.2.2016 22:14h AEiG Sant Ferran\nEXCURSIÓ 6 i 7 FEBRER\nAquest cap de setmana els castors i les llúdrigues hem anat d’excursió a Sant Llorenç Savall!! Dissabte vàrem anar a unes activitats infantils per als nens i nenes del poble i després vam anar al cau on dirimiríem, AEiG Set. Aquella mateixa tarda, ens vam fer unes disfresses xulíssimes de pingüí. Diumenge, tot i el […]\nDilluns, 1.2.2016 22:51h AEiG Sant Ferran\nFotos dels Campaments de Nadal 2015\nDesprés de tres dies de germanor i bona companyia, vam aconseguir vendre la Fàbrica McRobals i salvar el Ferranet! Tantes aventures viscudes, es mereixen un tastet de record!\nDilluns, 1.2.2016 22:48h AEiG Sant Ferran\nFotos Pessebre Vivent\nJa podeu reviure la gran escenificació del Pessebre Vivent de la Parròquia Sant Ferran on van participar alguns infants i joves de l’Agrupament! Gràcies a totes les famílies que vau col·laborar durant el muntatge! És gràcies a vosaltres que, projectes com aquest, que ens permeten apropar relacions amb la Parròquia, són possibles!\nDilluns, 1.2.2016 22:41h AEiG Sant Ferran\nCafè de Pares – 1r trimestre 2015/2016\nFotos del Cafè de Pares i Mares Cartell del Cafè de Pares


L’absència de temporals de neu al desembre permet l’arribada d’un\nL’absència de temporals de neu al desembre permet l’arribada d’un 40% més de visitants francesos\nNoticies » Economia 24 de gener, 2019\nL’any va acabar amb un increment considerable del flux d’entrada provinent de França. Una pujada que mostra la transcendència de mantenir obert l’accés per la frontera nord. Gràcies a això, desembre va tancar amb més arribades a Andorra, tant de vehicles com de persones.\nEl passat mes de desembre l’absència de temporals de neu rellevants va permetre mantenir oberts els accessos a Andorra pel Pas de la Casa, cosa que no va passar el 2017.\nAixò s’ha traduït en un increment important del nombre de visitants arribats del veí del nord. Increment de més de 40 punts que ha ajudat a tancar en verd el balanç de l’últim mes del 2018.\nLes dades no són més positives perquè per la frontera sud, que multiplica per quatre el volum d’entrada de la francoandorrana, han acabat venint menys persones. Paradoxalment, doncs, el mateix factor que ha permès millorar les xifres de visitants francesos, la manca de nevades, és el que ha fet baixar l’afluència per l’altre costat.\nTot plegat, òbviament, s’ha vist reflectit també en l’entrada de vehicles, on l’augment del trànsit provinent de França encara ha estat més destacable. El desembre ha registrat més de 50 punts de diferència entre un any i un altre.\nCom en el cas dels visitants, això fa enfilar la dada global d’entrada de vehicles prop de nou punts. El descens del volum de trànsit per la frontera del riu Runer ha estat, en paral·lel, pràcticament de cinc punts.


L’any 2003 va néixer un dels monovolums més pràctics que ha tingut mai Volkswagen, i aquesta segona generació millora en tot allò que ho podia fer\nVolkswagen Touran 2.0 TDI 190 DSG Sport, llarga vida als monovolums! Sergio Domínguez\nNo fa tants anys que pels carrers es veien cotxes urbans, compactes, berlines, monovolums i totterrenys. Però el món de l’automòbil està en constant evolució, i si ara tornem a fer el mateix anàlisi a la llista només hi repetirien els urbans i els compactes, perquè les altres categories han sigut eclipsades pel fenomen SUV.\nEn el seu moment ja ens vam preguntar què passava amb les berlines, i possiblement ens hauríem de preguntar el mateix amb els monovolums. Vehicles pràctics per naturalesa, mica en mica estan quedant relegats a una segona posició en favor dels totcamins.\nVista lateral Volkswagen Touran Sergio Domínguez\nPer això és tan positiu que hi hagi marques que no oblidin el segment, i cal aplaudir que Volkswagen es mantingui ferma en l’aposta que va iniciar l’any 2003 amb el Touran, el seu monovolum més venut. L’hem provat amb el motor 2.0 TDI de 190 cavalls associat al canvi automàtic DSG i us expliquem com va.\nNormalment la practicitat té un preu, i és que els dissenys dels monovolums no acostumen a ser especialment atractius. En el cas del Touran, associat a un color discret i amb les llandes de sèrie, no concentrarà les mirades dels que se'l trobin, però en aquesta versió Sport associada a l’interessant color Blau Carib, el paquet R-Line i les llandes de 18 polzades de la nostra unitat de prova millora notablement, i fins i tot es pot considerar bonic.\nEl disseny és sobri, però funcional i elegant Sergio Domínguez\nEn el fons no deixa de ser un disseny típicament Volkswagen. Per tant, el seu aspecte ens recorda a altres models de la gamma com el Passat o el Golf. Però gràcies a una mida força compacta (4,52 metres de llarg) no es veu desproporcionat en absolut. De fet és més petit que alguns dels seus rivals directes com el Citroën Grand C4 Picasso o el Renault Grand Scénic, però no per això deixa d’oferir set places de sèrie, una de les seves principals virtuts.\nEn qualsevol cas, l’objectiu de Volkswagen és orientar aquest monovolum a uns compradors que prefereixen un estil més aviat discret, que no volen un disseny amb massa estridències i que veuran en el Touran un vehicle similar al que podria representar un Volkswagen Passat fet monovolum.\nLa marca alemanya acostuma a treballar molt bé els interiors dels seus vehicles, i per això tot just entrar al Touran es desprèn una gran sensació de qualitat. El tauler de comandaments és sobri però, com sempre passa a la marca, tot és al seu lloc i és molt accessible. La posició de conducció és elevada i de seguida ens hi trobarem còmodes; de fet costa adonar-se que estem conduint un vehicle de més de 4,5 metres.\nQuadre instuments Touran Sergio Domínguez\nSobre l’anterior generació s’han incorporat millores no només pel que fa a l’espai sinó també pel que fa a la tecnologia: ofereix una pantalla de 6,5 polzades, connectivitat amb l’'smartphone', assistents a la conducció com la frenada d’emergència, control de creuer adaptatiu, alerta de canvi involuntari de carril, i un llarg etcètera. Tot plegat, una sèrie de sistemes que faciliten molt la conducció del Touran.\nA aquesta facilitat de conducció hi contribueix el fet que, com que la cintura lateral del cotxe es troba en una posició força baixa, la superfície acristallada és molt gran. Si, com en el cas de la versió de proves, hi sumem el sostre panoràmic practicable, l’interior del Touran sembla enorme.\nPerò el Touran no només ha de semblar enorme per dins, sinó que també ho ha de ser. I és que en un cotxe d’aquestes característiques l’habitabilitat és l’aspecte principal, allò que acabarà de convèncer –o no– la majoria de possibles compradors.\nNecessites espai? Sergio Domínguez\nEn aquest aspecte, el monovolum dels de Wolfsburg compleix amb nota. L’espai a les places davanteres és molt bo, i en total hi trobarem fins a 47 espais per guardar-hi objectes. Però quan mirem enrere és quan realment comencen les bondats d’aquest monovolum.\nL'habitacle està ple d'espais per deixar objectes Sergio Domínguez\nDe sèrie ofereix set places i la filera central disposa de tres seients diferenciats entre si. A més, disposen d’ancoratges ISOFIX, taules plegables instal·lades a la part posterior dels seients davanters i la possibilitat d’incorporar un elevador per tal que hi puguin viatjar els nens que ja no necessiten una cadireta però que encara no tenen l’estatura necessària per seure en un seient normal.\nDetall elevador places posteriors Sergio Domínguez\nL’espai per a les cames als seients centrals és realment bo i l’habitabilitat a la plaça central és sensacional, la qual cosa, juntament amb les sortides d’aire per les places posteriors, permetria afrontar un viatge llarg amb cinc persones i una comoditat destacable. En aquesta configuració, a més, es disposa d’un maleter de 633 litres.\nAquesta capacitat es veu clarament reduïda si viatgem amb els set seients desplegats, i és que aleshores no només disposem de 137 litres sinó que els ocupants d’aquesta tercera filera no disposaran de gaire espai per a les cames ni d’un accés senzill. Afortunadament la filera central disposa d’un sistema per desplaçar-se cap endavant i proporcionar més espai per les cames als dos darrers passatgers, i comparat amb els seus principals rivals el Touran es defensa prou bé en aquest aspecte.\nDetall segona i tercera filera de seients Sergio Domínguez\nSi bé és cert que el fet de disposar d’aquestes dues places addicionals és molt pràctic –i plegades no ocupen gaire espai–, Volkswagen ofereix la possibilitat de demanar el Touran només en la configuració de cinc places, amb la qual cosa el maleter augmenta de 633 litres fins als 743 litres. D’altra banda, si necessitem tot l’espai disponible i abatem tots els seients la capacitat augmenta fins a uns molt aprofitables 1.857 litres.\nLa nostra unitat de proves incorpora el motor 2.0 TDI de 190 cavalls i 400Nm de parell, el dièsel més potent que ofereix la gamma. Associada obligatòriament al canvi automàtic DSG de sis velocitats, si volem optar pel canvi manual ho podrem fer com a màxim fins a la motorització 2.0 TDI de 150 cavalls.\nMotor Touran Sergio Domínguez\nEn qualsevol cas el funcionament del canvi DSG és tan bo com sempre, i aconsegueix reduir consums per sota del que es podria esperar d’un vehicle d’aquestes característiques, però sempre per sobre de les dades oficials que ofereix la marca. Homologa un consum mixt de 4,8 litres però a la pràctica és complicat fer-lo baixar dels 6,4 litres. Això sí, per autopista i circulant a velocitats legals no és estrany obtenir xifres de poc més de 5 litres.\nPer les característiques el vehicle i les prestacions del motor, mantenir llargs desplaçaments per autopistes és tot un plaer\nSegurament el motor de 150 cavalls sigui suficient per moure amb solvència el monovolum alemany, però si habitualment viatjarem amb cinc persones i el maleter ple o fent servir les set places, aquest motor de 190 cavalls és el més recomanable. De fet, el parell és tan elevat que pot arribar a representar més d’una dificultat per a les rodes davanteres a l’hora de dosificar la potència si en fem una demanda molt elevada, però en línies generals el Touran és un cotxe còmode amb el qual es poden recórrer grans distàncies amb uns consums continguts i potència més que suficient per afrontar avançaments delicats o ports de muntanya amb grans desnivells, fins i tot a plena càrrega.\nSens dubte l’apartat dinàmic és un dels menys rellevants quan parlem d’un cotxe d’aquest tipus, com a mínim pel que fa a comportament esportiu. Amb tot, com que aquesta generació incorpora la ja coneguda plataforma MQB, la resposta per carreteres revirades és més que positiva. Això sí, quan carreguem el Touran les inèrcies i el centre de gravetat elevat ens recorden que estem davant d’un vehicle que, malgrat no tenir por a carreteres secundàries, prefereix les autopistes i autovies.\nI és que en aquest àmbit es comporta realment bé, amb un aplom considerable i un baix so aerodinàmic, fet destacable si tenim en compte que el cotxe fa 1,66 metres d’alt. A més, gràcies al control de creuer adaptatiu recórrer grans distàncies per autopista és realment plaent.\nAmb unes mesures contingudes però una gran quantitat d’espai interior, modularitat i practicitat, el Touran és un gran cotxe per afrontar grans viatges en família amb totes les comoditats. És cert que els totcamins estan de moda, però ni tan sols els més grans podran igualar mai l’habitabilitat d’un vehicle d’aquestes característiques. Per tot això, llarga vida als monovolums!\nProves cotxes monovolum


Mentre el nivell de contagis segueix augmentant dràsticament, el Govern de la Generalitat és limita a prendre noves restriccions en lloc de reforçar mesures sanitàries i de seguretat en els centres de treball, sanitaris i educatius.\nVÍDEO - 2' EN CLAU ROJA: La Generalitat reforça les restriccions sense prendre mesures sanitàries - YouTube\nAquestes setmanes hem vist una nova vaga educativa, des de els centres bressol fins la universitat, per exigir més i millors mesures de protecció i seguretat davant la covid-19, com la baixada de ràtios o el tancament dels centres quan hi hagi un número concret de grups en confinament. Ensenyament va dir que les ràtios segures eren d’entre 15 i 20 alumnes per aula i ens trobem amb 26, 30 alumnes a aules, moltes vegades condicionades a tota pressa per la manca d’espai de les escoles, i amb greus carències per poder realitzar una bona tasca docent i mantenir les mesures de seguretat davant la pandèmia. Un virus que ja ha confinat a milers de docents, i alumnat, sense comptar el personal extern, com les monitores de menjador que ni tan sols són considerades contactes estrets i obligades a treballar si no pressenten cap símptoma.\nAixò sumat a les jornades de vaga realitzades pel personal sanitari d’atenció primària o els MIR que denuncien la sobrecàrrega de feina degut a l’augment de casos per Covid, amb reivindicacions com l’augment de la plantilla o millors condicions econòmiques i laborals.\nI la novetat d’aquesta setmana és la mesura que afecta especialment al sector hoteler, entre d’altres, amb el tancament total de bars i restaurants a tota Catalunya durant 15 dies. Amb la incertesa per a milers de treballadors i treballadores de si seran novament enviats a un ERTO, o directament acomiadats. Un sector afectat per la precarietat des de molt abans d l’esclat de la covid-19.\nDavant aquesta situació de tancament és necessari que es pugui condonar els deutes als petits propietaris i garantir crèdit barat per a la seva supervivència.\nAlhora, enfront les mesures que fan que la classe treballadora pagui els costos d’aquesta crisi, es vital posar dempeus una lluita per impulsar mesures realment efectives com són la imposició d’impostos especials a les grans fortunes i la nacionalització de la banca, perquè siguin els capitalistes els que paguin aquesta nova crisi.\nXarxa de Treballadores precàries / Vaga educativa / Mestres / #Covid-19 / #Coronavirus / Ensenyament Públic / Catalunya / Educació en crisi / Generalitat catalana


Conèixer Catalunya: El taller clandestí.\nDarrerament l mot “clandestí” surt molt pels papers, immigrants clandestins, tallers clandestins,... segons el diccionari de la Gran Enciclopèdia de Barcelona: clandestí : del ll. clandestīnus 'que es fa d'amagat'.\nDarrerament veia al meu carrer molt vehicles “ vells”, alguns més que vells “tronats”, que s’estaven dies i dies al mateix lloc.\nEn ocasió d’una de les clàssiques destruccions gratuïtes que sembla porta la nit de sant Joan, un dels meus veïns patia la destrucció de la bústia de correspondència, i cridava a la policia local per que en prenguessin constància – i li estenguessin còpia de la denuncia - per presentar-la a la seva asseguradora. Un dels agents em comentava si coneixia al titular d’un dels vehicles “ vells”, i li contestava negativament; quan al temps d’estada en el mateix lloc, pel cap baix, comptava que feia més de cinc setmanes.\nBen aviat un sud-americà que recentment s’ha instal·lat al barri, s’apropava a nosaltres, i li feia saber que el vehicle era seu, i que estava aturat en el mateix lloc feia no més de quatre dies perquè tenia una avaria al motor. El guàrdia l’instava a moure’l com a mínim un cop a setmana, i donava el tema per acabat.\nM’explicava el sud-americà, que treballava com a mecànic en un taller, i que fora d’hores arranjava vehicles, amb peces comprades al desguàs. Certament no tenia competència quan a preu !. El taller el pagàvem tots els veïns del poble, i el patíem d’una manera molt especial els veïns dels carrers propers, i quan a la seguretat de les reparacions, sembla que directament depenia de Sant Cristòfol !.\nEn aquest cas l’activitat és clarament il·legal, però no clandestina; el sud-americà fa aquí el que ja feia en el seu país, i davant la tolerància còmplice, quan no la utilització dels seus serveis “especials” , ja ha fet tancar a algun taller “ dels de tota la vida”. Entre tots aconseguirem en poc temps ensorrar en la més gran de les misèries, aquest país en el que segon les tradicions i llegendes, el seus nadius treien pans de les pedres !!!.\nEl municipal sap i calla – fins és possible, que cobri per fer-ho - , els veïns també- quin remei, oi ? - desprès de la resolució del crim del carrer Santaló, ho recordeu ?\nL’empresari va rebre el 9 de febrer un tret al front cap a les 8.15 hores a la confluència del carrer Santaló i Travessera de Gràcia, i va morir a l’acte. La seva identificació va haver de fer-se mitjançant les empremtes dactilars, ja que la cara li va quedar desfigurada pel tret.\nL’assassí, alt i corpulent, portava la cara tapada, segons han explicat a Europa Press fonts policials, i va anar abandonant peces de roba, l’arma i el carregador molt prop del lloc, com per exemple en un contenidor de runa, han explicat diversos testimonis.\nMiren sempre cap un altre costat.\n"Uns carden la llana i altres crien la fama". Els xinesos en el imaginari popular passen per pertànyer a màfies organitzades, però finalment quan a excel·lir en accions de violència a dia d’avui tenim els espanyols i colombians :\nSis dels arrestats --nacionalitat espanyola i colombiana-- han estat detinguts a Madrid, Leganés i la província de Toledo, en col·laboració amb la Guàrdia Civil, que va ser qui finalment va practicar els arrestos, i dos més a la província de Barcelona.\nAmic lector, aquestes son cròniques de temps de misèria.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 18:59


Canals RSS del Portal Únic d'Ocupació\n¿Què és RSS?\nEl RSS Really Simple Syndication és un mètode molt senzill de seguir les ofertes que es publiquen al Portal Únic d'Ocupació sense haver d'accedir contínuament a la Web per consultar les noves ofertes. La informació actualitzada es mostra de forma automàtica en el lector de RSS quan es produeix una actualització.\nSi desitja utilitzar vostè aquest servei pot fer-ho mitjançant les següents opcions:\nLa instal·lació d'un programa conegut com a lector o agregador de RSS, per exemple RSS Reader, Feedreader o Feed Demon.\nFent ús de qualsevol lector RSS online com pot ser Netvibes o GoogleReader.\nUna vegada ha instal·lat el programa o s'ha donat de alta en un RSS online, haurà d'indicar en el mateix aquelles categories professionals de les quals desitgi rebre ofertes copiant l'adreça que s'obre en prémer l'enllaç de la categoria seleccionada.\nLlistat de canals de subscripció classificats per categories:\nNeteja/cuidat de persones\nOfertes dirigides específicament a:\nCerca de la primera ocupació


Edicions Secc: Sergi G. Oset\n(Barcelona, 1972): és un autor que fonamenta la seva producció literària en la minificció positrònica i el relat fantàstic.\nL’any 2009 va començar a publicar els seus relats al blog de creació literària «La meva perdició» i que va combinar durant dos anys amb la formació que va rebre a l’Aula de Escritores de Barcelona. D’aleshores ençà, les seves narracions han aparegut en antologies com Aparecidos (Saco de Huesos), Relatos marranos (Pol·len Edicions), Catalunya Mítica (Orciny Press), Històries de les Terres Albes i Bestiari (Edicions SECC) i en revistes com Plesiosaurio, Lemuria, Catarsi o Quimera.\nHa publicat els reculls de microrelats Paràsits mentals (Bubok, 2012), El último vuelo del Microraptor (Editorial Nazarí, 2015), Hipermatrònic, l’hiperbreu que va sorgir de l’espai profund (111 minificcions per a freaks malalts del fantàstic) (Orciny Press, 2017), Microfiction Or Die! (Clash Books, 2018), a quatre mans amb Hugo Camacho i Malsons de gat (Editorial Hermenaute, 2016), llibre de relats de gènere escrit a sis mans amb Patrícia Muñiz i Igor Kutuzov.\nA Twitter: @lamevaperdicio


LA NAVELINA MECÀNICA: Gus Van Sant\nUna anàlisi cinèfila i cassolana de les millors pelis de culte\nUna obra expressament homosexual que no recorre al melodramatisme mainstream de Brokeback Mountain, ni als clixés humorístics del primer Almodòvar, sinó que intenta abordar la temàtica homosexual des d’una visió més seriosa (Em venen al cap, per exemple, Stonewall i Milk), es pot trobar amb diversos tipus de reaccions en l’espectador: El rebuig del conservador reaccionari, o un airòs “Conta’m alguna cosa que no sàpiga” entre aquells espectadors de mires més llargues, trobant tan sols l’acceptació en la recreació i reafirmació del públic homosexual, tancant-se així en el culte i la recurrència monotemàtica. Gus Van Sant tan sols té un parell de pel·lícules expressament homosexuals (Mala noche i Milk), però en totes les seues pel·lícules introdueix alguna referència gai, procediment que s’ha convertit en una espècie de signatura (El bes a la dutxa d’Elephant, el polvo dels amics de Kurt Cobain a Last days… i jo també incluiría l’exageradament extraordinària bellesa dels adolescents que protagonitzen molts dels seus films. Gus Van Sant autorreferencia aquesta emprenta al debat que hi ha a una aula de l’institut d’Elephant, en el qual els alumnes debaten sobre la visibilitat gai, i fins a quin punt és necessari airejar la condició sexual de cadascú - en el cas de l'autor, estrapolar-la a l'obra sense que eclipse el missatge).\nLa seua òpera prima, Mala noche, envolta l’homosexualitat d’un cert aire decadent, marginal i fatalista: Prostitució, drogoadicció, delinqüència i mort envolten una història que en el seu nucli alberga una reflexió sobre la incomunicació, reflectida en la relació dels dos personatges principals. A aquesta pel·lícula, a banda de l’escena homoeròtica més subtil que he vist mai, podem veure també com ja va albirant-se l'excessiva llargària dels plànols, que més avant (a l’anomenada Trilogía de la mort) esdevindrà una altra de les marques de la casa.\nA Drugstore Cowboy profunditza més amb el tema de la drogoadicció, de la mà d’una colla de joves ionquis que calmen el seu mono atracant farmàcies (“Cuando estoy drogado soy consciente de que soy un milagro de la naturaleza”). Destacable i entranyable l’aparició de l’escriptor William S. Burroughs, vell i encorbat ja com una de les seues múltiples al·lucinacions, fent de rector i introduïnt un monòleg propi en el guió que parla sobre la seua lúcida i encertada teoria conspiranòica sobre el control governamental i el tràfic de drogues.\nSeguidament el protagonista li diu: “Amic, t’has equivocat de professió. Hagueres tingut que ser filòsof…”, i el Burroughs contesta: “Potser en una altra vida… Potser en una altra vida…”. Genial.\nEls tres títols que composen la Trilogia de la mort estàn realitzats mitjançant una deconstrucció de la història. A priori ens podria semblar més pretenciosa i injustificada que en la d’altres títols com ara Pulp Fiction o Memento, perquè fent-li una ullada a la sinopsi, la última cosa que ens imaginem és que aquest argument (una colla d’skaters, la mort de Kurt Cobain i la matança de Columbine) puga estar deconstruït, però promte veiem que aquesta desestructura ens ajuda a endinsar-nos en la confusió dels seus personatges, les seues circumstàncies i els fets que els envolten, que acaben envoltant-nos a nosaltres també: Adolescència i mort. També arriben al seu summum en aquesta trilogia els plànols estàtics, eterns. (Normal que se li atribuisca una fotografia impecable)\nParanoid Park és un deleitament per als sentits. Gus Van Sant arriba a fer vertaders miracles amb la barreja de música amb imatges ralentitzades. Tots els esdeveniments que antecedeixen a una catàstrofe s’aglutinen a un simple gir de cap a càmera lenta, que ens transmet eixa calma sospitosa que antecedeix a la tempesta, o eixa altra – molt semblant – que es sent a l’ull d’un huracà, i la deconstrucció argumental (que ja insinua la portada) ens ajuda a comprendre millor la culpa atordidora en la qual es veu envoltat el protagonista, la maduració instantània que provoca un cara a cara amb la mort. Tractar la mort amb sensibilitat i tornar-li el lloc filosòfic que tantes i tantes pel·lícules li han arrabatat, relegant-la a un segon planol de trivialitat, encara que, com ja hem dit, la protagonista principal d’aquest film és la culpa.\nEn el cas de Last Days, la relació entre adolescència i mort ens ve de la mà d’una icona adolescent: Kurt Cobain (que smells like Teen Spirit), interpretat pel psicòpata guapo del remake de Funny Games (impecablement caracteritzat). Aquesta és la pel·lícula que més abusa del plànol seqüència estàtic, arribant fins al punt d’enfocar a una finestra durant deu minuts. L’objectiu és endinsar-nos en la letàrgia claustrofòbica en la qual estava submergit el cantant de Nirvana dies abans del seu suicidi, i vaja si ho aconseguieix: Arriba a ser exasperant. Megalomania, nihilisme i depressió esquizofrènica van de la mà, arrossegant-se com un cuc moribund que has trepitjat sense voler cap al fatal desenllaç, ja conegut per tots. Jo a la pel·lícula veig absència en vida. Veig que Kurt Cobain va estar més absent en vida que una vegada mort.\nA Elephant, l’argument està en asterisc: Anirem seguint diversos fils argumentals (Molt ben representats per eixos interminables passadissos) que s’entrecreuaran en diversos punts i després es tornen a separar. El títol d’aquesta tercera entrega podria ben be resumir el missatge de tota la trilogía (O almenys així m’ho sembla a mi): La tragèdia està a l’aguait i va teixint-se lenta i feixuga, com el caminar de l’elefant, i és el director qui ens mostra el seu parsimoniòs devenir, seguint als protagonistes a tot arreu per interminables passadissos. L’autor ha elegit un succés per tots coneguts per a mostrar-nos l’evidència: De rés serveix explicar, analitzar psicològicament o intentar justificar (per a això ja tenim el Bowling for Columbine), si la tragèdia ja està avançant pels passadissos, val la pena mascar-la en aquesta enterbolida atmòsfera, recrear-se en ella, que buscar possibles culpables. Una freda radiografia de la tragèdia.\nPublicado por Artés\nKamal el Roig\nSi vols participar a aquest blog tan sols has de deixar el teu mail a una resposta, o enviar un discret mail a noalmsn2@hotmail.com


Aurora Bertrana - Esdeveniments extraordinaris a Ginebra | Papers Vells\n13 set. Esdeveniments extraordinaris a Ginebra\nPosted at 20:24h in 1923, Aurora Bertrana, La Veu de Catalunya\tby\tAurora Bertrana\nPublicat a La Veu de Catalunya el 14 de març de 1923.\nUn quart de nou. Agafo el tramvia per anar al concert. Els concerts, a Ginebra, tenen un caient democràtic, però solemnial. Podeu assistir-hi per pocs cèntims. Ningú hi va per enraonar ni per lluir «toilettes». Els intermedis transcorren gairebé a les fosques i amb el mateix silenci religiós que impera durant l’execució del programa. Els homes no deixen pas el seient per a fumar i per a canviar salutacions. Així, quan recomença el concert, no cal esperar que s’apaivaguin els murmuris dels anants i vinents, el fresseig dels passos, ni els sorolls dels qui s’acomoden en llurs localitats. Els tals intermedis són un curt repòs per als executants i no un motiu de flirts, sedasseries i converses banals. Jo penso, sempre que hi assisteixo, en la nostra «Musica da Camera» i comparo.\nEl tramvia anava ple de gom a gom. Resto dreta a la plataforma davantera, encongida entre els viatgers. A cada parada, en pugen d’altres. Gairebé no es pot respirar.\nDecideixo ficar-me dintre. Allí ressona un càntic singular, que el soroll de la marxa apaga i confon. És un chor de veus blanques. Unes fan la melodia i les altres acompanyen amb dolcesa. Quan el tramvia s’atura, hom nota el perfecte acord d’aquelles veus.\nQuè serà? Jo no puc veure res, car el passadís està també obstruït de viatgers. Però m’ajupo, atalaio i albiro una renglera de caps, els cabells dels quals, tallats a la romana, rossegen amb infinits matisos, i comprenc. Les angleses i les nord-americanes de l’Institut Jaques-Dalcroze! Les meves companyes d’estudis.\nHa cessat l’estridència del vehicle en un atur més llarg que els precedents, i el chor segueix engrescador. Ara se sent bé, ara es destria la joiosa tornada anglesa, en mig d’un silenci auster, ben ginebrí. Les dames esguarden, una mica esverades, aquesta colla de notes sense capell, que semblen trobar-se a casa llur i prescindeixen amb naturalitat de la gent de l’entorn.\nMai, un fet insòlit com aquest s’hauria produït a Ginebra, en absència d’aquest escamot d’angleses i americanes. Jo experimento un cert temor en singularitzar-me davant la serietat suïssa, i dissimulo que sien companyes meves; però, en baixar del tramvia, em sento enllaçada per un braç decidit i meseu. «Gut noit». I ens dirigim, en grup, a «Victoria Hall».\nBarrejades amb la gentada que entra, es troben gairebé totes les deixebles de l’Institut. Se senten alegres salutacions en totes les llengües. Entre els corrents i hieràtics habitants de Ginebra, les nostres veus despreocupades d’estudiantes vibren com un trinar d’ocellada, una mica insolent.\nA dalt, a la segona galeria, cadascú cerca el seu lloc, però a cada passadís, prop de la barana, mentre dura el concert, es destrien entre els balustres de ferro un o dos caps rossos, inclinats atentament.\nSón altre cop les meves companyes, que seuen terra enllà per a veure millor el què passa a l’hemicicle.\nA la sortida, jo no puc deixar d’admirar aquesta esplèndida serenitat i correcció suïssa: dos mil ginebrins fan menys soroll que cent ciutadans de Barcelona! Marxen tan religiosament com abans havien escoltat; sembla que surtin d’una església. Algú, però, xiula, amb una afinació perfecta, una gavota de Bach. És miss S., la més gentil de les meves companyes de Rítmica, que aprofita aquell silenci per a escoltar-se, recordant i fruint, de bell nou, encara, la meravellosa melodia del mestre dels mestres.\nAl carrer, ens tornem a trobar.\nSom sis que, després d’una discussió per si anirem caminant o en tramvia, emprenem la marxa carrer enllà. Marxem de rengle, amb els braços enllaçats. Fa un fred que pela! Una alumna del tercer curs proposa: «Marquem corxeres i a trop doble velocitat?» La proposta és acceptada. Cal cercar un «chef». Ens posem d’acord molt més ràpidament que els turcs i anglesos a la Conferència de Lausana. Veritat que en la colla no hi ha cap turca, però si angleses, una sueca, una belga, una basca i una catalana.\nBèlgica pren el comandament per elecció. I ja «boulevard» avall, l’aprofitada deixeble de Jaques-Dalcroze, dóna una esplèndida lliçó rítmica a llurs no menys aprofitades companyes.\nEsdevé l’engrescament. «A hop!» un salt endavant; «hip!», dos passos enrere; a nou «hop!», quàdruple velocitat del tema.\nMés tard, les emprenem amb la plàstica. A cada fanal, un cercle fa «santillèes» i a cada «màstil» de parada del tramvia ens agenollem. Passa un ciutadà solitari i ens mira, encisat, i un tros més enllà, s’acosten tres o quatre espectadors més. Calia suspendre l’exercici.\nI pels volts de la mitja nit arribo a casa sense una engruna de fred i encisada d’aquella vetlla d’estudianta tan gaiament finida.


"Nissan factura un 3% per la retallada de producció": el...\nUn cotxe de Nissan a Expoelectric, el mes d'octubte passat / ACN\nper Redacció 27 de novembre de 2018 11:11\nLa premsa econòmica destaca aquestes notícies relacionades amb Barcelona aquest dimarts:\nExpansión: "Nissan factura un 3% menys després de la retallada de producció a Barcelona". Segons el diari, en l'exerci fiscal de l'abril del 2017 al març del 2018, la companyia ha reduït la seva xifra de negoci un 3,4%, fins als 3.276 milions d'euros, tot i aconseguir elevar els beneficis, que es van situar en 35,02 milions, i això li ha permès eixugar pèrdues d'exercicis anteriors. La reducció de la xifra de negoci és vinculada per 'Expansión' a la reducció de la producció industrial a les plantes de Barcelona, Àvila i Cantàbria. A Barcelona, es van ensamblar 88.861 vehicles, davant dels 110.092 de l'exercici anterior.\nVia Empresa: "Dribo arriba a Madrid i anuncia l'expansió a altres ciutats". L'aplicació per aconseguir el carnet de conduir, incubada a Barcelona Activa, tanca la segona ronda de finançament i s'expandeix.\nEl Economista: "Network Steel salva la planta de Vestas a Lleó". El gegant espanyol de l'acer compra la planta lleonesa de l'empresa danesa, que n'havia anunciat el tancament. Una de les plantes de Network Steel és a Barcelona.


Lliga | El món a RAC1\nArticles per tema Lliga\nEntrevista d'actualitat\t“Abidal ja sap la posició del club”\nEl director esportiu del Futbol Club Barcelona, Andoni Zubizarreta, s’ha mostrat convençut que “Abidal també serà un exponent blaugrana d’aquí deu anys”. Sobre el futur de la porteria del Barça, Zubizarreta ha assumit la marxa de Víctor Valdés i ha considerat que “és una decisió més de vida que no professional”. Ha apuntat que “té clar el perfil de porter que necessita” però ha insistit que encara “no hi ha cap jugador emparaulat”. Continuar llegint\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Les píndoles del món\tEl Clàssic\nNi Barça ni Madrid arriben bé al seu enfrontament. Per resultats, el Barça marxa fantàstic i el Madrid, lluny, tot i que no prou per considerar acabada la Lliga. És clar que no: si tot just acaba de començar! Els resultats aniran oscil·lant durant la temporada: hi haurà bons i mal moments i l’essencial serà el joc. El Barça no està jugant bé. Ho fa amb energia, passió i efectivitat i amb resultats extraordinaris, però amb un joc que encara és lluny del que sap i pot fer. Aquest no és el gran Barça dels darrers anys tot i que s’hi assembli. Encara necessita corregir força aspectes posicionals i tècnics per ser el gran Barça, per tornar a sentir-se indestructible i no haver de fiar-ho tot al cor i l’empenta, al pit i collons. No sembla senzill arreglar-ho en una setmana, però no és impossible.\nEl Madrid tampoc està jugant bé, digui el que digui la seva pallissa al Deportivo. Tot i que es pensi en la importància del cor, el duel sembla més que mai una pura qüestió de joc.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Les píndoles del món\tLa factura\nEl Madrid es va passar tres anys sencers perseguint el Barça. Finalment, la temporada passada va aconseguir conquerir la Lliga. I amb aquest triomf va assolir el principal objectiu, pel qual s’havien esmerçat tots els esforços imaginables. Assolit l’objectiu, comencen els problemes. Això li succeeix a tot esportista: el principal problema un cop conquerit l’objectiu és el següent pas. De vegades, senzillament no hi ha següent pas perquè l’èxit esgota la fam i sense fam no hi ha competidor. D’altres vegades, l’objectiu assolit és un gran generador de problemes. És el cas actual del Madrid, que pateix l’habitual conflicte d’egos dins d’un vestidor més un esgotament mental extraordinari després de tres anys perseguint de manera ferotge el Barça.\nEs va dir que aquells rabiosos partits Barça-Madrid de l’abril de 2011 li havien sortit gratis al Madrid. Que tota aquella excitació portada al límit de l’agressivitat no tindria mai cap conseqüència. Doncs no, ara ha arribat la factura i és força pesada: a la factura hi apareixen els egos desfermats, l’esgotament després de tanta tensió i les discrepàncies per haver de jugar sempre al límit.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Les píndoles del món\tDerrotes\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Les píndoles del món\tEl penúltim gir del gurú\nJordi Costa, periodista Esports RAC1\nPartits com el d’ahir demostren que d’aquest Barça i de Pep Guardiola no se’n pot dubtar mai, ni en cap circumstància, per més difícil d’entendre que sigui, perquè et deixen retratat.\nAlguns, i un servidor el primer, ens vam posar les mans al cap en saber que el gurú havia dissenyat una alineació amb només tres defenses per enfrontar-se a una de les millors davanteres de la Lliga. Però n’hi va haver prou amb el primer quart d’hora de partit, fins i tot abans de marcar el primer gol, per veure-hi clar, per constatar que el Barça destrossaria el Vila-real.\nGuardiola va sublimar el 3-4-3 de Cruyff: no calien més defenses, simplement perquè el partit que s’havia imaginat es desenvolupava al mig del camp dels de la Plana. I així va ser: gràcies a la pressió asfixiant dels davanters i els migcampistes, el Barça va recuperar la bola sempre molt a prop de l’àrea rival i, a continuació, el talent de Thiago, Cesc i Messi enmig d’un caos ordenat de mobilitat infinita va fer la resta.\nGràcies a la visió privilegiada (gairebé inhumana) del tècnic i a l’aplicació d’uns futbolistes que fa tres dies van guanyar un títol i que no es van donar cap mena de treva, el que havia de ser una estrena de Lliga complicada es va convertir en un recital majúscul de futbol.\nUna resposta immediata al 0-6 del Madrid i una sensació deliciosa de cara al curs que tot just comença: el Barça té tants futbolistes bons i tan polivalents que Guardiola pot anar variant la recepta i el seu equip és del tot imprevisible. Per als rivals i per als espectadors.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Entrevista d'actualitat\tA la disco amb aquests pantalons!\nMentre l’afició de Canaletes ha acabat la festa relativament d’hora, els jugadors del Barça l’han allargada fins les quatre de la matinada. Ho han fet a la Sala Bikini i, atenció, vestits de blaugrana: amb els mateixos pantalons curts verds que duien contra el Llevant i que els van conduir a la tercera Lliga consecutiva. Així ho ha pogut saber el director del Món a RAC1, Jordi Basté. Per cert, saps qui ha tancat la discoteca? Si vols més detalls, aprofita per tornar a escoltar-nos… Continuar llegint\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tLa celebració haurà d’esperar\nMalgrat que l’Espanyol es jugava la seva participació a Europa, el derbi va ser tranquil. Miguel Rico creu que els blanc-i-blaus van jugar amb intensitat i sense agressivitat. Toni Brosa pensa que l’equip no està en el seu millor moment. Escolta la tertúlia.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tUn superat: només en queden tres\nUnanimitat respecte que el Barça va merèixer guanyar i no només l’empat al Bernabéu. Els analistes pensen que va jugar millor però no va saber concretar. Mentre esperem que arribi dimecres, escolta la tertúlia, avui, amb els germans Domènech.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tL’anaconda comença a moure’s\nQuin dels dos equips arriba millor a final de temporada? Miguel Rico, Toni Brosa, Enric Bañeres i Jordi Badia comencen a escalfar motors per els quatre clàssics. Una cosa tenen clara: cada partit serà una història diferent. Escolta la tertúlia.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tVuit\nMiguel Rico, Jordi Costa, Toni Brosa i Enric Bañeres analizen la jornada en què el Madrid ha quedat a vuit punts del Barça a la Lliga. L’opinió sobre la presumpta trucada de Florentino Pérez a Sandro Rosell, a debat. Escolta la tertúlia.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Entrevista d'actualitat\tPerilla la propera jornada de lliga\nEl vicepresident del Barça, Carles Vilarrubí, dubta que hi hagi futbol la setmana vinent. Tot, per l’amenaça de vaga de la Lliga de Futbol Professional, que s’emmarca en la lluita pels drets audiovisuals. Continuar llegint\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tNo cal patir\nJordi Badia, Miguel Rico, Enric Bañeres i Toni Brosa analitzen la victòria del Barça contra el Getafe. A molts culers els ha fet patir una jornada trampa per moltes circumstàncies, com el sorteig de la Champions o l’operació d’Eric Abidal. Escolta la tertúlia.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tReaccions al dopatge\nMiguel Rico creu que vincular el dopatge amb el Barça no és res més que un nou intent de desestabilitzar l’equip en la recta final de la Lliga. Enric Bañeres recorda que no és el primer cop que surt aquest rumor i que els blaugrana ja van guanyar una querella.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tPerdent els papers\nEl Barça ja és altre cop a set punts del Madrid i els nervis comencen a entreveure’s a la premsa madridista a cada nova excusa que posa Mourinho per treure’s responsabilitat de sobre. Una jornada més Cristiano jugava per ell i Messi, per l’equip.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tPersistirem!\nMiguel Rico creu que, darrerament, als blaugrana els costa tancar partits. Enric Bañeres pensa que el patiment de l’equip va ser a causa de la pressió que va posar el Madrid acostant-se a dos punts. Marxa l’excepcionalitat i torna la normalitat? Escolta la tertúlia.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tActivat el pla “renove”\nMiguel Rico i Ramon Besa, dos dels periodistes que millor coneixen la figura de Pep Guardiola, valoren el pacte, encara no signat, de l’entrenador del Barça per un any més. Besa destaca que “l’equip té recorregut” i Rico que “en Pep no es mou per diners”.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tDéjà vu blanc amb final obert\nEls nostres analistes pensen que amb el Madrid a set punts, la lliga no ha mort encara. Miguel Rico creu que la sensació que deuen tenir els madridistes és que la loteria toca cada setmana als veïns. Enric Bañeres els vaticina un llarg calvari.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tAfició feliç\nMentre els culers viuen contents pels resultats, Mourinho creu que la lliga la té difícil i sap que un any en blanc seria fatal per a l’equip. És per això que Enric Bañeres pensa que el Madrid està concentrat en la Copa. Escolta la tertúlia.\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tMourinho no eclipsa la victòria\nToni Brosa pensa que el victimisme arbitral de Mourinho és una conya marinera per distreure l’atenció. Enric Bañeres creu que aquesta actitud rancuniosa s’ha accentuat a causa dels 5 gols del clàssic. Continuar llegint\nComentaris\tSubscripció al feed RSS de la categoría Tertúlia esportiva\tJornada descafeïnada\nEl Barça va guanyar en una jornada estranya. Un dimecres en què, malgrat que no van jugar un gran partit, els blaugranes no van cedir ni una ocasió de gol. Enric Bañeres, Jordi Badia, Miguel Rico i Toni Brosa analitzen la primera victòria a casa.


Roger Daltrey: «Sempre m'han irritat les modes del rock»\nEl cantant i capitost pràctic de The Who narra amb increïble franquesa a 'Mi historia' la saga de la banda més sorollosa, destructiva, violenta i enorme dels 60 anglesos\nBarcelona - Dilluns, 29/07/2019 | Actualitzada 30/07/2019 - 12:54\nQue Déu et beneeixi, Roger Daltrey. Els fans de The Who li devem molt al seu cantant i ‘frontman’. És inevitable sospitar que, en mans de Pete Townshend (compositor absolut i ànima artística), The Who s’haguessin convertit en un experiment d’art indigest. I no fa falta dir que liderats per Keith Moon s’haurien matat (literalment) al cap de pocs mesos. Daltrey era el terrenal, l’organitzat, el madur, la personificació de l’ètica ‘proleta’. Qui s’ocupava del xou i també de les finances (i la furgoneta). Qui els va tirar als altres tres les amfetamines pel vàter i li va partir la nàpia a Townshend quan es va posar xulo. Daltrey va convertir la banda en la seva raó per viure, i va assegurar així la seva longeva carrera. Aquestes memòries que publica Libros del Kultrum, titulades 'Mi historia' i subtitulades 'Gracias os sean dadas, Mr. Kibblewhite’ (pel director que el va fer fora de l’institut), combinen candidesa, humor i sinceritat per relatar en primera persona la història de la millor banda de rock’n’roll dels 60 (diguin el que diguin els stonians).\nEres el ‘proleta’ oficial del grup, per dir-ho clar.\nSí. Pete i John [Entwistle] eren de classe mitjana. Keith [Moon] era treballador, com jo. Pete venia de l’entorn de les escoles d’art. Si la banda se n’anava a la merda, podia reprendre els seus estudis i continuar fumant porros. Jo no tenia on caure’m mort. Keith era com jo, no va acabar els seus estudis. Pitjor fins i tot que jo, de fet, perquè ell ni tan sols va entrar a secundària.\nEn el llibre parles de com es reflectia la classe social de cada un en la banda.\nAixò es podia veure en el ritual de destrucció de guitarres de Pete [Townshend]. Per a mi era un gran cop emocional. No podia evitar recordar com de durament vaig haver de treballar per comprar-me la meva primera guitarra. I, més enrere encara, la inventiva que vaig haver de desenvolupar per fabricar-me’n una, quan no tenia mitjans per adquirir-ne una de veritat. En els anys 60, les guitarres valien una petita fortuna. Pete feia miques una Rickenbacker en cada concert. D’altra banda, aquell ritual ens estava proporcionant una notorietat impagable.\n“Em vaig convertir en la figura paterna del grup. O materna. La meva ètica de treball ens va distanciar des del principi”\nEls vostres xocs de personalitat eren cèlebres.\nÉrem gent completament diferent, però, alhora, les nostres funcions dins de la banda també ho eren. Jo era el més gran i el fundador, i vaig ser el primer a treure’m el carnet de conduir. Era jo qui els portava d’un concert a l’altre, així que vaig adquirir una responsabilitat afegida. Em vaig convertir en la figura paterna del grup. O materna [riu]. No crec que els altres sentissin aquesta responsabilitat. S’emborratxaven, prenien pastilles, anaven fumats, però jo havia de conduir de tornada. La meva ètica de treball ens va distanciar des del principi. No és que ells fossin ganduls. És només que el seu paper era més relaxat. Ja que parlem de classe social, jo vaig haver d’adquirir responsabilitats molt aviat. Als 15 em van expulsar de l’escola. Dos mesos després era el noi del te en una fàbrica d’Acton. Un altre mes i ja fabricava els sandvitxos jo mateix per treure’m uns calés Sempre he sigut un petit emprenedor [riu].\nUna de les coses que em va atreure des del principi de The Who era la violència latent. En el llibre afirmes que vau heretar aquella ira de la generació anterior.\nEfectivament. Els nostres pares van viure la segona guerra mundial; tots els seus esforços es concentraven a superar la guerra i no enfonsar-se. Aquella gent va viure el blitz, entre altres coses, va ser en els camps de batalla de França. Però quan van tornar no van començar a comunicar-se. Ningú els va tractar per psicosi de guerra. La meva generació va créixer en meitat del silenci, i això ens va fer adolescents increïblement frustrats, i després enfadats. Vam haver d’obrir-nos un camí, d’una altra manera seríem empassats en la muntanya de mediocritat que ens semblaven les seves vides.\n"Anglaterra a començaments dels 60 era un món sense color, molt gris. Volíem viure en un altre món. Un de millor"\nLa banda semblava viure en un estat de tensió constant.\nAquesta tensió es va multiplicar per mil quan va entrar Keith Moon. Solíem dir que la nostra música havia de tenir “impuls”. Volíem que la nostra audiència travessés el terra a puntades de peu. Quan tocàvem, destrossàvem (literalment) la nostra música per al nostre públic. Els imaginàvem com el nostre enemic. Un exèrcit enemic (d’homes, perquè sempre hi havia molts més homes que dones) que havíem de travessar a cops per poder escapar. Quan acabava el concert ens els havíem posat a la butxaca.\nPete Townshend acostumava a dir que The Who feien música antiadults.\nTots pensàvem el mateix. Era antipares i anticlasse mitjana. Estàvem farts del seu silenci. Estàvem farts del seu món en blanc i negre. Anglaterra a finals dels 50 i principis dels 60 era un món sense color, molt gris. La gent oblida que acabàvem de sortir del racionament. D’aliments, de roba... Volíem viure en un altre món. Un de millor.\nNik Cohn sempre diu que el gran secret del Swinging London (o Londres Marxós) és que tenia molt poca marxa.\nM’és igual el que digui Cohn, jo crec que Londres sí que va ser ‘swinging’, el que passa és que la cosa va començar cap al 1964. Va ser quan el moviment mod va començar a prendre força a Londres. A partir d’aquell any l’atmosfera va canviar, es va tornar tot molt més fresc i nou. Les coses van començar a semblar possibles.\nPete Townshend, Keith Moon, Roger Daltrey i John Entwistle, a mitjans dels 60.\nAfirmes que Townshend es va convertir en un “veritable mod”, però ell sempre ha dit que es va servir dels ‘mods’ per crear una veu i aconseguir una audiència fidel.\nSi no va ser mod, almenys va ser molt més mod del que jo he aconseguit ser mai [riu]. A mi mai em va sortir gaire bé tot això. Per començar, no es pot ser mod amb els cabells arrissats [riu].\nDit això, anaves fet un pinxo, fins i tot havies sigut sastre. Això és bastant mod.\nM’encantava la bona roba, això és veritat. I la moda. Però no m’agradava aquest rotllo que portaven els mods de perdre el cul per la moda. M’agradava inventar el meu estil, estigués o no en voga. Sempre m’han irritat les modes. Tot aquest assumpte del rock’n’roll Hall of Fame em posa malalt. Al seu dia vaig odiar la manera en què el rock estava generant el seu propi uniforme. L’altre dia vaig estar mirant vídeos del Download Festival i tots els grups vestien exactament igual. [Riu]. La samarreta feta pols, la cabellera, el cuir... Els solos de guitarra sonaven tots iguals; el mateix amb els crits dels cantants. Em va semblar un festival de gent de segona fila. I em vaig dir: ¿què collons ha passat aquí? Sempre m’he oposat a això. Ho veig com un tipus de mort. Una mort molt poc imaginativa.\nCompares la vostra adopció del rotllo mod amb la manera en què Dean Martin es va aferrar a la seva imatge de bevedor.\nSí Dean Martin solia portar vasos plens de suc de poma. Era la seva picada d’ullet, el seu toc personal. Per a nosaltres, el mod era una forma de ressaltar entre la multitud. Vam tenir la sort de connectar amb aquella font d’energia que sorgia del sud de Londres. Vam tenir la sort que decidissin adoptar-nos. Molta sort.\nEn el llibre cites la data exacta en què us vau divorciar del culte: el 3 de desembre del 1965.\nEn aquesta data vam fer el nostre últim concert al Goldhawk Road Social Club, que era un temple mod i el lloc on havíem sigut banda resident durant molt temps. Vam créixer allà. Però va arribar un moment en què vam transcendir tot allò. Ja des del principi el nostre estil era diferent, no només del Motown que els agradava als mods, sinó de la resta de pop del moment. El que fèiem nosaltres era més madur, menys amable. I el 1965 ja no érem adolescents. Jo ja tenia 21 anys. Anàvem en una altra direcció. Quan vam fer 'Tommy', jo ja en tenia 25, i per quan van arribar 'Who’s next' i 'Quadrophenia', en tenia una trentena. Quan va arribar 'The Who by numbers' ens trobàvem de ple en la crisi de la mitjana edat, casats i amb fills. Els nostres anhels i les nostres necessitats i preocupacions eren completament diferents que quan vam començar.\n'The Who by numbers' és un dels vostres discos menys valorats, però aquí en parles molt bé.\nM’encanta aquest disc. Està concebut perquè una altra gent l’escolti i es digui “no soc jo sol”. Si arribem a ser un grup de rock clixé, mai l’hauríem fet. Està ple de confessions de debilitat i inseguretat. Jo vaig escollir les cançons, i quan li vaig mostrar la llista a Pete em va dir que estava boig. Amb el temps he vist que va ser la decisió correcta. ‘Imagine a man’, ‘How many friends’ o ‘However much I booze’ tocaven els nostres punts febles. Parlen d’incapacitat i frustració.\nAnys enrere t’havia resultat complicat cantar les primeres cançons de Pete que versaven sobre aquests temes, com ara 'I’m a boy', 'Picturesof Lily' o 'Substitute'.\nSí, però era per una raó ben senzilla: no sabia com cantar-les. Literalment. Mai havia cantat una cosa així. Jo era un cantant de soul. Feia anys que imitava James Brown. Tot i que no podia fer crits James Brown a ‘Substitute’, em va resultar més fàcil de cantar que ‘I’m a boy’ o ‘Pictures of Lily’. ‘Substitute’ almenys tenia una certa càrrega d’actitud, però les altres dues requerien la creació d’un personatge que no sabia si trobaria en mi. Tenia 19 anys i poca experiència emocional.\nComentes que et costava posar-te en la pell d’un xaval que no lligava ('Pictures of Lily'), perquè tu mai vas tenir aquest problema.\nMai em va anar malament en aquest camp [riu]. Però no era només això. En el cas del tema ‘I’m a boy’, per exemple, no és que em fos difícil identificar-me amb les inseguretats de Pete. Es tractava que ell ja començava a pensar en termes operístics i estava imaginant una història sobre una dona que vol tenir quatre filles, però al final té tres filles i un fill, que per descomptat tracta com si fos una nena. La dona està obstinada a no deixar que el noi sigui un noi, simplement i planerament. Escriure una cançó sobre això és fàcil, però no ho és tant cantar-la d’una manera que reflectís l’essència del turment interior que tenallava el noi. L’he tornat a escoltar fa poc i puc confirmar que vaig fer un bon treball: el noi sona absolutament torbat.\nRoger Daltrey, en els anys 70.\nDe vegades imagino com serien The Who si hagués faltat un dels dos. Sense tu la banda s’hauria inclinat cap als desvaris 'arty' de Pete, però sense ell tu potser no hauries abandonat el camí de l’R&B musculós.\nÉs com la qüestió de si va ser primer l’ou o la gallina [riu]. The Who no haurien existit sense Pete i no haurien existit sense mi, i per afegiment crec que no haurien sigut el mateix sense John o Keith. La combinació dels quatre era una química màgica. Funcionava. Jo era el cantant de la banda i gairebé mai els veia; ells estaven darrere meu. El que rebia d’ells era una sensació. La primera vegada que vaig escoltar el so aquell que Pete treia a la Rickenbacker vaig saber que era especial. No pots posar o treure membres de The Who. No seria el mateix.\n"The Who no haurien existit sense Pete i no haurien existit sense mi. La combinació dels quatre era una química màgica”\nKeith Moon ha passat a la història per ser divertit, però en el llibre ens recordes els hotels destrossats, el petard que gairebé deixa sord Pete, la violència de gènere, els llimacs... Sona insofrible.\nKeith Moon podria ser l’individu més increïblement meravellós del món i al cap de poc ser absolutament horrible. En un lapse de 30 minuts [riu]. Alhora, no podies evitar estimar-lo. Era com un nen danyat. Tenia alguna cosa. Una qualitat màgica que feia que li perdonessis tots els seus errors.\nDevien resultar ben molestos tots aquests redoblaments a traició.\nDoncs no. Al contrari. Sempre era excitant. Et mantenia en guàrdia.\nUna de les grans omissions del llibre és ‘Quadrophenia’. Em va sorprendre que no en parlessis.\nM’encanten les cançons i com a peça musical és fantàstica en molts moments, però mai la vaig sentir meva de la manera en què vaig sentir 'Tommy'. ‘Quadrophenia’ és en gran part un projecte de Pete. La seva visió. Pete creu encara que és la seva obra definitiva, el seu millor treball, però la veritat és que jo no hi estic d’acord. Crec que Tommy és més coherent. 'Quadrophenia' té molts forats. Per començar, la història (aquell cap de setmana en la vida d’un mod anomenat Jimmy) no té a veure gaire amb la música. Em sembla altisonant. Les recents produccions de ‘Quadrophenia’ no fan sinó empitjorar aquest aspecte, com l’última versió de música clàssica. Al meu parer, convertir aquest disc en una peça purament simfònica és un gran error de judici. No pots arrencar el rock a ‘Quadrophenia’. És un disbarat. Pots afegir-li una orquestra a una banda de rock’n’roll, però no pots deixar l’orquestra sola. És una tonteria. Encara em sembla un misteri per què algú volia escoltar una cosa així. Pete està obsessionat a convertir ‘Quadrophenia’ en l’èxit artístic que va ser ‘Tommy’, però simplement no estan a la mateixa altura.\nAl parlar de finals dels 70, no toques un fenomen que vas haver de percebre per força: el punk rock. Com a representant de la generació anterior, ¿et va semblar meravellós o una sensacional merda?\nLes dues coses [riu]. Em va semblar una merda i genial alhora. Nosaltres feia uns tretze anys que ens hi escarrassàvem, i ens va semblar fantàstic veure néixer una nova generació inventant el seu propi rotllo. M’encantaven els Sex Pistols, The Damned i, naturalment, The Clash. Però alhora en aquesta generació hi havia un munt de grups de merda.


Pere Cardús: 'La pluralitat no ho pot justificar tot' - Opinió contundent - VilaWeb\nPere Cardús: 'La pluralitat no ho pot justificar tot'\nAl nostre país hi ha valors i conceptes investits d'una vigència exagerada i que, ben sovint, tan sols serveixen per tapar defectes. Se me n'acudeixen tres: el consens, la cohesió social i la pluralitat. Són com una mena de tríada de la correcció política que encotilla els debats i empetiteix les possibilitats de fer passos atrevits. Tot allò que sigui fora del consens, alteri la mal anomenada cohesió social --que és en realitat conservadorisme pur i dur-- o no tingui el bany d'una pluralitat multicolor, és condemnat a l'infern dels infidels. Em preocupa avui la dictadura de la pluralitat.\nUn dels espais on aquesta tirania ha pres força és en les tertúlies dels mitjans de comunicació. Quin és el valor en alça d'aquest format d'opinió radiofònica i televisiva? Que hi hagi un representant de cada color, de cada tendència, o de cada partit, tant se val el contingut, la preparació del participant o el valor de les aportacions que pugui fer.\nUn dels exemples de la tirania de la pluralitat, el vam poder sentir ahir al final de la tertúlia de Catalunya Ràdio, moderada per Manel Fuentes. El tertulià blau, Juan Carlos Girauta, va demanar una última paraula quan ja eren fora de temps: 'El règim de Franco no era absolutament monocolor. Hi havia tendències. Hi havia una tendència tirant a anglòfila, que era la del senyor Fraga. Hi havia una tendència pro-nazi, que era la de Vicens Vives, per exemple. Gràcies, bon dia' (es pot escoltar al minut 58,24 d'aquest tall ). A continuació, en Fuentes va deixar pas a la publicitat sense que ningú pogués replicar, i tot arreglat.\nÉs preocupant que Mònica Sabata o Marçal Sintes, que feien tertúlia amb Xavier Sardà i Girauta, no poguessin respondre una estupidesa com aquesta sobre en Vicens Vives. Algú que aprofita l'últim minut perquè la seva mentida quedi impune transgredeix les normes més bàsiques de debat. La pluralitat no pot ser un refugi de covards.\nAquest model que afavoreix l'afrontament contra la profunditat és importat. La provocació supleix massa sovint la intel·ligència. Comunicar bé no ha de ser l'únic requisit del tertulià: qui vulgui sang té una oferta extraordinària als canals de ponent.\nPere Cardús i Cardellach, periodista ( @perecardus )\nEl model que afavoreix l'afrontament contra la profunditat és importat.\nLa pluralitat no pot ser un refugi de covards.


11 de setembre: la mare de totes les Grans Mentides (Stephen Lendman-Global Research, 11.09.14) – L'HORA\nSón una tradició americana. Daten de la creació de la república. Les principals van començar a mitjan segle XIX.\nVan facilitar l’annexió de Texas. La meitat de Mèxic va seguir. Amèrica es va convertir en el poder colonial de Cuba.\nControlant les Filipines, Guam, Samoa, Hawaii, Haití, la República Dominicana, la Zona del Canal, Puerto Rico i altres territoris que van seguir.\nEl 1917, Woodrow Wilson va manipular el sentiment públic. Ho va fer amb Grans Mentides.\nVan convertir la majoria de nord-americans en furiosos enemics dels alemanys. Les Grans Mentides funcionen d’aquesta manera. Wilson va obtenir la guerra que ell volia.\nF.D. Roosevelt va manipular el Japó perquè ataqués Pearl Harbor. Quan ho va fer, li va permetre declarar la guerra.\nVa haver de convèncer el Congrés i un públic pacifista per anar junts.\nQuina millor manera que creant terror.\nWashington i Seül van conspirar contra Pyongyang. Nombroses incursions transfrontereres entre 1949-50 van provocar la resposta del juny. Truman va tenir la guerra que ell volia.\nLa guerra contra Vietnam del Nord va seguir al fals incident de l’agost del 1964 al Golf de Tonkin. El Congrés va aprovar la Resolució del Golf de Tonkin. Amb això, va autoritzar la guerra sense declarar-la.\nLa invasió de l’illa de Grenada el 1983 per part de Reagan no tenia res a veure amb el rescat dels estudiants de medicina nord-americans. Es tractava de substituir el govern del moviment d’esquerres New Jewel per titelles aliats pro-occidentals.\nEl desembre de 1989, incidents manipulats van precipitar la invasió nord-americana de Panamà. L’ex aliat dels Estats Units Manuel Noriega va ser deposat. La qüestió era que va oblidar qui mana.\nL’agost de 1990, Washington va actuar en connivència amb la monarquia d’al-Sabah de Kuwait. Saddam Hussein va ser entrampat per a envair.\nEl gener de 1991, va seguir la Guerra del Golf. Hi ha hagut més de dues dècades de sancions, guerra, ocupació i destrucció del “bressol de la civilització”.\nVal la pena repetir que l’11 de setembre és la mare de totes les Grans Mentides. Han seguit tretze anys de guerres imperials.\nElls continuen. Un país rere l’altre és atacat. Devastant, destruint, colonitzant, explotant i controlant, es reflecteix la política oficial dels Estats Units.\nGuerres patriòtiques apunten als musulmans, persones de color, immigrants llatins i treballadors nord-americans.\nL’autor premiat David Ray Griffin ha investigat exhaustivament l’11 de setembre. Ho ha fet en 10 llibres, nombrosos articles i conferències. Ha proporcionat proves vitals massa importants per ser ignorades.\nL’abril del 2006 va parlar de “L’11 de setembre: el mite i la realitat”, dient:\n“Semblaria, per moltes raons, que la història oficial de l’11 de setembre ha servit com un mite religiós en els anys intermedis (i encara ho fa), és un mite en el sentit pejoratiu d’una història que no es correspon amb la realitat”.\nEl setembre de 2008, Griffin va escriure un article amb el títol: “11 setembre del 2001: 21 raons per qüestionar la història oficial sobre l’11/09″.\nL’FBI va admetre que “no hi ha cap evidència consistent que relacioni” l’11 de setembre amb bin Laden.\nEls anomenats presumptes segrestadors musulmans devots bevien molt, freqüentaven clubs de striptease i pagaven per sexe.\nLa tecnologia del 2001 feia impossibles les trucades de telèfons mòbils fetes des de 30.000 peus d’alçada.\nL’FBI va mentir afirmant que l’equipatge deixat per Mohammad Atta contenia “proves decisives” sobre la responsabilitat d’Al-Qaida en els atacs.\nEls passaports trobats suposadament en el lloc de l’accident de l’United 93 eren falsos.\nEls presumptes segrestadors no estaven a bord dels quatre vols fatídics.\nNo es van seguir els procediments d’intercepció operatius.\nLlavors el secretari de Transport Norman Mineta va dir que Dick Cheney “aparentment va confirmar una ordre de no intercepció” abans que un suposat avió s’estavellés contra el Pentàgon.\nLa Comissió de l’11 de setembre va eliminar el comentari de Mineta del seu informe oficial.\nAgents del Servei Secret van deixar que Bush romangués en una escola de Sarasota durant 30 minuts després d’assabentar-se del segon impacte a les torres bessones.\nEl procediment estàndard requereix garantir la seva seguretat immediatament en cas de perill potencial.\nEl combustible de l’avió no arriba a temperatures prou altes com per fondre o enfonsar les rígides columnes d’acer.\nSi ho fa, és “científicament impossible”. Demolicions controlades van destruir les dues torres. L’edifici 7 va caure de la mateixa manera. Griffin va explicar altres Grans Mentides.\nVa concloure dient que un nombre creixent de “físics, químics, arquitectes, enginyers, pilots, ex militars i ex oficials d’intel·ligència rebutgen el mite oficial de l’11 de setembre”.\nEl juny del 2010 va escriure l’article “L’11 de setembre va justificar la guerra a l’Afganistan?”\nPreguntar està prohibit. És un tema “intocable”, va dir Griffin. Es tracta de “no parlar-ne entre gent educada, i certament no en els principals mitjans de comunicació”.\nEstà prohibit “preguntar si la invasió original va ser justificada pels atacs de l’11 de setembre”.\nCap evidència ho relacionava amb l’Afganistan. Atacar un país que no suposa cap amenaça pels Estats Units és una agressió il·legal.\nLa guerra sense quarter continua. Ho fa sense autorització del Consell de Seguretat, va explicar Griffin. Reclamacions en un altre sentit són deslleials.\nNo hi ha cap justificació moral per a la guerra. Arguments contraris eren Grans Mentides. Estats Units va decidir envair l’Afganistan dos mesos abans de l’11 de setembre, va dir Griffin.\nLes raons per fer-ho són diferents de les Grans Mentides oficials. La invasió no va tenir res a veure amb “capturar o matar Osama bin Laden”, ha explicat Griffin.\nO derrotar Al-Qaida. O altres amenaces inexistents.\nEs tractava de fer avançar l’imperi dels Estats Units. Va ser per colonitzar i controlar un territori estratègic.\nAfganistan és un premi geopolític. La qüestió és el control de vastes reserves de petroli d’Euràsia, gas i altres recursos.\nEs tracta de controlar l’oferta d’opi més gran del món, inundar els mercats mundials amb l’heroïna.\nProporciona enormes beneficis a Wall Street. Dóna a la CIA accés a milers de milions de dòlars en diner de la droga.\nOcupar Afganistan dóna als Estats Units un portaavions situat estratègicament a terra. Forma part del pla de Washington per encerclar Rússia i Xina amb bases.\nL’11 de setembre va ser un pretext necessari. Va ser la mare de totes les Grans Mentides. Després han vingut les guerres sense fi.\nGriffin anomena la guerra afganesa dels Estats Units “una abominació”. La “justificació oficial donada és una mentida. Som allà per altres raons”, ha subratllat\nNo hi ha cap justificació legal o moral. “El fet que la història oficial és una mentida fa que els crims de guerra dels Estats Units siguin encara pitjors”. Segueixen diàriament fora de la vista i la ment.\nEn el seu llibre “Llibertat la pròxima vegada: Resistint l’Imperi,” John Pilger anomena Afganistan “la gran il·lusió de la causa americana”.\nAl mateix temps, “al llarg de totes les crisis humanitàries que es recorden, cap país ha estat objecte d’abusos i ha patit més, i cap s’ha ajudat menys que l’Afganistan”, va dir.\nLa presència dels Estats Units exacerba les condicions horribles. Mort, destrucció i violència quotidiana persisteixen. Hi són presents cada dia. La misèria humana és extrema.\nLa pau, l’estabilitat i la llibertat romanen esperances distants. Potser “la propera vegada”, diu Pilger. Segurament no passarà aviat.\nNo mentre continuï l’ocupació permanent dels Estats Units. Estats Units no té plans d’anar-se’n.\nEl dijous, 11 de setembre, aquest escriptor de Progressive Ràdio News Hour presenta nova informació de consens sobre l’11 de setembre.\nElizabeth Woodworth en parlarà. Explicarà veritats acabades de descobrir. Es presenta una prova de “millor evidència”. Dissipa Grans Mentides oficials. El Consens de l’11 de setembre es basa en:\n“(1) Les opinions d’autoritats respectades, basades en l’experiència professional, estudis descriptius i informes de comitès d’experts.\n(2) Dades físiques en forma de fotografies, vídeos, testimonis judicials, informes de testimonis i comunicats de la FOIA.\n(3) Directament i no amb proves circumstancials.”\nEs basa en “la integració de l’experiència professional individual amb la millor prova documental i científica disponible”.\nFer-ho és similar a com els metges diagnostiquen malalties. És com es fan les previsions basades en els millors judicis.\nS’anima a revisions basades en noves proves. Això revela veritats importants.\nNo es van trobar caixes negres de l’avió de passatgers al World Trade Center. Una nova prova refuta l’afirmació oficial. Woodworth ho explicarà.\nDurant un període de tres anys, 24 membres del grup de Consens de l’11 de setembre han produït 44 Grans Veritats revisades. Refuten les Grans Mentides oficials.\nSegueix apareixent nova informació. El Consens de l’11 de setembre està dedicat a explicar el que tothom necessita saber.\nPer exemple, 10 dels anomenats presumptes segrestadors musulmans van irrompre a les cabines dels quatre avions. Suposadament els van pilotar.\nNo obstant això, cap dels pilots o copilots “va polsar” el codi 7500 de segrest. Tampoc hi ha proves per verificar moltes altres Grans Mentides oficials.\nL’11 de setembre és la mare de totes elles. La veritat és el seu enemic mortal. Revelar-ho és de crucial importància. Difondre-ho fa que molts altres ho sàpiguen.\nUn nombre creixent de nord-americans i altres arreu del món rebutgen el mite oficial de l’11 de setembre.\nHo fan per una bona raó. És una mentida descarada. És, amb molt, la més nociva de què es tingui memòria.\nMilions de cadàvers donen testimoni de la barbàrie dels Estats Units. La mare de totes les Grans Mentides persisteix. Guerres imperials fan mal sense fi.\nLa llibertat als Estats Units s’està morint. Obama la té en el punt de mira per a la seva eliminació total. Presideix un aparell d’estat policial implacable.\nNingú està lliure i segur. El Gran Germà vigila tothom. La vigilància massiva és la política oficial dels Estats Units.\nAixí que està apuntant a qualsevol que es resisteixi a l’autoritat dels Estats Units. Només importen els interessos monetaris. L’avanç de l’imperi dels Estats Units els serveix a ells.\nEls denunciants que exposen els crims del govern estan en el punt de mira. La dissidència es criminalitza cada vegada més.\nEls drets constitucionals estan desapareixent a simple vista. La sola Patriot Act elimina llibertats fonamentals. Nancy Chang va preguntar una vegada “què té de patriòtic trepitjar la Declaració de Drets?”\nEl somni americà és més un mite que una realitat. George Carlin va dir una vegada: “has d’estar adormit per creure-hi”.\nObama no va processar els torturadors de la CIA. Facilita l’impressionant robatori de Wall Street. El lladres corporatius dirigeixen els Estats Units.\nEls beneficis de la guerra són el passatemps nacional. Tercermunditzar Estats Units és la política oficial. Així que s’està lliurant uns guerra contra la humanitat.\nLa protecció de l’Habeas Corpus ja no existeix. O el degut procés i la imparcialitat judicial. Qualsevol persona pot ser criminalitzada per qualsevol raó o cap en absolut.\nEls Estats policials funcionen d’aquesta manera. Obama és jutge, jurat i botxí. Ha usurpat un poder dictatorial.\nPot reclamar l’autoritat d’emergència per declarar la llei marcial, suspendre la Constitució per raons de seguretat nacional, desplegar tropes federals i/o de la Guàrdia Nacional als carrers de la ciutat i suprimir tot el que ell consideri desordre.\nIncloent-hi protestes pacífiques. La qüestió és l’abolició dels drets fonamentals de la Primera Esmena. Sense ells tots els altres estan en risc.\nInclouen la llibertat d’expressió, la llibertat de premsa, de reunió pública, la llibertat religiosa i el dret de petició davant el govern per obtenir reparació. I prou.\nEstats Units no és apte per a viure-hi. Està en una via ràpida cap a la tirania. Està perillosament a prop de la desfeta completa.\nPotser només cal un altre 11 de setembre de bandera falsa. La plenitud dels temps ho dirà.\nStephen Lendman viu a Chicago. Pot ser contactat a lendmanstephen@sbcglobal.net. El seu nou llibre com a editor i col·laborador es titula “Operació Flashpoint a Ucraïna: Estats Units maniobra per a l’Hegemonia, Riscos per a la 3ª Guerra Mundial”. A http://www.claritypress.com/LendmanIII.html\nVisiti el seu bloc a sjlendman.blogspot.com. Escolteu les discussions d’avantguarda amb distingits convidats a Progressive Ràdio News Hour de la Xarxa de Ràdio Progrés. Es transmet tres vegades per setmana: en directe els diumenges a les 13:00, hora del centre, més dos programes arxivats pregravats. http://www.progressiveradionetwork.com/the-progressive-news-hour


com tractar la meningoencefalomielitis granulomatosa (gme) en gossos\nMeningoencefalomielitis granulomatosa (GME) en gossos\nL’acrònim GME significa la meningoencefalomielitis granulomatosa, una malaltia del cervell i de la medul·la espinal. Aquesta malaltia pot afectar la majoria de races de gossos a qualsevol edat; es veu més freqüentment en races petites d’edat mitjana però pot aparèixer entre els sis mesos i els 10 anys d’edat. Ambdós sexes poden veure's afectats, però hi ha una mica més gran en dones. En aquest moment, no se sap la causa (etiologia).\nQuè és la meningoencefalomielitis granulomatosa?\nLa meningoencefalomielitis granulomatosa, més coneguda com a GME, és una inflamació crònica que es caracteritza per diversos tipus de cèl·lules, incloses les fibroblasts i les cèl·lules immunes. El terme Meningoencefalomielitis fa referència a una inflamació del cervell, la medul·la espinal i les membranes que els envolten (les meninges) que condueix a la formació de granulomes-cèl·lules immunes que es recullen en forma de bola que es formen quan el sistema immunitari intenta bloquejar substàncies estrangeres. Es poden localitzar, difondre o incloure diverses àrees.\nSímptomes de transgènics en gossos\nEls signes poden variar d’un gos a un altre, segons la ubicació dels granulomes. El GME focal imita tumors cancerosos i pot resultar fatal en pocs mesos; El GME multifocal és un trastorn extremadament agressiu que pot resultar fatal en una setmana. El GME ocular pot cegar un gos en un o tots dos ulls, però pot no progressar fins al punt de ser fatal. Segons el tipus de GME, els símptomes poden incloure:\nAtaxia (ensopegar, marxar amb moviments)\nCeguesa o problemes de visió\nCanvia la conducta\nUna debilitat de les extremitats posteriors o les quatre extremitats (tetraparesis)\nCap pressionant contra objectes\nMalauradament, la majoria dels gossos afectats per transgènics no viuen gaire. De fet, excepte en casos inusuals, el GME pot resultar fatal entre una setmana i sis mesos. Hi ha, però, situacions en què les lesions (granulomes) són limitades; Si bé afecten la qualitat de vida d'un gos, pot ser que no siguin letals.\nCauses del GME\nNo hi ha una causa àmpliament acceptada de GME. Les investigacions suggereixen que les causes poden estar relacionades amb la immunitat o poden relacionar-se d’alguna manera amb malalties infeccioses.\nDiagnòstic de meningoencefalomielitis granulomatosa\nEl veterinari us demanarà que proporcioneu un historial de salut del vostre gos, inclosa una descripció dels seus símptomes i quan van començar. Es farà un examen físic juntament amb un conte de sang, un perfil de bioquímica i una anàlisi d’orina.\nEl mètode típic per al diagnòstic és una ressonància magnètica (RM) que pot presentar lesions al sistema nerviós. El veterinari també pot prendre una mostra de líquid cefaloraquidi que circula pel cervell i la medul·la espinal. Tot i que no es tracta d’una prova que pugui confirmar el GME, pot detectar inflamacions associades a la malaltia.\nEl diagnòstic també es fa descartant altres malalties, ja que l’única manera de diagnosticar definitivament aquesta malaltia és examinant el cervell o el teixit de la medul·la espinal al microscopi. Tot i això, poques vegades es fa donat el perill d’eliminar una petita mostra de teixit cerebral.\nTractament i prevenció de transgènics\nSi el vostre gos ha estat diagnosticat de GME, considereu la possibilitat de visitar un neuròleg veterinari. Aquests especialistes tenen una experiència considerable amb el trastorn i poden oferir més opcions que un veterinari típic. A més, és possible que puguin determinar si s’ha produït un diagnòstic errònia, ja que no hi ha una prova mèdica definitiva per a una malaltia generalitzada.\nSovint, l’hospitalització immediata i les cures intensives són necessàries per a gossos amb formes greus de GME i fluids IV es comença a contrarestar els dèficits de líquids corporals. La teràpia amb esteroides a llarg termini amb corticoides pot ajudar a alleujar els símptomes amb el pas del temps. Si es localitza la malaltia, la radioteràpia pot ser una opció determinada pel veterinari. El tractament continuat també està dirigit a una cura de suport, inclòs el control de convulsions i suport nutricional.\nEl pronòstic del GME és altament variable i dependrà de la forma de la malaltia i de la ubicació. Tot i que no es coneix cap manera de prevenir la malaltia generalitzada, el metge veterinari probablement programarà exàmens de seguiment una o dues vegades al mes per fer proves neurològiques i per assegurar-se que el gos està alimentant adequadament.\nEstà bé vestir el vostre gos?\nBute i el teu cavall\nSchnauzer gegant: Perfil de raça de gossos\n10 problemes comuns de salut dels gossos\nCom determinar si el vostre peix Betta és un noi o una noia\nAliments verinosos per a cadells\nDog argentí: Dog Breed Profile\nGestió de comunicacions i aparença amb gossos\nEls 7 millors caves per gossos del 2019\nPrincipals raons per no descartar el vostre gat\nGolden Conure (Reina de Baviera Conure)\nEls 10 millors aquaris de cinquanta-galons\nHipertiroïdisme en gats\nPerfil de gats de Calico\nQuè fer si trobessis un gos perdut\nCom entrenar al vostre gos per viure amb altres gossos\nPer què els gossos li agraden molt els fregits del ventre?


CAL DEMOSTRAR L'ÚS DEL DETECTOR\nLa incapacitat de provar l'ús del detector de radar impedeix a l'Ertzaintza multar l'infractor\nEl passat 23 d'agost, el diari El Correo va publicar una notícia en la qual informava que la manca de mitjans de la policia autonòmica basca per provar l'ús dels detectors de radar impedeix sancionar amb garanties als conductors que tinguin instal · lat aquest tipus de dispositius al cotxe. El problema per a l'Ertzaintza és que la nova Llei de trànsit aprovada al maig pel Govern parla textualment que està prohibit "utilitzar" aquests aparells, però no sanciona la seva possessió.\n"És extremadament complicat provar que un conductor ha fet servir el detector de radar si no es disposa de la tecnologia necessària, i nosaltres no la tenim" reconeix un ertzaina de la unitat de Trànsit entrevistat per El Correo.\nEl Departament de Seguretat del Govern basc manté, però, que, tot i no disposar de les màquines necessàries, els policies podrien detectar el seu ús a través de la "forma de conducció" i un posterior registre del vehicle. Tot i això, i segons publica El Correu, ertzaines de la unitat de Trànsit mostren dubtes sobre els arguments defensats per l'Executiu i insisteixen que aquestes multes no tindrien un lloc prou "sòlida" com si estiguessin sustentades en les dades que aporta la tecnologia. "Un recurs tindria opcions de prosperar", apunten les mateixes fonts. A més, la informació publicada pel diari basc assenyala que els agents de Trànsit han comunicat a la policia basca que, "en termes generals, no podran multar els conductors als quals es descobreixi un d'aquests aparells si no hi ha proves clares que l'han utilitzat ".\nArticle publicat a la revista 12 voltios del 18/09/2014


Sony aposta per mantenir l’ecosistema de PlayStation - GameOver.cat\n« La indústria dels videojocs espanyola busca personal\nMicrosoft anuncia nous títols per a Xbox One »\nAl matí el torn era de Microsoft, però a la tarda l’empresa Sony va avançar-se a la celebració de la Fira E3 i va presentar les seves novetats per a la consola PlayStation 4, que ha guanyat terreny a la seva principal competidora. En aquest cas, el mestre de cerimònies va ser el president de Sony Computer Entertainment, Andrew House, qui va parlar dels nous títols per a PlayStation 4, però també sobre el futur de la consola i la seva integració amb altres dispositius.\nEls títols de videojocs esmentats per a PlayStation4 durant els propers mesos seran ‘Destiny’, ‘Battlefield HardLine’, ‘Far Cry 4’, ‘Dead Island 2’, ‘Mortal Kombat X’, ‘LittleBigPlanet 3’, ‘Batman: Arkham Knight’ i ‘Uncharted 4: A Thief’s End’ com a obres amb més ressò entre el públic. Una llista que també deixa palesa el pes que tenen els jocs de les grans companyies en el futur dels dispositius PlayStation; perquè Sony si va parlar també de PlayStation 3 i la portàtil PS Vita.\nEn Sony no volen oblidar als milions d’usuaris que encara posseeixen la seva consola de sobretaula anterior. Tanmateix, l’empresa segueix apostant per dotar als jugadors de PlayStation 4 dels millors títols disponibles com es confirma amb l’anunci de la remasterització de ‘The Last of Us’, originalment per a PlayStation 3 i que ha arrasat als premis Oscars dels videojocs. Igualment, Sony Computer va presentar ‘The Order 1886’, una producció pròpia a mig camí entre l’època victoriana i el ciberpunk que arribarà a febrer de 2015.\nComments of “Sony aposta per mantenir l’ecosistema de PlayStation”


Segon set Charle McPherson & Bruce Barth Trio al Jamboree en Podcast JazzClubLaVicentina en mp3(03/05 a las 23:45:52) 01:08:50 4440809 - iVoox\nA continuación: Primer Set Charles McPherson & Bruce Barth Trio al Jamboree Cancelar 10\nDescripción de Segon set Charle McPherson & Bruce Barth Trio al Jamboree\nquest segon passe, els estàndards s'han donat la mà amb temes originals de Mr McPherson, entre els quals el segon que ha tocat, una balada a mig tempo que m'ha semblat preciosa. Dos aficionats a la primera fila que s'han escalfat sembla ser perquè un gaudia a tope bellugant el banc...els he hagut de calmar.. El primer bis ha estat un magnífic Lush Life i el darrer ha anat a força més tempo. En definitiva més de dues hores escoltant música al Minton's de la Plaça Reial. Aquella tradició, que no falti ni al Jamboree Jazz. Avui havia d'haver dut el Zoom H4 i hauria estat perfecte, no com el dimecres que per poc em trobo dalt d'un Ring veient-me les cares amb el James Carter. Per si un cas no l'he dut i ja m'ha dit en Pol que avui hauria triomfat..no me n'he pogut estar i ho he gravat amb el mòbil, la qual cosa vol dir que finalment penjarà de l'arbre, convenientment editat. Volià.


El grup d'opinió acusa Espanya d'incomplir "deliberadament la seva pròpia llei electoral"\n1 min. Andorra la Vella 22/01/2019 11:42\n651x366 Un passaport andorrà. / M. M. Un passaport andorrà. / M. M.\nEn un comunicat fet públic aquest dimarts, Virtus Unita denuncia que poques persones que accedeixen a la nacionalitat andorrana compleixen "efectivament" les obligacions legals. "Els successius governants –afirma el grup d'opinió– més amatents a les conquestes electorals que a la pròpia identitat, han anat deixant fer". A tall d’exemple, recorda el comunicat, el govern de Marc Forné "va donar per bona la simple renúncia consular, obviant la judicial que permetia un control efectiu de les dobles nacionalitats".\nVirtus Unita reparteix culpes, a dins i a fora d'Andorra. "Malgrat l’afany en signar acords a tort i a dret, encara ara no han estat bons per demanar (o exigir) al govern espanyol que reconegui la nostra Constitució. És més, l’ambaixada espanyola incompleix deliberadament la seva pròpia llei electoral que l’obliga a exposar, en un lloc públic i visible, les llistes d’electors. Fins i tot, no les deixen veure ni als mateixos interessats, no fos cas que s’hi detectés algun nom que no convé desvelar".\nEl grup d'opinió demana que la doble nacionalitat sigui objecte de la futura negociació amb la Unió Europea (UE) per l'acord d'associació. "No podem consentir que duri aquesta espiral, tot i que potser ja hem fet tard", lamenten.\n"Virtus Unita acusa Espanya de fomentar la doble nacionalitat", a la portada del 'Diari d'Andorra'\nEl comú d'Andorra la Vella preveu començar les obres dels Serradells en breu\nMarsol, aïllada en ser contacte d'un positiu al coronavirus\nNova trobada amb l'Occitània per millorar l'accés rodat a França


Incògnites a la ràdio i la televisió públiques. Joan Ferran | TV3 i Catalunya Ràdio són teves\n← Alarma: s’estreny el llaç que TV3 du al coll. Joan Tardà\n11 de Setembre, Diada nacional de Catalunya PART DE TOTS →\nGairebé fa una eternitat. Però va ser a començament dels anys vuitanta quan Catalunya es va dotar, no sense dificultats, d’una ràdio i televisió pública fetes exclusivament en llengua catalana.\nAl llarg del temps, la creixent influència social i política d’aquests mitjans, creats sota l’aixopluc del poder pujolià, no va estar absenta de polèmiques i consideracions. La cadena de comandament de caràcter vertical o les recomanacions i la supeditació dels continguts als desitjos del poder, foren objecte de contínues crítiques per part de professionals i de partits polítics.\nPodríem afirmar sense equivocar-nos que a Catalunya estem immersos, des de l’any 1995, en un procés de reflexió –tant a nivell parlamentari com professional, empresarial i social– per assentar un sistema comunicacional que combini el públic i el privat, un sistema capaç de donar servei al país. Debats parlamentaris, informes d’experts, mocions com la del desembre de 1999, llei del Consell Audiovisual de Catalunya, CAC (2000), llei Audiovisual (2006) i de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, CCMA (2007) donen fe d’un procés d’elaboració legislativa amb notables nivells de consens. I el cert és que, la resultant de tot plegat, va generar unes institucions –el CAC i la CCMA– importants pel país i homologables amb les d’Europa, amb un nivell democràtic i de qualitat notables.\nPerò, vet aquí que hom té la impressió de què les turbulències polítiques i econòmiques estan desestabilitzant l’arquitectura comunicacional pública del nostre país. La recent reforma de la llei de la CCMA impulsada pel govern convergent, amb l’aquiescència del PP, usant arguments d’austeritat i d’agilitat administrativa són interpretades, tant en els ambients polítics com professionals, com una regressió als temps del més pur intervencionisme governamental. La concentració de poders en la figura del president del Consell i l’elecció de la cúpula de la CCMA per majoria simple parlamentària en són una mostra. Paral·lelament, un CAC lligat políticament i escapçat econòmicament arrodoneix l’esmentat procés regressiu.\nEls que considerem que la comunicació és quelcom més que un negoci, o un bé mercantil, estem preocupats. Els que pensem que la comunicació és un bé social imprescindible pel funcionament democràtic ens sentim enganyats.\nA ningú se li escapa quina és la influència dels mitjans de comunicació en la configuració de l’opinió pública… Però això no és tot. La crisi ha obert altres fronts i ha fet sagnar ferides que en època d’abundància solen cicatritzar amb el bàlsam de la generositat subvencionadora. Ara això sembla haver-se acabat. Fins i tot algú de l’àmbit governamental afirma que sobra personal i treballadors en els mitjans públics, que l’externalització és beneficiosa –no sol dir per a qui–, que cal canviar de model i emmirallar-se en la BBC. És un somni només factible en unes altres coordenades. Sembla mentida que després de gairebé vint anys de discussions, lleis i profundes reflexions –des del Govern– ara tot es circumscrigui a un lacònic “no hi ha diners”, o a “alguna cosa hem de fer”…\nL’assumpte s’embolica. Cauen els ingressos per publicitat, apareixen sous desorbitats a la “tele” poques setmanes després de que els treballadors, en assemblea, acceptin retallades salarials. Els sindicats s’exclamen tot esperant, en candeletes, iniciar les negociacions d’un Contracte Programa que ha de determinar el seu futur, i el de la CCMA. Però aquesta negociació s’ajorna a l’espera d’un nou informe… I, per reblar el clau, ningú té clar –i el Govern calla al respecte– què passa amb el canal d’esports o amb el d’HD (Alta Definició).\nTampoc ningú entén, per exemple, que si la subvenció pel 2012 per a TV3 és de 235 milions d’euros, segons afirma la Direcció, per què 48 milions (el 20%) aniran a parar a productores privades, en produccions associades (32 milions) i coproduccions (16 milions). Òbviament aquestes xifres superen amb escreix les obligacions legals sobre ajuts a la indústria privada. És més, a no tota se l’ajuda igual… Hi ha fins i tot qui es pregunta quins criteris es fan servir per a les contractacions. Uf!\nDiuen que al si del Govern s’enfronten dos fulls de ruta diferents sobre el que han de ser els mitjans públics de la Generalitat. Un és el dels que volen traspassar sense pressa, però sense pausa, l’essència i la funció del que ha estat la CCMA a un important grup privat. Un altre és que desitgen la recuperació per part del Govern del control polític sobre els mitjans al més vell estil pujolià.\nPer a una altra ocasió deixarem la discussió sobre l’univers simbòlic, els criteris, l’enfocament i el tractament d’aspectes referits als grans conflictes o la política internacional.\nEnguany la cúpula de la CCMA, en teoria, té l’obligació de complir amb els objectius del Mandat Marc del sistema públic audiovisual català aprovat pel Parlament en relació a les seves obligacions cap a la ciutadania. Aquest mandat exigeix consolidar el model actual millorant-lo i garantint-ne el finançament. La pregunta és de manual: Quina voluntat política hi ha al respecte? Misteri.\nJoan Ferran és diputat al Parlament i portaveu pel Partit dels Socialistes de Catalunya a la Comissió de Control de la CCMA\nArticle publicat a eldebat.cat


clicme.es » DIBUIXEM AMB LLUM! 2016-17\nFOTOSEQÜÈNCIES a l’IES Verdaguer\nCliente:Ajuntament de Sant Cugat del Vallès\nDIBUIXEM AMB LLUM! 2016-17\nProjecte educatiu, que forma part del Pla de dinamització escolar (PDE), de l’Ajuntament de Sant Cugat del Vallès. En aquest cas, vam treballar el dibuix fotogràfic de manera propera però diferent a cada escola, segons les inquietuds o necessitats de cada curs.\nPer un costat vam entendre què és la llum i com la fotografia necessita llum per existir.. Paral·lelament vàrem comprendre com funciona l’obturador d’una càmera, per entendre que amb temps d’exposició llargs, la càmera pot enregistrar els dibuixos que fan els alumnes, amb els seus punts de llums de diferents colors i intensitats. Els nens i nenes van descobrint la llum i el color, per mitjà del moviment i el traç, tot fent dibuixos enlaire amb feixos lluminosos, creant formes en l’espai. Hem adaptat aquesta proposta als diferents nivells i temàtiques requerides, que han treballat en grups, a partir del que els hem explicat i de comprendre les possibilitats del lightpainting.\nHem treballat amb diversos grups de les següents escoles:\nAquests són alguns dels resultats de l’Escola de la Floresta, on han fet els dibuixos amb un punt de llum a cada mà, cercant les formes circulars i dansant al ritme de la música.\nA l’Escola Collserola hem experimentat, inspirats pels dibuixos de llum d’en Picasso!\nUs deixem l’enllaç al lloc web de l’escola: http://ciclesuperior56.blogspot.com.es\nEscola La Floresta, primer, segon i tercer de primària al ritme de la música de Jazz\nEls alumnes de primer de l’escola Joan Maragall han fet bons dibuixos…\nA l’escola Ferran i Clua hem escoltat els Beatles que ens han fet moure en l’espai mentre dibuixàvem!!!!!\nEls nens i nenes ens han escrit una carta i els estem molt agraïdes!!!!\nEl dilluns 16 i el dijous dia 19 vas venir a l’escola a fer-nos el taller “dibuixar amb llum.”\nEt volem agrair que vinguessis a fer aquesta activitat i ens descobrissis que es pot dibuixar amb llanternes. No oblidarem mai aquest dia perquè ens ha impressionat poder fer una obra d’art amb una llanterna i expressar-nos a través de la música.\nEns ha semblat molt impressionant perquè eren dibuixos estranys i les fotografies que sortien eren al·lucinants. També ens han impressionat els dibuixos de llum que ens vas ensenyar com els de Picasso. Pensem que eren dibuixos futuristes i que en el futur hi podria haver càmeres especials per fer fotografies com aquestes.\nAlguns de nosaltres hem après a fer fotografies per primera vegada i ens ha semblat molt divertit.\nEns ha sorprès que fos tan fàcil de fer pensàvem que ens costaria molt més i de seguida hem descobert que les marques es veien molt bé!\nEns ha agradat molt fer una activitat que podem fer a casa nostra, la idea de canviar el color amb el paper de cel·lofana, veure els nostres amics fent els dibuixos i poder ser fotògrafs. També, sentir que estàvem en una mena de discoteca.\nValldoreix 20 de gener de 2017\nGràcies en nom de 4t A i B


La Cursa | CursaPopular AnyósPark\nLa CURSA POPULAR D’ANYÓSPARK- Banc Sabadell Andorra, és una prova urbana que es disputa pels carrers i carreteres de la parròquia de La Massana. Aquest any com a novetat s’ha canviat el recorregut, no te la pots perdre!\nCURSA POPULAR D'ANYÓSPARK\nLa Cursa Popular d'AnyósPark- Banc Sabadell d’Andorra compta amb dos recorreguts, un de 4 km i un de 10 km.\nL'excel·lent organització dels anys 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 i 2017 ha propiciat que tingui a hores d’ara una gran demanda, tant de corredors locals com de forans.\nSortida de la Plaça de les Fontetes del centre de La Massana amb direcció rotonda de l’Aldosa, tornant cap a La Massana per anar direcció Xixerella i donar la volta fins arribar a la Plaça de les Fontetes.\nSortida de la Plaça de les Fontetes del centre de La Massana amb direcció rotonda de l’Aldosa, tornant cap a La Massana per dirigir-se cap a la carretera d’Arinsal donar la volta 1km després i tornar cap a la Plaça de les Fontetes.\nTots els participants juntament amb la inscripció reben una samarreta commemorativa de la 9ª Cursa Popular i una bossa amb obsequis.\nVillage a la zona de l’arribada:\nEl Village estarà situat a la Plaça de les Fontetes amb moltes novetats i obrirà a les 10:00h.\nEls nostres col·laboradors afegiran carpes amb sortejos i degustacions per a tots els assistents diferenciades per zones.\nA càrrec dels professionals de Carita Paris i UrbanBeauty.\nPresentació de Renault a càrrec de Renault- Grup Becier\nCarpa degustació a càrrec de 226ers i Fórmula Cinco.\nBar a càrrec de Sportbar AnyósPark\nInflables a càrrec de Vallnord Pal-Arinsal.\nOn participen els nostres col·laboradors Podoactiva, Compresport, Superdry, 226ers, Renault... i molts més!\nLa vessant solidària de la cursa és en benefici de Caritas Andorra és mitjançant la recollida d’aliments no peribles durant 10 dies al Club Esportiu Anyóspark.\nEl període de recollida serà del 15 al 25 de setembre.\nCursa Infantil Solidària AnyósPark\nBanc Sabadell d’Andorra - Renault:\nLa cursa infantil començarà a les 11:30h i serà al mateix Village, el diumenge 23 de setembre.\nEn aquesta cursa podran participar els nens entre 2 i 7 anys i es diferenciaran dues categories:\nCategoria Baby: de 2 anys a 4anys\nCategoria Mini: de 5 a 7 anys.\nLa inscripció d’aquesta cursa serà destinada íntegrament a la Creu Roja Andorrana, i tindrà un cost de 2€.\nEls horaris d’inscripció seràn de 10:00 a 11:00h a la plaça de les Fontetes.\nHi haurà un obsequis per a tots els participants i premis per als guanyador de cada categoria.


Apologia de la curiositat: La cassata siciliana, una manera de viure i de celebrar-ho\nla peça ha sortit bé. El dolços han jugat sempre un gran paper al Mediterrani. Tot i així, embastardir un pastís és el perill més fàcil i ràpid de tots. La pastisseria és una de les coses que ha sucumbit pitjor a la industrialització, per això representa una joia rara trobar una ciutat, una cultura, un país que l'hagi mantinguda al capdamunt del nivell tradicional i l'hagi posada al dia.\nCaldria qualificar la cassata de barroca, només si s’acorda a l'adjectiu una complexitat harmoniosa i intel.ligent. La cassata és barroca en el bon sentit, l'únic que hauria de tenir el mot entre persones documentades, sense cap idea injusta de cosa sobrecarregada o enfarfegadora.\nAbans, tots els visitants d’arreu d’Itàlia que es desplaçaven a Sicília tornaven a casa sostenint entre els dits la capsa d'una cassata per fer-ne obsequi al retorn, igual com de Mallorca se'n torna amb una ensaïmada. Potser avui la cassata no viatja tant, però sobre el terreny es manté omnipresent, en tamany familiar o bé en la reducció de pastisset individual que es pot menjar, amb els ulls en blanc, a qualsevol cafeteria siciliana digna d’aquest nom.