Idees per a celebrar un aniversari de bodes | Restaurante Sal Café\nLes millors idees per a celebrar un aniversari de bodes\nS’acosta el teu aniversari de bodes i desitges celebrar-lo de manera única? Complir 25 anys de casats, 50 o fins i tot el primer any junts, és més que suficient per a organitzar una festa amb els teus (o solament amb la teva parella). Un sopar romàntic, un menjar en gran amb la família, un viatge o una sorpresa inesperada són algunes de les opcions que faran d’aquesta celebració un dia inoblidable.\nEn Restaurant Sal Cafè som especialistes en sopars per a grups i esdeveniments, per la qual cosa podem ajudar-te a organitzar el teu aniversari de noces. Desitges una cosa diferent? Et donem idees!\nRenovació dels vots\nT’agradaria renovar els vots de les teves bodes en una terrassa enfront de la platja? Pot ser una celebració íntima amb el teu cercle més pròxim i familiar amb la possibilitat de degustar un còctel després. La decoració la tries tu, i pot estar relacionada amb alguns entreteniments teus i/o de la teva parella. Si a ell o a ella li agrada Superman, per què no donar-li una sorpresa col·locant una capa en la decoració?\nUn sopar romàntic\nUn sopar romàntic amb veles i la vostra música preferida. Algú dóna més? Perquè sigui perfecte, el més recomanable és informar el restaurant dels gustos musicals, culinaris i/o necessitats especials de la teva parella. També pots sorprendre’l fent que soni la seva música preferida en directe (un violinista, quartet, rock, pop, etc).\nT’apasiona la xocolata? Una font nomès pel dos?\nSi tots dos sou amants de la xocolata podeu posar el fermall d’or al vostre sopar o menjar romàntic amb una font de xocolata en lloc del tradicional pastís nupcial.\nFont de xocolata amb frutes. Foto: Restaurant Sal Café\nEls showcooking estan de moda i organitzar un en el teu aniversari de bodes, si és una celebració més desenfadada, pot ser divertit. Us agradaria aprendre a elaborar una bona paella marinera, fideuà o tartar de salmó? El vostre aniversari de bodes pot ser el moment perfecte.\nUn vídeo amb els millors moments\nRealitza un vídeo amb fotos i imatges dels millors moments de la vostra relació i sorprèn la teva parella amb la seva projecció durant el menjar o sopar. En Sal Cafè tenen una pantalla de projecció per a esdeveniments. Serà impossible contenir les llàgrimes!\nUn menjar amb amics vestits com en la primera cita\nUn menjar amb els teus amics en un restaurant en gran demanant que acudeixin vestits com en la vostra primera cita, pot resultar d’allò més original.\nPer a l’elecció de restaurant per a celebrar l’aniversari de bodes has de tenir en compte el nombre de convidats i si té espai i menús adequats per a tots els comensals. En Restaurant Sal Cafè tenim dues sales interiors i una terrassa situada sobre la platja de la Barceloneta.\nContacta amb nosaltres i t’ajudarem a organitzar el teu aniversari de bodes.


Taller 'Flors de Bach' | Guia BCN: agenda d'activitats, directoris i cursos de Barcelona Taller 'Flors de Bach'\nDescobreix aquesta teràpia natural utilitzada per tractar diverses situacions emocionals com la por, la soledat, l'angoixa, l'estrès o la inseguretat. Les flors de Bach són 38 remeis naturals preparats de forma homeopàtica a base de flors i plantes. Tenen com a objectiu eliminar els conflictes interns i, conseqüentment, els seus símptomes físics.\nDilluns de 19:30h a 21:00h Entrada Gratuïta. Cal inscripció prèvia


si fas la comanda en 16 h i 14 minuts Detall del lliurament\nOups! Producte esgotat Disponible aproximadament el 24/05Escriu el teu email i t'avisarem quan estigui disponible:\nRellotge de manipulació per a nens i nenes amb el que aprendran com s'estructura el temps de manera molt visual i clara.\nHem deixat penjat un vídeo perquè veieu com funciona però us deixem una explicació també escrita per aquí.\nPer a poder començar a usar el rellotge de fusta per a nens i nenes, hauran de tenir dominat el comptar fins a 60 almenys. Així els serà fàcil entendre també la correspondència necessària per a entendre el funcionament bàsic: 1 dia = 24 hores, 1 hora = 60 minuts, 1 minut = 60 segons. També han de tenir un domini de les operacions matemàtiques bàsiques, perquè no els costi comprendre sota aquest raonament que un quart d'hora són 15 minuts, mitja hora són 30 minuts i tres quarts d'hora corresponen a 45 minuts. Igualment, serà convenient saber comptar de 5 en 5 per a poder jugar amb les marques del rellotge analògic. No ens avancem!\nAquest rellotge de manipulació es compon de 12 peces centrals, que representen les hores, i de 12 peces exteriors, que representen els blocs de 5 en 5 minuts en els quals els agrupem quan interpretem el rellotge analògic (cadascuna de les marques de l'esfera). Al mateix temps, trobem 60 buits, que es corresponen amb cadascun dels minuts d'una hora.\nQuan volem indicar una determinada hora, utilitzem les espigues per a indicar el moment temporal en el qual estem i li donem la volta a les fitxes de les hores/minuts que ja han passat. Aquestes fitxes estan pintades de blanc, amb el que es marca un contrast clar respecte a les altres fitxes de colors. Això ens permet diferenciar visualmententre temps futur (amb color) i temps passat (sense color).\nAquests conceptes, més endavant, es reforcen amb l'ús de les gomes, on marquem l'hora imitant el funcionament de les agulles d'un rellotge analògic dels de tota la vida.\nUna característica que ens sembla súper interessant és que una vegada après el funcionament del temps, pot convertir-se en un rellotge completament funcional per a tenir a casa o a l'aula, gràcies a una base que inclou per a poder posar el rellotge en vertical sobre qualsevol superfície. Per a això ve amb un mecanisme real perquè fàcilment ells i elles puguin muntar-ho sols/es.\nLes peces d'aquest rellotge de manipulació de fusta estan realitzades en fusta de bedoll de 6.5 mm de gruix. El tauler està fabricat en fusta de pi protegit amb cera natural.\nMaterial: madera de abedul y de pino


El vestit gris, d’Andrea Camilleri. Per llegir sense parar | Nosaltresllegim\nEl vestit gris, d’Andrea Camilleri. Per llegir sense parar\nLlegiu-la i ho sabreu. Us aviso: si la comenceu, la llegireu d’una tirada. A mí m’ha passat. No us enganyo!\nAquesta entrada s'ha publicat en 2011, Drama, Ficció, Narrativa, Vam publicar-ho fa temps... i s'ha etiquetat amb Andrea Camilleri, Internacional el 9 d'agost de 2011 per Nosaltresllegim.cat.\n← Una Rosa de “Travessia” a Banyoles ens explica que Nosaltresllegim! Bartomeu Fiol ha mort una mica →\n5 pensaments a “El vestit gris, d’Andrea Camilleri. Per llegir sense parar”\nMontserrat Brau 10 d'agost de 2011 a les 8:18\nFita, la novel·la negra no m’acaba de fer el pes, però aquesta que ens portes potser sí que pot ser “la meva primera Camilleri”… veig que aquí hi ha més conflicte personal i menys “suspense”, la qual cosa m’interessa molt en un llibre. Una bona oportunitat per conèixer l’autor, doncs. Moltes gràcies per una ressenya tan xula!!! Ah, i pel verb “deseixir-se”, que també desconeixia 🙂\nJordi 14 d'agost de 2011 a les 18:21\nVet aquí una altre novel·la que tindrà força èxit.\nEstic convençut que no ens enganyes amb la teva recomanació i que, de fet, ens treurà les lleganyes de cop si encetem el llibre després d’alguna migdiada, hehehe.\nPAPI 23 d'agost de 2011 a les 17:58\nHe llegit le resenya que has fet del llibre del Camilleri “EL VESTIT GRIS” i estic del tot d’acord amb tu, es una bona historia que enganxa des de les primeres ratlles.\nHi trobem enganys, mentides, frustacions, mafia. no hi falta de res, la vaig llegir d’una tirada.\nMontserrat Brau 28 d'agost de 2011 a les 10:24\nJordi, PAPI, moltes gràcies pels vostres comentaris! Això de les lleganyes a l’estiu m’ha fet pensar que, particularment, la lectura a l’estiu em serveix per desvetllar-me a mitja tarda i a l’hivern per fer-me venir la son… Quina desgràcia, la vida del pencaire!!\nRetroenllaç: El vestit gris | Quadern de mots


AIJEC condemna els disturbis: “La millor manera de canviar les coses és construir, no destruir” - AIJEC\nL’Associació de Joves Empresaris de Catalunya (AIJEC) condemna enèrgicament els disturbis i aldarulls de la darrera setmana a diferents ciutats catalanes i que han tingut un especial impacte a Barcelona. “Com a joves entenem que la millor manera de canviar les coses és construint i no pas destruint-ho tot”, assegura l’entitat.\nL’AIJEC denuncia qualsevol tipus de violència i veu del tot “intolerable” que empreses i comerços hagin de patir els seus efectes en primera persona. Per als joves empresaris, els atacs indiscriminats als establiments són també “incoherents” amb el discurs dels propis manifestants i amb la causa que defensen: “S’està destruint el futur dels joves”.\nL’Associació de Joves Empresaris demana posar fi a l’escalada de violència dels darrers dies i exigeix a les administracions que siguin responsables en la gestió d’aquesta crisi, sense que pugui quedar en entredit el suport de tots a uns cossos de seguretat que ens garanteixen viure en llibertat.


Un sistema biològic aconsegueix que Son Puç ja faci menys pudor\ndijous, 22 de agost de 2019 02:34h\nLa depuradora de Son Puça ha instal·lat un sistema automàtic de tractament biològic d’aigües residuals destinat a que el procés millori i es generin menys males olors.\nEl regidor de Medi Ambient, Josep Ll. Puig, ha explicat que «tot i que el període d’experimentació encara no ha finalitzat el fet és que la depuradora enguany ha fet menys mala olor tot i una producció històrica de les tafones». Alguns veïns de la zona han constatat que la situació ha millorat.\nEl sistema instal·lat -patentat com BioAmp- utilitza bilions o trilions de bacteris liofilitzats en els sistemes de depuració aconseguint la reducció de greixos i olis i eliminant les olors. El sistema es pot integrar en qualsevol sistema de tarcatnment d’aigües residuals fins i tot en llocs d’espai limitat o instal·lacions privades.


Tres bars de Barcelona, entre els 50 millors del món\nEl bar Paradiso, al barri del Born, ocupa el tercer lloc a la guia ‘The world’s 50 best bars’\nEls deu millors restaurants de Barcelona segons la nova guia Macarfi\nTres bars de Barcelona, entre els 50 millors del món // Instagram: @paradiso_barcelona\nActualitzada el 09-12-2021 13:25\nLa guia The world’s 50 best bars ha publicat el rànquing dels millors bars del món . Amb el número 1 hi trobem, per segon any consecutiu, el Connaught Bar de Londres. En el segon lloc hi ha el Tayēr + Elementary, també londinenc, i en tercer lloc trobem un bar de Barcelona: el Paradiso. Els altres dos locals barcelonins elegits són el Two Schmucks (11è) i el Sips (37è).\nLa llista del 2021 inclou bars de 17 països, amb 18 noves entrades repartides entre Austràlia, l’Índia, Mèxic, Rússia, l’Argentina, Suècia, Espanya, la Xina i els Emirats Àrabs. Més enllà dels tres de Barcelona, només hi ha un altre establiment espanyol al rànquing, el Salmon Garu de Madrid (24è).\nParadiso, el tercer millor bar del món\nEl bar Paradiso, en ple barri del Born de Barcelona, al carrer Rera Palau, ocupa el tercer lloc de la guia dels millors bars del món d’aquest 2021. Destaca per l’originalitat del seu local, que imita un bar clandestí. De fet, s’hi accedeix per la porta d’una nevera en una botiga de pastrami.\nL’element clau del local són els seus còctels, com l‘Space Colada o el Volcano Negroni. Giacomo Giannotti i el seu equip han creat el menú Universo, i combinats únics com el Great Gatsby o el Supercool Martini.\nMÉS INFORMACIÓ - Els deu millors restaurants de Barcelona segons la nova guia Macarfi\nTwo Schmucks, combinació guanyadora\nUn local estret del Raval, al carrer de Joaquim Costa, que reflecteix el caràcter excèntric i irreverent del seu propietari, Moe Aljaff’s: el Two Schmucks combina l’ambient festiu amb l’estil seriós i professional dels millors bars. L’oferta gastronòmica va des d’una happy hour de cervesa fins als formatges, passant per còctels i xarrups.\nSips, obrir i triomfar\nAquest bar del carrer Muntaner és una de les novetats que entren aquest any a la llista. El bar va obrir a començament del 2021 de la mà de Simone Caporale i Marc Alvárez, i té còctels exclusius, una atmosfera immersiva i una cristalleria preciosista que han disparat la popularitat d’aquest local. No us perdeu el Sips Espresso Martini.\nLa llista dels 50 best bars es publica un cop l’any des del 2009 i és la més prestigiosa del sector. L’organtiza el William Reed Business Media, el grup que hi ha al darrere, també, de la llista The world’s 50 best restaurants .\nTHE WORLD’S 50 BEST BARS, 2021\n2. Tayēr + Elementary\n6. Licorería Limantour\n(Ciutat de Mèxic)\n8. El Copitas\n10. Katana Kitten\n13. Insider Bar\n18. The SG Club\n19. Drink Kong\n22. Maybe Sammy\n23. Cantina OK!\n24. Salmon Guru\n25. Handshake Speakeasy\n26. No Sleep Club\n27. Camparino in Galleria\n28. Café La Trova\n29. Little Red Door\n32. Bar Benfiddich\n33. Tres Monos\n35. Lucy’s Flower Shop\n36. MO Bar\n38. Baltra Bar\n39. Sober Company\n42. Charles H\n43. Tippling Club\n44. Above Board\n45. Galaxy Bar\n48. Union Trading Company\n30-11-2021 18:46 GASTRONOMIA\n07-12-2021 16:28 TURISME\nUn dels millors pobles turístics del món segons l’ONU és a una hora de Catalunya\n05-10-2021 19:01 THE WORLD’S 50 BEST RESTAURANTS


Per començar a interaccionar amb un ítem, prem simultàniament les tecles de fletxa dreta i fletxa avall.\nPer deixar d’interaccionar amb un ítem, prem simultàniament les tecles de fletxa esquerra i fletxa avall.\nPer moure’t a l’esquerra, a la dreta, amunt o avall, prem una tecla de fletxa. Amb la navegació ràpida, aquestes tecles funcionen igual que prémer el modificador de VO amb les tecles de fletxa.\nPer realitzar l’acció per omissió sobre l’ítem situat al cursor de VoiceOver, prem simultàniament les tecles de fletxa avall i fletxa amunt.\nPrimer, has d’activar la navegació per pàgines web amb una única tecla a la Utilitat VoiceOver o prémer VO + Q (torna a prémer aquestes tecles per desactivar la navegació per pàgines web amb una única tecla).\nPer obrir el rotor, prem fletxa esquerra + fletxa amunt o bé fletxa dreta + fletxa amunt.\nPer anar a la categoria següent (com ara Caràcters), prem fletxa dreta + fletxa amunt.\nPer anar a la categoria anterior (com ara “Selector de contingut”) al rotor, prem fletxa esquerra + fletxa amunt.\nPer navegar pels ítems de la categoria actual, prem la fletxa amunt o la fletxa avall. El cursor de VoiceOver es desplaça a mesura que navegues pels ítems.


Catarroja suspén les Festes Majors 2020 però proposarà plans d’oci alternatiu | Valencia Extra\nCatarroja suspén les Festes Majors 2020 però proposarà plans d’oci alternatiu\n22/05/2020 - València Extra\nL’Ajuntament de Catarroja va reunir en la vesprada nit d’ahir al Consell de Festes local amb l’objectiu d’arribar a un acord en matèria de celebració dels tradicionals festejos anuals. La reunió que es va realitzar per videoconferència, va comptar amb una important representació municipal de l’equip de govern, encapçalat per Jesús Monzó, alcalde, Lorena Silvent, vicealcaldesa i Miquel Verdeguer, regidor de festes, a més de representants de les agrupacions festives i portaveus dels grups municipals en l’Ajuntament de Catarroja. Així doncs, totes les parts van coincidir, per unanimitat, que la millor decisió era suspendre les Festes Majors de 2020.\n“Evidentment és una dura decisió, just després de suspendre les Falles haver de fer-ho amb les Festes Majors, però es tracta d’un acte de responsabilitat i hem d’estar molt orgullosos que totes les agrupacions festives ho han comprés així, mostrant-nos el seu suport des del principi”, explica Miquel Verdeguer, regidor de Festes. “Organitzar unes celebracions de la magnitud de les Festes Majors de Catarroja requereix una previsió i evidentment el marc d’incertesa en el qual ens trobem ens impediria fer-lo en condicions òptimes i de seguretat per a la ciutadania”, conclou Verdeguer.\nEls col·lectius festius de Catarroja s’han bolcat, igual que fan en l’organització de les seues festes, per a ajudar a l’Ajuntament en la manera que siga possible. Un exemple ha sigut el fet de posar a la disposició de l’Ajuntament el seu pressupost per a enguany, així com tota una sèrie de propostes que estan sent estudiades pels òrgans municipals.\nAra, amb l’objectiu també de no deixar de costat al sector de l’oci i de la cultura, un dels grans afectats per aquesta gran crisi causada per la COVID19, des de les regidories de Festes i Cultura s’està treballant en un programa d’oci alternatiu adaptat a les circumstàncies actuals. La idea és programar una sèrie d’activitats per als caps de setmana, d’una manera semblant a l’acció Diumenges al Parc. Una alternativa que, després de la seua fase d’estudi i viabilitat, es donarà a conéixer.\n“Tenim clar que el sector de l’oci i la cultura ha sigut un dels grans colpejats per la crisi de la COVID19. Nosaltres, com a administració pública tenim un compromís amb el sector i no el podem deixar de costat, per la qual cosa treballarem i estudiarem totes les mesures per a donar-los suport i perquè la població també puga trobar alternatives d’oci cultural que desenvolupe amb seguretat”, explica Dolors Gimeno, regidora de cultura.\nCatarroja Camina, una campanya d’urbanisme tàctic\nCompromís demanarà retirar la medalla de Catarroja al rei emèrit\nCatarroja signa amb EGEVASA un conveni solidari per a incentivar la factura electrònica de l'aigua\nCatarroja se suma a les fonts d'aigua de nova generació\nCatarroja destina 3.000 euros per a la reforma dels habitatges socials de l'Herència Herrero Penella\nCatarroja aprova la licitació del nou quiosc al Parc de Paluzié


Igualtat de les dones a la Guàrdia Urbana\nS'ha celebrat el primer acte per promoure la igualtat en aquest cos policial, i s'emmarca en el conjunt de mesures de la Comissió de la Igualtat per a la Dona a la Guàrdia Urbana.\n11/03/2013 13:04 Actualizado a 11/03/2013 13:59\nBarcelona, (Redacció)- L'objectiu, tant de l'acte, que s'ha celebrat en motiu Dia Internacional de la Dona, com de la Comissió de la Igualtat per a la dona a la Guàrdia Urbana, és promoure la incorporació de les dones al cos de policia barceloní i millorar la promoció interna a l’interior del cos. Actualment el cos té 267 agents femenines, tan sols un 9,4% del total.\nDe fet, la Comissió de la Igualtat per a la Dona a la Guàrdia Urbana, institucionalitzada el 2012, treballa per promoure un increment substancial del nombre de dones candidates a les proves de selecció per a les properes convocatòries d'accés a la categoria de guàrdia. També aposta per promoure un augment de dones que es presentin a la convocatòria de promoció interna a la categoria de caporals, així com identificar les problemàtiques associades als processos de promoció interna a les escales intermèdia, executiva i superior per afavorir una presència més gran de dones en consonància amb la representació de dones en el conjunt del cos.\nTambé s'està elaborant un catàleg de bones pràctiques per impulsar el desenvolupament de les dones en els diversos llocs de treball del cos, i s'estudia quina és la situació actual de les dones al cos de la Guàrdia Urbana, i la seva perspectiva en relació amb el Pla d'igualtat.\nLa història de les dones a la Guàrdia Urbana de Barcelona\nLa Secció de Vigilants i Guardes de l’Exposició de Barcelona i el Parc de Montjuïc va ser el primer cos policial amb personal femení amb el qual va comptar la ciutat, però només va existir des de desembre de 1928 fins a la fi de l’Exposició Internacional de Barcelona.\nLes primeres dones que van entrar a la Guàrdia Urbana de Barcelona ho van fer l’any 1979, quan amb la promoció número 45 es van incorporar 20 guàrdies al cos de policia barceloní. Set anys després, el 1986 es va nomenar el primer comandament dona: una intendent i a començaments de l’any 1987 es van promocionar les primeres caporals.\nA dia d’avui, 34 anys més tard, 267 dones integren la Guàrdia Urbana. En l’anàlisi de la integració d’aquestes 267 dones en les diferents escales de la Guàrdia Urbana la presència femenina continua essent molt baixa.\nPer tot això l’Ajuntament de Barcelona, d’acord amb el Marc Estratègic 2012-2015 i amb el Pla d’Igualtat preveu un eix prioritari destinat a promoure la igualtat entre homes i dones, i que es vol que incideixi especialment en la Guàrdia Urbana. La mesura té com a objectiu integrar la dona al cos, i adequar-lo a la realitat demogràfica i social de la ciutat, amb la voluntat d’assolir una policia moderna i pròxima als ciutadans.


Nou descobriment sobre el comportament de la covid-19 en majors de 80 anys - XCatalunya.cat\nNou descobriment sobre el comportament de la covid-19 en majors de 80 anys\nEl 20% dels majors de 80 anys amb covid-19 desenvolupen un tipus de resposta autoimmunitària que pot provocar una malaltia greu del coronavirus, segons un estudi internacional amb participació de Vall d’Hebron. Els resultats mostren que en global un 13,6% dels pacients amb covid-19 tenen un tipus d’autoanticossos contra els interferons de tipus I i que el percentatge s’eleva en les persones més grans.\nUn altre estudi mostra que els pacients amb mutacions o deficiències en un gen, el TLR7, tenen més possibilitats de contraure un diagnòstic de covid-19 greu o crític, especialment en els homes de menys de 60 anys. El TLR7 és un gen que es troba en el cromosoma X i això podria ajudar a explicar la prevalença d’un pitjor pronòstic en els homes. Vall d’Hebron ha participat en una investigació internacional que apunta nous defectes genètics i immunològics com a causa d’una covid-19 greu.\nL’estudi, liderat per la Universitat Rockefeller de Nova York i l’Hospital Necker-Enfants Malades de París, ha comptat amb la participació de l’Hospital Universitari Vall d’Hebron i el Vall d’Hebron Institut de Recerca (VHIR), amb resultats en dues publicacions a la revista ‘Science Immunology’. En la línia d’estudis anteriors, les dues recerques indaguen en el paper del gen TLR7 i els autoanticossos contra els interferons -la cadena de proteïnes davant d’un virus, és a dir, la primera barrera-.\nEl primer dels estudis estableix que els pacients amb mutacions o deficiències en el gen TLR7 tenen més possibilitats de contraure un diagnòstic de covid-19 greu o crític, especialment en els homes menors de 60 anys. El TLR7 és un gen del sistema immunitari que contribueix a la producció dels interferons de tipus I (IFN-I), que són clau per bastir una resposta immunitària contra el coronavirus.\n“Hem vist que aquests errors genètics apareixen sobretot en pacients més joves, de menys de 60 anys”, indica el doctor Pere Soler-Palacín, cap de la Unitat de Patologia Infecciosa i Immunodeficiències de Pediatria de Vall d’Hebron i del Grup de Recerca d’Infecció en el Pacient Pediàtric Immunodeprimit del VHIR.\nEl TLR7 és un gen que es troba en el cromosoma X i per aquest motiu té un paper en homes i només ocasionalment en dones. Això podria ajudar a explicar el pitjor pronòstic de la covid-19 en els homes. Les dones tenen dos cromosomes X i, per tant, el risc de tenir complicacions per aquesta causa és menor.\nPel que fa als 1.202 estudiats durant la investigació, 20 dels pacients entre els 7 i els 71 anys van presentar deficiències en el TLR7. Aquestes persones no havien presentat diagnòstics o malalties greus prèvies. A més, cap dels pacients asimptomàtics o amb quadres lleus presentaven aquesta afectació.\nAutoanticossos contra els interferons de tipus I i el risc de covid-19 greu\nL’edat és el principal factor de risc per patir complicacions de la covid-19. Els estudis apunten que el risc d’hospitalització i mort per pneumònia es duplica cada cinc anys. Un dels articles que es presenten confirma que aquest increment en el risc s’explica, si més no en part, pel desenvolupament d’una resposta autoimmunitària contra els interferons de tipus I propis. Aquest estudi ha mirat de demostrar la capacitat neutralitzant d’aquests autoanticossos davant de concentracions similars a les circulants al cos humà, a diferència d’estudis anteriors.\n“Aquests autoanticossos poden explicar l’increment del risc per covid-19 greu, especialment en el cas de la gent gran”, explica el doctor Roger Colobran, cap del Grup de Recerca en Immunologia Diagnòstica del VHIR.\nAquests autoanticossos són una causa i no una conseqüència de la infecció per coronavirus. Es troben en la població general i incrementen amb l’edat. En menors de 70 anys, entre un 0,17 i un 1,1% tenen autoanticossos i, en majors de 70, es troben en entre l’1,4% i el 4,4%. Entre 80 i 85 anys s’observa un increment de fins a 4,2-7,1%.\n“Amb l’edat, el sistema immunitari es va envellint: és el que es coneix com a immunosenescència. Això fa que sigui més probable que apareguin fenòmens d’autoimmunitat com aquest”, diu el doctor Soler.\nPer a aquesta anàlisi, els investigadors van estudiar mostres de sang de 3.595 pacients en estat crític per la covid-19, 623 greus, 1.639 amb infecció lleu o asimptomàtica i 34.159 persones sanes per estudiar si tenien aquest tipus d’autoanticossos.\nLa iniciativa COVID Human Genetic Effort (COVIDHGE) és un consorci internacional liderat per la Universitat Rockefeller de Nova York i l’Hospital Necker-Enfants Malades de París que inclou centenars d’hospitals d’arreu del món. COVIDHGE treballa per identificar variants genètiques que influeixen en la resposta immunitària davant de la covid-19.\nDe Catalunya, també hi participen l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL); l’Institut d’Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer (IDIBAPS); l’Institut d’Investigacions Biomèdiques de Barcelona (IIBB-CSIC); l’Institut de Recerca Sant Joan de Déu; l’Institut de Recerca de la Sida (IrsiCaixa); l’Institut d’Investigació Germans Trias i Pujol (IGTP); la Universitat de Vic-Universitat Central de Catalunya (UVic-UCC); l’Hospital Universitari MútuaTerrassa; el Centre Nacional d’Anàlisi Genòmica (CNAG-CRG),\nTags: covid-19, majors de 80


Carta postuma de Lluis Maria Xirinacs (1932-2007) - Indymedia Barcelona\nNotícies :: @rtivisme : antifeixisme : altres temes\nCarta postuma de Lluis Maria Xirinacs (1932-2007)\nper Manel Ebri\t 22 ago 2007\nEl diari Avui publica en exclusiva el text, en què Lluis Maria Xirinacs defensa el dret de morir lliurement. Xirinacs va ser trobat mort el passat 11 d'agost en una zona boscosa\nAcí no ens mourem de la superfície fenomènica. L'òvul femení fecundat per l'espermatozou masculí dóna el zigot, la llavor humana. La vida d'un humà o, en general, la vida d'un pluricel·lular, ens agradi o no, a partir d'un zigot, en el seu desenvolupament, descriu una mena de corba semblant a la campana de Gauss, amb una pujada, primer, des de baix, lenta, després, ràpida i, finalment, a la part més alta, una altra vegada lenta, i una baixada simètrica, a dalt, lenta, després, ràpida i, finalment a la part més baixa, de nou lenta, fins que s'acaba.\nAls humans necis els agradaria pujar, sempre pujar i expandir-se. La nostra és una cultura de vida exagerada en el sentit de voluntat de creixement permanent. No volem la cultura de mort que és la baixada inexorable. (I no oblidem que després de la mort no hi ha després, que el temps es fa en la vida i no la vida en el temps). Si parlem des de la biologia podríem dir que tota la nostra cultura és orientada, llevat de rares excepcions, gairebé sempre cruels i bel·licoses, a la preservació i a l'expandiment de la vida mèdicament, pedagògicament, socialment, jurídicament, religiosament, etc. La vida és sagrada! No acabem de creure en el sagrat. Però la vida és sagrada. Sembla que la mort, no!\nPerllongar la vida\nEn un ésser vivent la cultura de la vida és un procés laboriós de creixement progressiu de l'individu des del zigot, la mínima expressió de la individualitat vivent, fins al desplegament ple, la maduresa. Aquest desenvolupament ple es pot entendre en dos sentits. Un de restringit: fins quan l'individu arriba a esdevenir fèrtil. I un d'ampli: fins quan el cos de l'individu arriba a la seva dimensió particular màxima. Considero cultura de la vida de l'individu tot l'esforç de cura i desenvolupament del propi cos fins que assoleix el límit màxim d'expandiment particular. Un arbre o un animal creixen i creixen fins que s'atura llur creixement. Després, durant un temps, es practica el manteniment, també cultura de vida a contrapèl, i, tot i que el cos cessi de créixer i iniciï la davallada, els costosos esforços individuals i socials que s'esmercen a favor de l'ancianitat i fins a la mort segueixen pertanyent, malgrat això, a la cultura de la vida. El manteniment en vida dels nostres vells representa un important pes en els pressuposts d'aquesta nostra societat de decrepituds inacabables mercès als avenços de la ciència mèdica. No hi ha manera de morir-se! No és que vulgui matar vells. Trobo exemplar i d'un molt alt valor ètic l'esforç que fan familiars i seguretat social per perllongar al màxim la vida de les persones, fins i tot la dels discapacitats o dels disminuïts. Crec que jo faria igual en aitals circumstàncies, i estic agraït d'antuvi a tots aquells amics que se m'han ofert o se m'oferirien a vetllar el possible llarg descens de la meva vida.\nNo parlo dels altres, em parlo a mi. I desitjaria que cadascú es parlés a ell mateix. Em sembla que tan important és la cultura de la vida com la de la mort. I, ¿què és la cultura de la mort? Així com la de la vida dura gairebé fins al final, fins als darrers auxilis, d'altra banda actualment obligats jurídicament, la de la mort pot començar molt d'hora. Considero que aquesta cultura tan marginada és molt positiva. El seu inici és en l'inici de la pubertat, en el moment en que el cos vivent esdevé fèrtil. Si la vida és el pas del zigot al cos desenvolupat de l'individu pluricel·lular, la mort és el pas invers de l'individu plenament desenvolupat al nou zigot. La vida és la descodificació de la informació emmagatzemada en el zigot. La mort no és res de negatiu, ans és la codificació de la vida individual en el nou zigot, en la nova llavor. Si mirem les coses antropomòrficament, sembla que té més mèrit codificar la complexa i llarga vida del metazou en una insignificant llavor que descodificar el programa de la llavor per construir el vivent madur. Sigui com sigui, podríem dir que codificar és la cultura de mort i descodificar és la cultura de vida.\nAquesta cultura de mort transforma tots els teixits, òrgans, aparells i sistemes i totes les experiències de la pròpia vida, fins al moment de crear un zigot, en un nanoprograma genètic, resultat de la síntesi dels cromosomes de dues cèl·lules d'individus de la mateixa espècie i de sexe oposat, programació ubicada en el nucli del zigot. Des de la pubertat i al llarg de tota llur vida els individus vivents van codificant i llançant codis (gàmetes) amb vista a la fecundació. En resulten llavors sempre diferents. No es el mateix la vida d'un jove que la vida d'un gran. Per consegüent tampoc ho són les seves llavors. Aquestes porten codificacions en part comunes i en part variades segons el ritme de la vida encara no viscuda o ja viscuda. A partir de la pubertat, biològicament, és més important la codificació mortuòria de la llavor que el desenvolupament i les aventures de l'individu, a la vida particular del qual la nostra civilització liberal concedeix tanta importància, seguretat, recursos i atencions.\nDeixem l'àmbit biològic i anem a l'àmbit social. En aquest cas la codificació no es fa a través de gens i cromosomes del zigot. Es realitza i es guarda en la memòria cerebral de cadascú, enriquida per l'herència i l'educació, i, cada dia més, es realitza i es guarda en els escrits, fotogrames, diagrames, pentagrames, etc., sobre paper o en cassets, cintes, disquets, discs compactes i altres mitjans o suports cada cop més sofisticats i sempre físics, que, per consegüent, descarreguen llur pes sobre la biologia dels individus.\nEls humans en la societat, sobretot en les primeres etapes de la vida, descodifiquen la cultura rebuda a través de l'aprenentatge i l'educació, i en disposen per desenvolupar llur vocació lliure, més o menys ajudada per les circumstàncies i les oportunitats, en comunió amb tot l'entorn. Però cal que el creixement i expandiment de cadascú aprengui a prendre consciència dels seus límits. Cal saber iniciar i dur a terme, en els moments adequats, la cultura recodificadora de la mort. Cal saber-se anar retirant a poc a poc del protagonisme personalista de la vida i dedicar-se més a preparar i llançar llavors de moment silencioses amb l'experiència i la saviesa acumulades al llarg de la pròpia vida. Tant si es tenen fills (biològics) com si no, cal vetllar, en el nivell social, la creació, conservació i fructificació de llavors positives de futur, sense perseguir resultats i lluïments particulars immediats ("en pròpia vida"). Uns sembren, altres cullen. I cal també que els qui cullen sembrin per a altres. Saber, en el confinament de la fase minvant de la vida, codificar tot allò de bo i socialment valuós que ha produït aquesta nostra vida és tot un art, humil i callat. Cal que la llavor, tot caient a terra, mori a ella mateixa. Només així donarà ver fruit. Cultura de la mort: morir lliurement a un mateix per donar vida nova i abundant, no pròpia. Per si algú no ho sabia, des de fa temps, estic intentant submergir-me de ple, amb uns quants anys a l'esquena, en la feina de codificació de la vida viscuda per mi i amb els meus.\nRe: Carta postuma de Lluis Maria Xirinacs (1932-2007)\nper Roser\t 22 ago 2007\nUna vida per Catalunya, una mort...personal.\nHipòtesis de treball: desmitifiquem la mort d'en Xirinacs...\nper un\t 23 ago 2007\nFa dies que sento parlar de la mort d'en Xirinacs com si es tractés d'un autèntic mite, una espècie d'heroi nacional. Em sembla legítim que aquells i aquelles que ho considerin oportú, així el considerin, però a vegades les coses no són el que semblen i fariem bé de rascar una mica més enllà de la superficie perque potser la mort d'en Xirinacs no és un acte de protesta política, potser no és un últim acte d'autoafirmació personal d'un ésser incomprès socialment al més pur estil estoïc, potser tot plegat sigui menys heroïc i menys mític del que sembla. Llegint els textos que ha deixat en Xirinacs, jo no veig a un lluitador, veig algú que parla de la cultura de l'eterna joventut i el constant creixement en termes crítics però també hi veig una negativa a experimentar la vellesa, la decrepitud, la incapacitat, la dependència i en últim terme, la mort. Per què ningú es planteja que potser..i només potser en Xirinacs no estava bé de salut, que potser començava a necessitar dels altres per a desenvolupar les seves funcions més quotidianes, que potser tenia alguna enfermetat greu i va preferir treure's la vida en un moment en que encara estava més o menys bé a lluitar fins al final, a no claudicar devant del dolor. En Xirinacs va ser un gran lluitador polític en el seu moment, però era humà, un gran home també té les seves petiteses i les seves pors i le seves misèries. Ningú s'ha plantejat que simplement estigués passant un mal moment anímic motivat pel seu estat de salut i decidís treure's la vida i per no reconèixer la realitat i no perdre l'aureola mítica de la que s'ha rodejat durant tants anys deixés una carta jusitificant el suicidi per motius polítics? Tota la vida intepretant el paper de gran home de la política al marge del sistema, tota la vida sent un mite vivent..no es podia permetre sortir del teatre per la porta del darrere, potser per això va escriure la carta, per a escenificar la seva última gran obra i poder abandonar l'escenari per la porta gran, quedant als ulls de tothom com un heroi nacional...és que hi ha una forma millor de camuflar una fugida que maquillant-la d'enfrontament i d'acte d'autoafirmació?\nNo postulo que això sigui així de forma segura, però em sembla una hipòtesis interessant de treball. Pensem-hi\nper Abel\t 23 ago 2007\nÉs una opinió. La meua, intranferible i personal, és que va afrontar la mort de la mateixa manera que ho va fer amb la vida, la va afrontar de cara.\nEn cap moment es postula per l'eutanàsia de la gent gran, simplement ell pren part en aquest joc de la vida i la mort a la seua manera, que no és ni millor ni pitjor que la de qualsevol altra.\nTrobo molt aventurat jutjar les decisions personals de ningú.\nLo que és indubtable és que si ell portà una vida marcada pel seu compromís polític (per cert, allunyat del reconeixement oficial, el reconeixement a l'igual que el que tingué en vida li va fer el poble), pot ser comprensible que la mort sigui marcada pel mateix signe.\nDe la carta se n'entèn que hi ha diferents maneres de morir i de transmetre en teu ser per als que vinguin després, i ell va triar la seua. No ens explica els motius, simplement contextualitza uns fets que sobten de per si.\naaa@hotmail.com\t 19 set 2007\nLo siento, pero al igual que deseais la muerte a otras personas, yo se la deseaba a este hombre. A la hoguera le hubiera echado yo.


Europa: Unitat en la diversitat - Converses a Catalunya\nEuropa: Unitat en la diversitat\nUna aspiració en vies de fer-se realitat\n19 novembre, 2019 Victor PouPro EuropaNo hi ha comentaris\nEuropa aspira a ser una unitat en la diversitat. El lema de la Unió Europea (UE) és precisament aquest: “Units en la diversitat” (en llatí in varietate concordia). Aquest lema significa que, dins de la UE, els europeus treballen junts per la pau i la prosperitat, i que les nombroses cultures, tradicions i llengües d’Europa són un actiu positiu en el continent. És un dels símbols de la UE, juntament amb la bandera (dotze estrelles daurades sobre fons blau), l’himne (l’Oda a l’alegria de la novena simfonia de Beethoven), la moneda (l’euro) i el dia d’Europa (9 de maig, commemoració de la Declaració Schuman de 1951).\n“Unitat en la diversitat“: aquestes quatre paraules podrien resumir la identitat del nostre continent, però malauradament no són encara una realitat política, sinó només una aspiració. Estem davant d’una unitat in fieri, que s’està fent, i depèn precisament de nosaltres, els europeus, que s’acabi aconseguint. El lema de la UE, com a tal, és també una divisa in fieri, perquè, com veurem més endavant, ni tan sols és oficial del tot.\nEn paraules del pensador búlgar Tzvetan Todorov (pronunciades amb motiu de la recepció del Premio Príncipe de Asturias de Ciencias Sociales l’ any 2008), “La identitat d’Europa consisteix a adoptar una idèntica actitud davant de la diversitat”, una identitat que es basa “no en la diversitat en sí mateixa, sinó en l’estatut que se li atorga”, perquè la diferència “es converteix en identitat i la pluralitat en unitat”; si la UE és fidel a la seva identitat” servirà d’exemple per a tot el món”.\nLes dues realitats polítiques europees que probablement s’han acostat més a una identitat europea així definida són, per una banda, el Sacre Imperi Romanogermànic, que tenia inicialment la seva capital a Aquisgrà (Alemanya) amb Carlemany i que va durar mil anys (des de Carlemany l’any 800 fins a la seva supressió per Napoleó l’any 1806) i, per altra banda, l’Imperi austrohongarès. El primer era un mosaic de més de tres-centes petites entitats polítiques autònomes, però totes elles sabien que formaven part d’una unitat. Es tractava d’una versió dinàmica i pragmàtica d’una “unitat en la diversitat”, una veritable fragmentació creativa. El segon exemple, l’Imperi dels Habsburg, conformava un model equilibrat de convivència, encara enyorat per molts, entre diferents pobles i nacions de l’Europa central. Era tan exitós, que fins i tot un cèlebre polític txec va arribar a dir que “Si no existís, s’hauria d’inventar, de tan bé que funciona”. Seguint les petjades d’ambdós exemples, la capital natural d’una Europa unida en la diversitat s’hauria de situar lògicament en algun lloc d’Europa Central (la Kern Europa o la Mittel Europa), i el més adequat podria ser Viena.\nCoundenhove-Kalergi, un polític i geopolític txec d’ascendència austríaca i japonesa, ho explica molt bé en la seva obra “Paneuropa” (1928). Europa és una i diversa, i s’ha d’unir tot respectant les seves diversitats si no vol continuar essent un camp de batalla permanent. Sota l’impacte de les conseqüències devastadores de la Primera Guerra Mundial, Kalergi va proposar la creació d’una Paneuropa, és a dir, uns Estats Units d’Europa de caràcter federal. Pensava, amb raó, que sense unitat Europa acabaria tornant a la guerra ben aviat. El 1923 ja havia publicat el manifest “Paneuropa”, que va inspirar la constitució de la Unió Paneuropea Internacional o Moviment Paneuropeu, precursor del Moviment Europeu creat l’any 1947. El 1926 Kalergi va organitzar a Viena el Primer Congrés Paneuropeu, amb el suport d’intel·lectuals de la talla de Thomas Mann, Freud, Rilke, Unamuno, Madariaga i Ortega i Gasset. Les seves idees varen influir, després de la Segona Guerra Mundial, en els anomenats “Pares d’Europa” (Konrad Adenauer, Robert Schuman, Alcide de Gasperi, Jean Monnet) que varen endegar un nou procés d’integració continental inspirat per les idees de Kalergi i basat en les Comunitats Europees.\nEl procés d’integració europea per la via comunitària (Comunitats Europees), del que la UE és hereva i Kalergi precursor, es caracteritza pel seu avançament gradual i progressiu cap a un objectiu de constitució d’una nova entitat política de caràcter federal. Kalergi també s’havia anticipat a aquesta estratègia gradual d’integració quan va escriure que la creació de la seva proposada Paneuropa s’hauria de “desenvolupar per etapes, començant per la unió duanera”.\nLa integració comunitària posterior a la Segona Guerra Mundial va començar a principis dels anys cinquanta del segle passat amb la creació de la primera Comunitat Europea, la Comunitat Europea del Carbó i de l’Acer (CECA) (1951), inspirada per l’esmentada Declaració Schuman. Més tard (1957) sorgiren dues noves Comunitats Europees: la CEE (Comunitat Econòmica Europea) i l’EURATOM (Comunitat Europea d’Energia Atòmica). L’estratègia d’integració europea per la via comunitària, o pròpia de les Comunitats Europees, té dues ànimes: una de caràcter funcionalista (assoliment d’objectius concrets, començant pels econòmics) a curt termini i una altra de caràcter federalista a llarg termini. A partir de 1951, l’estratègia ha conegut fases ascendents d’eurooptimisme i fases descendents d’europessimisme, generalment coincidint amb períodes de creixement o de reculada econòmica, fins avui mateix.\nLa darrera fase d’europessimisme va començar l’any 2005, amb el rebuig en referèndum del Tractat constitucional de la UE per part de França i els Països Baixos, que va suposar el naufragi del projecte. Si aquell Tractat hagués entrat en vigor, hauria coronat l’edifici institucional i jurídic de les Comunitats Europees, car totes elles s’haurien subsumit en el nou text constitucional, i avui els cinc símbols de la UE, entre ells el seu esplèndid lema “Unida en la diversitat”, serien oficials. El fracàs del Tractat constitucional es va superar amb l’adopció d’un text menys ambiciós que va entrar en vigor l’any 2009 i que és conegut com el Tractat de Lisboa. Aquest nou tractat va conservar bona part del contingut del tractat constitucional rebutjat el 2005, però va deixar de banda els símbols de la UE, que per tant no són jurídicament vinculants, excepte per a aquells Estats membres que així ho declarin expressament pel seu compte.\nQuan la UE hagi assolit l’ideal d’una Europa unida en la diversitat, s’haurà arribat a una situació en la que el principi de subsidiarietat s’aplicarà extensament, els ens subestatals tindran garantida la seva participació en un sistema de governança europea multinivell, i la tipologia de la pertinença de ple dret a la nova entitat federal s’haurà ampliat i ja no estarà només reservada als Estats, com fins ara, sinó que també estarà oberta a altres ens polítics.\nAquesta podria ser una manera de resoldre per elevació el conflicte actual entre Catalunya i Espanya. Una perspectiva semblant hauria d’insuflar noves forces a l’europeisme a Catalunya en positiu, en el sentit de ser pioners des de casa nostra en obrir camins cap a una Europa basada en un lema que al final esdevindria oficial: Unitat en la diversitat. El gran periodista català Gaziel ja hi feia referència fa molts anys amb aquestes paraules: “I si un dia existeixen els Estats Units d’Europa, governats per un poder sobirà molt més alt i serè que els actuals governs nacionals, ja sensiblement anacrònics, una infinitat de fets singulars que per a ells són causa de noses, topades i ressentiments de campanarets ensuperbits, a més de semblar legítims i naturals, seran mereixedors de protecció i respecte”.\nMentre no s’arribi a una UE estructurada en aquests termes, el model d’unitat en la diversitat que inspira a Europa podria servir per encarar el futur polític d’Espanya. Aquí també tenim precedents històrics, per exemple l’època de la Casa d’Àustria, Espanya en el seu zenit, quan els reis d’Espanya es proclamaven Rex Hispaniarum, és a dir, reis de les Espanyes. Però el mateix Gaziel posa en evidència les dificultats per avançar de manera decidida cap aquest objectiu…


La Manolita descobreix una important revelació sobre la mort de la Marisol. El Gorka, per la seva banda, confessa els seus sentiments a la Maica. Mentrestant, el Miguel s'adona que només l'atracció que l'Abel i el Beltrán senten per l'Estefanía podrà separarlos. Paral·lelament, alguna cosa li passa al Fabián amb el contacte físic. Posteriorment, el Guillermo ultrapassa un límit amb la Cristina i aquesta s'ensorra amb la seva mare. Finalment, el Marcelino s'ensorra amb el Manolín i aquest posa límits a la Socorro.\nVisita l'espai un bon amic del programa: el cantant, compositor i coach de La Voz Antonio Orozco. L'artista presenta el seu nou disc, titulat Aviónica, que veu la llum el proper 30 d'octubre. Es tracta del seu vuitè disc d'estudi, el primer en cinc anys, d'un dels artistes espanyols més estimats i populars de moment.\nHospitalitzada i acompanyada per l'Arif, la Bahar té un somni molt revelador: a la vora del mar, el seu passat, la família i l'amor són les claus dels seus pensaments. Mentrestant, confiada que el seu marit Alp no tornarà a Estats Units, la Piril decideix tornar. Més tard, amb la Jülide present, les coses es compliquen per a la Piril. Paral·lelament, l'Enver rep una comanda de camises gairebé impossible de realitzar. La Hatice, per la seva banda, torna a rebre una trucada molt important. Finalment, i després de revisar el vell mòbil del Sarp, l'Enver està cada vegada més de prop d'una veritat que no pot creure's.\nUn grup de miners arriba a la ciutat, i un d'ells pretén Elizabeth Thatcher des que la coneix. Més tard, i amb l'excusa que es celebrarà un ball, la professora accepta ser la seva parella, la qual cosa desferma la gelosia de Jack Thornton, l'agutzil que també la pretén.


5 min. Barcelona 22/04/2019 21:24\n651x366 Els anomenats crèdits verds guanyen terreny a Espanya, sobretot en el camp mediambiental. / CRISTINA CALDERER Els anomenats crèdits verds guanyen terreny a Espanya, sobretot en el camp mediambiental. / CRISTINA CALDERER\n“Acciona ha tancat el seu primer préstec sindicat sostenible ( ESG syndicated loan ) amb un principal de 675 milions”. Titulars com aquest de fa dues setmanes s’estan fent habituals en els últims temps. Els préstecs ESG responen a les sigles d’ environmental, social and governance i estan relacionats amb el rendiment de les empreses en aquests àmbits: medi ambient, social i governança.


S'inicien els treballs previs a la construcció del carril BUS-VAO — Ajuntament de Ripollet\n/ S'inicien els treballs previs a la construcció del carril BUS-VAO\nS'inicien els treballs previs a la construcció del carril BUS-VAO https://www.ripollet.cat/actualitat/noticies/12014 https://www.ripollet.cat/actualitat/noticies/12014/@@images/image/preview\nS'inicien els treballs previs a la construcció del carril BUS-VAO\nLes obres del carril Bus-VAO de la C-58 han començat aquesta setmana amb els treballs previs a la construcció d'aquesta infraestructura viària, que serà d'ús exclusiu per autobusos i vehicles d'alta ocupació. Segons el calendari previst, el termini d'execució serà de tres anys, durant els quals s'intentarà mantenir els sis carrils de la circulació evitant talls de trànsit.\nEs tracta del primer carril bus d'aquestes característiques que impulsa el Govern català a les entrades i sortides de Barcelona i té un pressupost total de 80 milions d'euros.\nLa construcció d'aquesta infraestructura al mig de l'autopista C-58 i en l'enllaç amb la C-33 té com a objectiu la millora de la capacitat viària i fomentar l'ús del transport públic.\nEl carril tindrà una longitud total de 6,82 km i el sentit de la circulació serà reversible en funció de les necessitats de mobilitat, decidint en cada moment i depenent del trànsit el sentit cap a Ripollet o cap a Barcelona. Gairebé tot el seu recorregut es construirà a nivell de l'actual C-58 aprofitant el centre de la calçada, amb dos carrils de 3,5 metres d'ample cadascun i vorals d'un metre i mig, amb tres elements distintius com dues pèrgoles i un viaducte elevat. Per tal d'encabir el nou carril bus a l'actual mitjana, de 4 metres d'amplada, s'eixamplarà l'autopista lateralment.\nVuit àmbits de treball\nUn cop finalitzin els treballs previs, en els propers mesos s'iniciarà el gruix del procés constructiu, que es divideix en 8 àmbits. Es preveu que es comenci a executar amb les tasques d'ampliació de la plataforma pels laterals de l'autopista al voltant de l'entrada de la C-58 a la Meridiana.\nÀmbit 1: Es troba situat a la zona industrial de Can Cuiàs, en terme de Barcelona, gairebé a la meitat del carril Bus-VAO i està dividit en dues fases. Durant la primera, es farà l'ampliació de la plataforma per l'exterior, reduint els carrils dels 3,5 m. fins a 3 metres, En la segona fase, es treballarà sobre l'interior de la calçada, desviant el trànsit per una franja externa ja ampliada.\nÀmbit 2: Es localitza a l'entorn del pont d'accés al cementiri de Collserola i també estarà dividit en dues fases. Presenta unes característiques d'intervenció similars a les de l'àmbit 1 sense que destaqui cap estructura significativa. S'actua a nivell de sòl.\nÀmbit 3: Ubicat a Montcada i Reixac, a voltant del nus de la Ferreria, acull la construcció de la pèrgola-trident que permetrà l'enllaç amb al carril bus-VAO des de Ripollet, un dels elements més emblemàtics. Per les característiques de l'estructura, l'actuació en aquest àmbit ocuparà gairebé la meitat del temps total estimat de construcció. El cobriment de la pèrgola es durà a terme durant dos períodes estivals ja que requereix de desviaments de trànsit en horaris nocturns per col•locar les bigues i les prelloses. Aquesta actuació serà la darrera actuació que s'executarà de totes les obres.\nÀmbit 4: Es localitza en el nus de Ripollet i s'actuarà sobre l'exterior de la via i els ramals d'enllaç. Té una única fase d'intervenció ja que s'actua, preferentment, sobre l'exterior de la via afectant.\nÀmbit 5: Aquest és l'àmbit del viaducte entre Montcada i Ciutat Meridiana. Acollirà la construcció d'aquesta estructura, una altra de les actuacions singulars del carril bus-VAO, que es realitzarà sense haver de tallar el trànsit, ja que no s'actua sobre les calçades. Per fer-ho possible, s'utilitzarà un procediment constructiu basat en un sistema tipus llençavigues o pont llençat, que facilitarà la col·locació de les gelosies de suport, les estructures metàl·liques, els vanos, els taulers i el formigonat. Es preveu que per dur a terme aquesta actuació la única intervenció sobre el trànsit sigui la reducció de l'amplada dels carrils fins a 3 metres en una longitud de 100 metres.\nÀmbit 6: Situat a la zona de l'encreuament de la C-58 amb la C-33 a l'alçada de Torre Baró. Destaca coma element rellevant la pèrgola sobre la C-33 en dues fases constructives, registrant-se desviaments de trànsit per carrils habilitats, i es realitzarà igualment sense talls de circulació.\nÀmbit 7: Es troba al voltant de Torre Baró i Trinitat Nova. Estarà dividit en tres fases, necessàries per compatibilitzar el trànsit amb la nova geometria dels carrils d'entrada a la Meridiana. Juntament amb l'Àmbit 6, serà el primer en el qual començarà el procés constructiu d'aquí un parell de mesos.\nÀmbit 8: El tram final estarà ubicat a l'avinguda Meridiana, a l'entrada de Barcelona. Dividit també en dues fases que s'executaran durant el períodes estivals de dos anys successius, moment en què es registra una menor afluència de trànsit per l'autopista C-58. Aquesta actuació obligarà tallar un carril per sentit a l'entrada de la Meridiana.\nAixí mateix, en els àmbits de les obres la velocitat es reduirà a 80 km/h.\nUna aposta pel transport públic\nEl carril bus-VAO segregat s'inclou dins les actuacions proposades pel Pla d'infraestructures de transport de Catalunya (PITC) 2006-2026, elaborat pel DPTOP, amb els objectius de:\n• Incrementar l'ocupació del vehicle privat.\n• Reduir la mobilitat interurbana en vehicle privat.\n• Afavorir el creixement i l'ús del transport públic.\n• Apostar per una mobilitat cada cop més sostenible.\nEn aquest sentit, el carril bus-VAO de la C-58 es convertirà en el primer que s'inicia dels diversos que està impulsant el Departament de Política Territorial i Obres Públiques per tal de potenciar l'ús del transport públic col•lectiu enfront del vehicle privat i reduir la congestió de trànsit a la xarxa viària. En concret, el Departament té en marxa la creació de diversos carrils a l'entrada i sortida de Barcelona que complementin el que avui es comença a construir.\nEntre aquestes actuacions cal destacar el carril bus d'entrada a la C-31, des Montgat a Barcelona, del qual en aquests moments s'està finalitzant el projecte constructiu; el de la B-23, entre Molins de Rei i la Diagonal, del qual el Ministeri Foment n'ultima l'estudi informatiu, i la plataforma reservada per a bus de la carretera C-245, Bus Baix, entre Castelldefels i Cornellà, que en les properes setmanes el govern traurà a informació pública.


Oci de l'Hotel Metropolis de Escaldes-Engordany\nL'Hotel Metropolis, en ple centre d'Escaldes, està situat al costat del famós centre termal de Caldea, a prop del centre comercial Illa Carlemany i a només 10 km de les estacions d'esquí, a les quals es pot accedir pels mitjans de transport locals.\nA més, pots aprofitar la teva visita per fer les teves compres a les botigues del centre d'Andorra, on trobaràs articles lliures d'impostos.\nUna de les experiències obligades durant la teva visita a Andorra és el parc de Naturlandia. Aquí no només podràs practicar nombroses activitats de muntanya, també podràs muntar al Tobotronc, el tobogan alpí més llarg del món.\nAquesta impressionant estructura, amb 5.300 metres de longitud i 3.600 metres de baixada, permet recórrer el bosc circulant en un trineu per a dues persones que llisca sobre rails d'acer. Una experiència inoblidable!\nMé s activitats


Educació 0-3: l’hora de fer els deures (Miquel Àngel Maria)\nEducació 0-3: l’hora de fer els deures\n4 min. 16/02/2018 18:15\nEl passat dimecres 15 de febrer la presidenta del Govern, Francina Armengol, de visita a Menorca, va convocar una trobada amb les entitats ciutadanes de Ciutadella. La gent va respondre amb entusiasme a la seva convidada i va omplir la sala d’actes de l’IES Josep Maria Quadrado.\nSupòs que devia ser una sorpresa per a la presidenta que fos un comerciant, representant de Ciutadella Antiga, l’associació comercial del centre històric de Ciutadella, qui tragués el tema de l’Educació Infantil, fent-se ressò de la preocupació existent a Menorca davant el polèmic projecte del Govern per regular les guarderies assistencials. I més gran devia ser la sorpresa quan aquesta intervenció d’un comerciant va suscitar un càlid aplaudiment dins la sala.\nAquesta anècdota és un indicador inequívoc del que diem des de fa mesos: que la unanimitat per la salvaguarda del model menorquí d’Educació Infantil no és només institucional i política, sinó d’ampli abast social. Tothom estima les escoletes i vol que aquest model, construït a còpia de molts d’anys i amb l’esforç sobretot dels ajuntaments, els professionals i les famílies, no sigui posat en perill.\nA la reunió amb les entitats hi van intervenir altres persones sobre el mateix tema. En cap cas no es feia una defensa corporativa de cap privilegi. Ben al contrari, el que la gent defensa és una conquesta social de primera magnitud aconseguida amb la suma d’esforços, i demana que aquest model de qualitat d’èxit pugui continuar avançant. Com deia una mare a la mateixa trobada amb la presidenta, la propera etapa és aconseguir que l’escola de qualitat de 0-3 sigui accessible per a tothom, especialment per a les famílies que tenen dificultats econòmiques per dur els seus infants a l’escoleta. El que no podem donar per bo és que els qui no puguin accedir a l’escoleta s’hagin de conformar amb un recurs de sèrie b.\nEn definitiva, la presidenta va poder tocar amb les mans que aquesta preocupació és un clam social, i és molt lloable que no vagi sortir per la tangent. Ben al contrari, va recollir les qüestions plantejades i es va comprometre a liderar un pacte per l’educació 0-3 que doni resposta a aquestes necessitats.\nJust l’endemà d’aquesta trobada, la presidenta Armengol es va reunir a Palma amb els representants dels col·lectius 0-3 de les quatre illes i va ratificar aquest compromís, admetent que les situacions són tan distintes a cada illa que és preferible que siguin els consells insulars els que estableixin una regulació coherent amb aquesta realitat diferenciada.\nProperament es debatrà al Parlament una proposició no de llei per demanar al Govern la retirada del polèmic decret i que sigui cada illa la que estableixi la seva pròpia regulació. La coincidència amb el compromís expressat per la presidenta no pot ser més clara. És, idò, una ocasió magnífica perquè el Govern activi els compromisos que inclouen els Acords signats l’estiu del 2015 per tots els partits que donen suport al Govern: la creació de beques de menjador per a la lluita contra la pobresa infantil i l’aprovació d’un Pla de suport a l’Educació Infantil, perquè es puguin crear noves places educatives de 0-3.\nÉs clar que no podem ser ingenus: les dificultats econòmiques que té aquest Govern per fer una inversió ràpida i intensa per a la creació de places educatives de 0-3 són enormes. Qui en té la principal responsabilitat és del govern de l’Estat, que fa anys que no inverteix ni un euro per impulsar l’Educació Infantil, amb la conseqüència que Espanya està a la cua d’Europa en atenció educativa a la primera infància. Però la desídia del govern central no pot ser l’excusa per no fer res. En tot cas, marca el topall de l’exigència: no podem demanar al Govern que faci l’impossible amb uns recursos que no té, però sí que faci el possible amb els recursos que té.\nJa tenim el compromís de la presidenta. Sabem el que volem i com ho hem d’aconseguir. Ara es tracta de començar a fer els deures.


Arxius de Videojocs | Microoci.com - La revista digital nº1 de videojocs i entreteniment en català\nEl videojoc de “Joker” creat per Penney Pixels a l’estil aventura gràfica de Sierra Enterntainment\n17/02/2020 17/02/2020 microoci\nJoker, la pel·lícula protagonitzada per Joaquin Phoenix, ha servit d’inspiració a Penney Pixels (canal de YouTube) per a un joc d’estil retro molt similar als que publicava Sierra Enterntainment, famosa per les seves aventures gràfiques durant la dècada dels 80.\n“Who Dares Wins II”, un dels jocs més addictius de l’any 1985 basat en “Commando”\nDurant el mateix any 1985 Elite Systems estava treballant per dur a les cases l’èxit de Commando, però quina va ser la sorpresa quan la companyia anglesa Alligata va llençar al mercat, uns mesos abans, el joc Who Dares Wins per al format domèstic de Sinclair.\n“iRacing”, el simulador de motor virtual més hiperrealista\n11/02/2020 14/02/2020 microoci\niRacing és un videojoc de simulació de competicions automobilístiques que es pot jugar en PC (Windows, OS X i Linux). Per a poder-hi jugar ens hem de subscriure, ja que no comprem un videojoc, paguem per un servei.\nClàssic del mes, vol. 15: “R-Type”\nR-Type arribà el 1987, un parell d’anys més tard que Gradius i, com aquest, va gaudir d’un immens èxit. L’obra de la companyia japonesa Irem oferia un alt ritme de joc i una dificultat encara més elevada.\n“Temptations” de MSX, la joia de la corona de l’Edat Daurada del software espanyol\n28/01/2020 02/02/2020 microoci\nTemptations és per als usuaris de l’estàndard japonès MSX, sense cap mena de dubte, la joia de la corona de l’anomenada edat daurada del software espanyol. Programat completament per Luís (Luigi) López Navarro, va ser llençat al mercat l’any 1988 per Topo Soft, una empresa de programació creada per la distribuïdora Erbe Software.\n“Astral Chain”, la invasió extraterrestre de Platinum Games per a Nintendo Switch\nA finals de l’estiu de 2019 es va llençar al mercat Astral Chain, la darrera creació de Platinum Games per a Nintendo Switch. I és que amb tan sols una frase ja ho hem dit gairebé tot sobre aquest videojoc, ja que parlar de Platinum Games porta intrínsecament els mots qualitat, jugabilitat, guió treballat i acció, molta acció.\nNES Analogue NT d’or de 24 quirats, la consola de 8 bits més cara de la història\nLa NES Analogue NT d’or de 24 quirats, amb tots els seus components inclosos (cables, entrada HDMI …) i el cartutx, també d’or, del primer The Legend of Zelda de 1986, es troba a la venda a eBay.\nFinal Fantasy VII, el remake més esperat\nFinalment, després de molts anys demanant-lo, els fans podran revisitar un dels referents del rol japonès, presentat sota un nou format episòdic que s’encetarà el 10 d’abril de 2020.\nLa nova XBOX Series X serà compatible amb Steam i Epic Games Store?\nLa nova consola Xbox Series X tindrà un nou mode Windows i integrarà Steam i Epic Games Store, per executar jocs de PC, rumor o una realitat que ben aviat es confirmarà?\n“The Lord of the Rings: Gollum”, confirmat també per a PS5, Xbox Series X i PC\n09/01/2020 09/01/2020 microoci\tLord of The Rings: Gollum, videojocs\nDaedalic Entertainment ha confirmat que The Lord of the Rings: Gollum estarà disponible per a les consoles de l’actual generació, PC, PS5 i Xbox Series X.\nJocs de cine, vol. 6: Star Wars\nAbans de títols tan aclamats com el recent Star Wars Jedi: Fallen Order, el rol dels Star Wars: Knights of the Old Republic o l’espectacle pirotècnic dels Star Wars: Rogue Squadron, hi trobem Star Wars, l’arcade original.\nStadia, Google estableix noves regles dins del món dels videojocs i les consoles\n04/01/2020 04/01/2020 microoci\nEl nou dispositiu gamer que ve de les mans del gegant Google es diu Stadia, i arriba per establir noves regles dins del món dels videojocs i les consoles.\nNintendo Switch aconsegueix superar en vendes mundials a la mítica Super Nintendo!\n02/01/2020 02/01/2020 microoci\tconsoles, Nintendo, sony, super nintendo, Switch, xbox one\nNintendo comença el 2020 amb una gran dada: les vendes de Nintendo Switch ja han superat a les de la mítica Super Nintendo.


La filla de Thatcher guanya "L'illa dels famosos" . Londres\nLa filla de Thatcher guanya "L'illa dels famosos"\nLa seva mare va ser la Dama de Ferro i ella ha estat proclamada reina de la jungla. Carol Thatcher, la filla de qui va ser primera ministra conservadora britànica durant 11 anys, va tenir dilluns a la nit el dub- tós honor de guanyar la cinquena edició de I'm a celebrity. Get me out of here, la versió anglesa del programa L'illa dels famosos.\nCarol, que és periodista i té 52 anys, va passar per les proves més repugnants a la selva australiana. Tot era part del reality show de la cadena ITV que la seva progenitora no ha vist. La vencedora no va tenir el valor d'explicar-li a què s'estava prestant per 59.000 euros, que ha estat la recompensa a infinites males estones. "No l'hi vaig dir. Li vaig explicar una cosa molt vaga, que me m'anava a Austràlia", ha reconegut la vencedora, que va rebre els vots de mig milió de televidents.\nPer aconseguir aquest popular apreci, la graduada en Dret i exinquilina de l'exclusiva residència del 10 de Downing Street va haver de menjar turmes de cangur, ulls de peix i cucs, entre d'altres delicatessen. El punt fort de la intervenció de Carol va ser, però, quan les càmeres amb infrarojos la van filmar evacuant la bufeta, ajupida entre la malesa.\nAltres proves que va superar eren nedar en un llac amb granotes verinoses, serps i rates al cap, per aconseguir que els seus companys d'aventura aquell dia tinguessin postres. La resistència amb què va afrontar situacions penoses, la seva franquesa i unes bones dosis d'humor li van fer guanyar les simpaties del públic. "Sempre conservaré records molt feliços d'estima, cooperació i bon humor", va declarar la triomfadora una vegada aconseguit el tron. "I, per descomptat --va afegir--, mai se m'oblidarà haver menjat els testicles d'un cangur".\nSuada i amb la roba demanant a crits una rentadora, la vencedora va deixar molt clara quina era la seva prioritat un cop acabat el xou: "Em moro per una dutxa".\nCarol és germana bessona de Mark, l'altre fill de Margaret i Denis Thatcher. El noi, que era l'ullet dret de la mare, també ha passat per desagradables aventures. La seva participació en la preparació d'un cop d'Estat a Guinea el va portar a ser condemnat a Sud-àfrica, on residia amb la seva dona, una milionària americana i els seus fills. La sentència li ha impedit tornar als EUA amb la seva dona, que ha optat per divorciar-se'n, mentre ell ha buscat refugi a Londres.\nOpinió de l'usuari: esta molt be


LADY CHESTER - Accessories\nBOSSES DE VIATGE CHESTER\nTRACTAMENT DE LA PELL\nL’Espai My Victorian IDeA' s / Lady Chester neix de la combinació d’ Interiorisme, Decoració i disseny Arquitectònic, disciplines totes elles incloses al nostre projecte.\nMy Victorian IDeA' s / Lady Chester neix de l’herència de generacions d’Antiquaris tot i que, particularment ens vam centrar en el període Victorià i, principalment, amb un estil absolutament British. Aquest camí inicial ens va portar a esdevenir Chesterfield Show Room oficial de la prestigiosa marca The Chesterfield Brand, marca que neix a l’Anglaterra Victoriana i el seu estil és referència de prestigi, qualitat i elegància avui dia.\nL’espai está ambientat en els clubs de lectura anglesos, però al mateix temps, gràcies a la presència de peces exclusives antigues també donem forma a altres maneres d’entendre “la casa victoriana” i comptem amb marques prestigioses com The Chesterfield Brand i Laura Ashley.\nActualment hem introduït l’exclusiva línia de bosses Chesterfield Bags, també de The Chesterfield Brand, peces amb una excel·lent qualitat en el tractament de la pell, peces amb una elegància que no passa desapercebuda.\nOferim projectes de decoració, d’interiorisme i també events temàtics.\nEstà disposat a experimentar la seva pròpia Experiència Chester?\nInteriorisme, decoració i disseny arquitectónic\nAvinguda Catalunya, 26 local 2\n648 29 25 73


En el joc hi participen una trentena de grups, com Oques Grasses, Manel i Els Catarres, i l’objectiu és crear el festival més gran que s’ha fet mai a la història de la música catalana\nEl Joc de la Música Catalana té com a protagonistes una trentena de grups. // Eljocmusicat.cat\nJa està a la venda un dels que està cridat a ser el regal estrella aquestes festes de Nadal. És El Joc de la Música Catalana, un joc de taula que té com a protagonistes una trentena de grups del panorama musical català.\nEls jugadors són els creadors d’un festival i competeixen entre ells per aconseguir el màxim de grups possibles. Hauran de superar diversos reptes, com cantar cançons de cada grup, per anar sumant o perdent punts. L’objectiu és crear el festival més gran que s’ha fet mai a la història de la música catalana.\nIdeal per a sobretaules nadalenques\nEl Joc de la Música Catalana és ideal per jugar-hi amb amics o en família aquestes festes, tal com explica el seu creador, el sotseditor del No ho sé de RAC1, Pep Tormos: “És un joc que uneix dues coses típiques que es fan per Nadal després dels dinars o dels sopars: jugar a jocs de taula i cantar. Cantar molt, no cal cantar bé, però sí saber-se les cançons dels grups per aconseguir guanyar la partida”.\nÉs un joc que uneix dues coses típiques que es fan per Nadal després dels dinars o dels sopars: jugar a jocs de taula i cantar\nPep Tormos creador d’El Joc de la Música Catalana\nA El Joc de la Música Catalana hi participen 28 grups i cantants catalans, com ara Els Catarres, Oques Grasses, Txarango, Suu, Manel, Els Amics de les Arts i Mishima, entre molts d’altres. Ja es pot comprar a Eljocmusicat.cat .


Bermejo, la Gestapo i la Corona d’Aragó per Lluís Prats • Mirador de les arts,\nper\tLluís Prats\nL’any de nostre Senyor de 1474 Isabel de Trastàmara va ser coronada reina de Castella a Segòvia.\nQuatre anys més tard el Papa Sixte IV, el mateix que va encarregar decorar les parets de la Sixtina a un seguit d’artistes florentins (Perugino, Botticelli, Ghirlandaio i Cosimo Rosselli…) va signar una butlla per la qual autoritzava el regne de Castella a nomenar inquisidors per tal d’acabar amb el “problema jueu”, al més pur estil SS i Gestapo.\nNo era la primera vegada que es perseguia als jueus, conversos o no, als regnes europeus i a Espanya. De fet els jueus ja havien estat expulsats d’Anglaterra el 1290 i de França el 1394.\nEl 1348 amb l’arribada de la pesta negra molts els van acusar de ser els causants dels mals que van delmar la població europea. El 1391 hi va haver greus revoltes a Sevilla, Còrdova i Toledo i fins i tot van arribar a Barcelona on es va assaltar amb acarnissament el call.\nUn segle després serien expulsats d’Espanya, un cop Isabel i Ferran van conquerir Granada. Ja abans, el 1476 a les Corts celebrades a Madrigal de las Altas Torres (un poblet de mil habitants d’Àvila on havia nascut Isabel la Catòlica) se’ls va prohibir guarnir-se amb robes luxoses i se’ls va ordenar que cosissin una “rodela bermeja” a l’espatlla dreta que permetés identificar-los, al més pur estil SS i Gestapo.\nVers el 1480 la persecució va seguir implacable i els jueus van quedar confinats en els calls, que es van convertir en una mena de guettos. Gairebé cinc-cents anys després es va fer el mateix en els territoris controlats pel III Reich.\nUn dels conversos que va decidir posar terra pel mig i fugir d’aquesta persecució antisemita va ser un pintor de formació flamenca: Bartolomé Cárdenas més conegut com Bermejo, originari probablement de Còrdova com deixà signat en la Pietat Desplà el 1490.\nBermejo (potser encara duia la “rodela bermeja” a l’espatlla) va sortir d’una Andalusia que era conquerida per les tropes castellanes i va marxar cap a Aragó on sembla que els vents que bufaven no eren tan virulents.\nA poc a poc es va anar apropant a Barcelona. Va treballar primer a València, a Daroca i a Saragossa on queden algunes obres que ens parlen de la influència de les obres dels primitius flamencs que arribaven als regnes hispànics. I el 1486 ja el trobem a Barcelona on concursà sense èxit amb Jaume Huguet per emportar-se l’encàrrec per pintar les portes de l’orgue de santa Maria del Mar.\nUna de los obres emblemàtiques d’aquest pintor preciosista que ja dominava la nova tècnica nòrdica de l’oli, va ser la Pietat Desplà, encarregada per l’ardiaca major de la Seu de Barcelona, Lluís Desplà i d’Oms, que anys després, entre 1506 i 1509, va ser President de la Generalitat. Bermejo deuria trobar bona acollida amb Desplà, l’home que es va oposar a la intervenció del Sant Ofici a Barcelona tot i que no ho va poder evitar.\nA Catalunya va costar que s’hi implantés el Sant Ofici que es dedicava a perseguir als jueus que encara seguien practicant la seva religió, però el 1483 Tomás de Torquemada, confessor dels Reis Catòlics, era nomenat Inquisidor general de les corones de Castella i Aragó i la Inquisició s’implantava a a Saragossa i València (1484), Barcelona (1486), Mallorca (1488), Sicília (1487) i Sardenya (1492).\nEra un preciosista, un erudit del color, de les formes i de la natura.\nFinalment el 1492 van ser expulsats de la península entre 80.000 i 200.000 jueus. Aproximadament uns 100.000 van marxar de Castella i uns 10.000 d’Aragó, deu vegades menys. “Tanto monta, monta tanto, Isabel como Fernando”. Però potser “no tanto”.\nBartolomé Bermejo era un preciosista, un erudit del color, de les formes i de la natura. Era un home del renaixement, encara que aquest arribés a la península anys més tard. En la Pietat Desplà hi va pintar un tractat de fauna i de botànica: més de setanta espècies animals i vegetals són presents en aquesta obra del gòtic català que es pot admirar en l’excel·lent i acurada exposició que ara li dedica el MNAC provinent del Prado.\nBermejo va viure en terres aragoneses fins que va morir vers el 1500.\nL’exposició Bermejo. El geni rebel del segle XV es pot visitar al MNAC, a Barcelona, fins al 19 de maig.


És un edifici gòtic de grans dimensions, raó per la qual se'l coneix com "la catedral de l'Empordà". El retaule que acull es considera una obra única a casa nostra i una de les mostres més importants de l'escultura gòtica catalana de la segona meitat del segle XV.\nL'església que es conserva avui dia segurament va ser construïda damunt de l'església romànica primitiva, de la qual queda algun vestigi, com ara el campanar. L'edifici sorprèn per les dimensions, de grandària imponent, motiu pel qual és anomenada la catedral de l'Empordà. Es tracta d'un edifici gòtic que té una portalada de marbre que dóna pas a un impressionant espai de culte format per tres naus coronades amb voltes apuntades i sostingudes per pilars.\nAl presbiteri s'hi troba el retaule major d'alabastre amb representacions esculpides de figures d'àngels, un conjunt coronat amb una imatge de la Mare de Déu de la Candelera, patrona de Castelló d'Empúries. El retaule es considera una obra única a casa nostra i una de les mostres més importants de l'escultura gòtica catalana de la segona meitat del segle XV.\nTot i les dimensions, es tracta d'una església, ja que la condició de catedral va ser perseguida, sense èxit, pels comtes d'Empúries al llarg de la segona meitat del segle XIII.\nEstil arquitectònic: Gòtic\nAny de construcció: segle XIII-XV\nTancament anual: -\nHorari d'estiu: De dilluns a diumenge de 08.30 a 20.00 hores.\nHorari d'hivern: De dilluns a diumenge de 08.30 a 20.00 hores.\nAdreça:Plaça Mossèn Cinto Verdaguer, s/n\nTelèfon:972 250 519 / 972 450 802\nE-mail:turisme@castello.cat / turisme@empuriabrava.cat\nAdreça: Plaça Mossèn Cinto Verdaguer, s/n


Indesign Baseline Grid | Software (Catalan)\nPer: Hi havia Tom Gillan\nAutor: Hi havia Tom Gillan\nEtiquetes de l'article: InDesign, Photoshop, AutoCAD 2d, AutoCAD 3d, cursos d'Adobe illustrator, cursos de SketchUp\nArticles relacionats en programari\nQuè fa el Web a la solució d'impressió una bona opció per al seu negoci d'impressió?\nQuan es tracta de l'adopció de noves solucions per a les empreses, alguns propietaris de negocis són una mica reticents. No estan segurs de si seran capaços de fer front a les noves tecnologies i aprofitar-lo. Si vostè està en el negoci d'impressió, vostè no podrien haver intentat conèixer en detall sobre què indústria de web-to-print és i per què és una bona opció per al seu negoci. Així que aquí està una mica Perspectiva sobre el mateix.\nUn Universal Raster i vectorial Editor per a Mac\nSi vostè està buscant per a gràfics de programes de dibuix per a Mac, llavors no busque més que tela dibuixar. Tela empat és una gràfica veritablement universal dibuix solució que és fàcil d'utilitzar. Lona empat és una potent solució pensada amb dissenyadors professionals i il·lustradors en ment, així com aquells que necessiten una eina per editar els gràfics tant vectorial i ràster.\nWeb-to-print o Mobile-to-print: que té un futur millor?\nLa popularitat de mòbil també ha impactat la indústria de web-to-print En aquest article, anem parlar sobre la transició de l'empresa impressió i intentar entendre què serà més popular en el futur: Web-to-print o mobile-to-print?\nMés programari a\nTop 10 CRMs de màrqueting per a agències de publicitat: una guia de comparació\nAutomatitzar trasllats FTP amb facilitat utilitzant FTPGetter Professional\nDXF convertir PDF en grup\nAmb 6 taules bàsiques per crear informes eficaços\nArticle directori Inici Informàtica i tecnologia Programari


Jessica Boyall: “La mar evoca la sensació més poderosa que pot sentir la ment humana” - Lletraferit\nVALÈNCIA. Quàquers somrients que cavalquen balenes, bellíssimes i delicades estampes de mar gravades en os de catxalot, sumptuoses cal·ligrafies esguitades d’orgulloses coes blaves, sang, màstils i banderes. Artefactes narratius i artístics que van eixir de les mans dels hòmens (i alguna dona) que durant els segles XVIII i XIX van partir de l’illa de Nantucket, entre Boston i Nova York, per a caçar balenes i alçar el Nou Món. Ells van ser els Prometeus de l’oceà que van fer emergir el foc de les profunditats per a entregar-lo als mortals. La seua aventura va procurar el combustible d’Occident, però també una forma de poètica que va cristal·litzar en Moby Dick i es va gravar a foc en la memòria de l’espècie.\nAra coneixem millor els seus diaris, el testimoni directe del que van vore i sentir gràcies al treball de recerca i interpretació de la investigadora i escriptora anglesa Jessica Boyall, qui actualment prepara el doctorat en el Departament d’Arts de la Universitat de Londres. Ha treballat en el Victoria and Albert Museum i ha fet col·laboracions per a The Guardian, Art UK i Public Domain Review, on ha publicat un extens i documentat estudi artístic sobre el contingut dels quaderns d’a bord dels mariners nord-americans.\n-Com vas arribar a un material tan increïble com els diaris dels baleners de Nantucket?\n-En realitat, estava mirant arxius en línia a través d’una web anomenada From the page, que permet accedir a una sèrie immensa d’arxius en paper digitalitzats de tot el món, transcrits de forma col·lectiva i voluntària. Sona un poc nerd, però hi ha coses realment fascinants: llibres antics, diaris botànics i eixe tipus de coses... Així vaig acabar trobant diaris de caça de balenes i em va colpir d’immediat la manera com em permetien accedir, directament, a les aventures extraordinàries de treballadors corrents.\n-Quan pensem en baleners, sovint en tenim una imatge ben definida: hòmens durs patint entre les ones, sobrevivint en condicions infames, bevent grog, etc. Però quina classe de persones has descobert a través dels diaris i els dibuixos?\n-Sí, és de veres, hi una gran brutalitat implícita i parlem d’un treball físic que requerix molta força. Tots eixos elements estan present en els diaris. A més, la tripulació navegava per tot el món, de manera que la sensació de camaraderia masculina és permanent: el desig de trobar noves amants, les fanfarronades, etc. És realment aspre des d’eixe punt de vista. Però supose que la caça de balenes va ser sovint una experiència molt aïlladora, de manera que els diaris també testimonien els sentiments de soledat i ansietat. Al mateix temps, no obstant, apareix en els diaris de forma clara el desig dels mariners de continuar aprenent i millorant en el seu ofici. Però cal recordar que la caça era un treball amb inversions financeres molt importants i, per tant, tenien un bon incentiu per a fer-ho bé! D’altra banda, no podem perdre de vista que, en realitat, la població colonial americana es va apropiar de les tècniques de caça de balenes dels natius Wampanoag, que havien viscut a Nantucket durant anys i havien iniciat la persecució de cetacis com a mitjà de viure. Els colons de l’illa tenien moltes coses a aprendre dels aborígens i això queda ben reflectit en les seues històries.\n-En contrast amb la brutalitat de la matança de balenes i les rutines d’a bord, hi ha peces de gran sensibilitat i bellesa, mostres d’habilitat artística que xoquen amb la imatge tòpica d’aquells mariners.\n-Sí, això és cert en gran part de l’art produït en cultures populars localitzades: és acurat, reflexiu i intricat perquè l’artista tenia molts coneixements pràctics sobre els temes que tractava, en este cas les balenes i la vida marina. Els baleners passaven molt de temps a la mar (i molts diaris es queixaven de com d’avorrit era!) i per això també necessitaven vies d’expressió artístiques. És un fet amb què ens podem identificar fàcilment, sobretot ara que la nostra mobilitat social està tan reduïda.\n-De fet, la caça de balenes podia ser una experiència traumàtica, plena de perill i en contacte directe amb la mort. En eixe context, quina era la funció de l’art?\n-En realitat, pareix que els baleners havien de dur per obligació quaderns de pesca perquè era un requisit dels patrons. Llavors van desenvolupar el que podem anomenar llenguatge visual per raons pràctiques; per exemple, per a registrar el número i l’espècie de balenes que havien divisat. A més, per un altre costat, estaven els diaris personals, que eren opcionals i més creatius i, com que les expedicions eren, en efecte, perilloses i emocionants, té sentit que els protagonistes les volgueren recordar vivament a través de les imatges. Algunes il·lustracions de balenes són realment divertides, semblen quasi felices. I encara que no tinc una gran base per a afirmar-ho, diria que si la teua faena és matar cetacis i eres un quàquer pacifista que renega de la violència, és possible que tries pintar una imatge positiva del que has fet. Especialment si penses mostrar el teu diari a la família en tornar a casa i no vols que coneguen la realitat més fosca del teu treball.\n-Com a experta, quina classe de món mostren les pintures que has trobat?\n-És variada, hi ha registres i imatges que són prou suaus, hi ha representacions dolces de la vida domèstica, en què la gent feia dibuixos d’animals com ara porcs i gossos en els barcos. Uns altres representen l’aventura: illes i pràctiques estrangeres amb una mirada quasi antropològica que registra els llocs que exploraren. Supose que el món dels baleners era, en la seua mateixa naturalesa, divers: algunes persones viatjaven amb la família i escrivien sobre els seus universos casolans; uns altres ho feien a soles i pareixien estar interessats a experimentar coses noves, descobrir llocs ignot i tot això. Les travessies eren molt diferents, especialment durant els primers dies de l’activitat; n’hi havia de frenètiques, mentres que altres no registraven cap incident.\n-Quina creus que és la raó per la qual ens fascina la mar, la balena o l’Odissea? Per què han tingut un impacte tan important en totes les etapes de l’art?\n-Per a mi, almenys, els viatges mariners són notables com a relat literari perquè, com a lectora, em donen accés simultani a una àmplia gamma de temes i possibilitats: espais, persones, situacions, etc. I al mateix temps em donen una visió extraordinària de la vida dels personatges individuals, és a dir, que en termes d’arc de la història oferixen molt: sovint el protagonista pareix tractar d’aconseguir un objectiu molt real que després frustren els obstacles. I per a un lector això és molt gratificant, no? Has mencionat l’Odissea i podem seguir el seu exemple: Odisseu té una missió real, que consistix a aplegar a casa, però el frustren hòmens, monstres i déus. Llavors nosaltres, com a lectors, o els oients de l’Antiguitat (perquè parlem de poemes orals i vagament teatrals), arribem a experimentar en la nostra carn l’aventura i els patiments de l’heroi, i al mateix temps ens sentim a prop d’ell com a individu. És una gran fórmula literària. Altrament, en termes d’art visual, la mar ocupa un lloc molt important en la història. Juga un paper clau i constant en les discussions sobre allò sublim, com una imatge que evoca l’emoció més forta que pot sentir la ment humana. Per això artistes com J. M. W. Turner i Théodore Géricault van recórrer a la mar per la seua capacitat dramàtica i el seu potencial per a provocar emocions extremes, i van pintar molts naufragis a principis del segle XIX. Les qualitats dialèctiques de l’oceà també preocupen els artistes contemporanis, que veuen la mar com un lloc de migració, capital i canvi climàtic. Tenim, sense anar més lluny, l’increïble fotollibre titulat Fish Story, d’Allan Sekula, que investiga el món marítim en termes de política laboral i veu l’oceà com un espai de conflicte de classes que oferix claus sobre la globalització.\n-Per a Melville, la caça de la balena és el principi de tot: de l’Amèrica moderna, de l’Europa il·luminada amb fanals de greix de catxalot i d’una poètica particular del descobriment i el sacrifici.\n-Crec que estudiar la història de la caça de balenes, i en general la història de la mar, és una forma interessant d’accedir als esdeveniments econòmics i socials que més ens afecten. La persecució de balenes és part del fenomen més ampli de l’inici de la Revolució Industrial en el segle XVIII. Els historiadors d’este període es preocupen principalment pels desenvolupaments tècnics que van alterar les cultures materials de l’Europa atlàntica i Amèrica del Nord, i la pesca de balenes és part de tot això. Però encara és més interessant el factor humà. Hi hagueren canvis tecnològics en els vaixells, però tot es va basar en el treballador, el mariner, raó per la qual es convertix en el vehicle de la Revolució Industriosa, un moviment liderat pel poble abans de les grans transformacions tècniques posteriors. En eixe sentit, la pesca de la balena va ser un eix important dels canvis que es van produir a Occident.\n-Hi ha una història molt interessant entre tots eixos papers, la del viatge de Susan. Quina classe de dona era i com va viure en un món tan masculinitzat? Quina sensació et va fer llegir el seu relat?\n-Devia ser molt malcarada! Però potser tenia bons motius. Ho va passar molt malament, va parir un xiquet a bord que va morir i després, en no poder soterrar-lo en Haití, va mantindre el cos en un taüt de plom fins que va tornar a casa. Imagina’t, estava atrapada en un vaixell amb el seu espòs, una tripulació d’hòmens i el seu fill mort. També devia estar prou confusa, perquè tot va ser fosc i sufocant; la seua va ser una història realment tràgica. Però va viatjar per mig món, va aplegar fins a l’Àrtic i ens va deixar diaris molt detallats. Va escriure sobre qualsevol cosa, des de la cacera de balenes fins als motins de la tripulació i les xafarderies dels ports. La imagine com una dona molt estudiosa, encuriosida i interessada en tots els detalls de la vida.\n-Charlotte Runcie ha publicat fa poc un exitós llibre sobre la relació entre les dones i la mar, Sal en la llengua. Creus que, com el cas de Susan, encara ens queden moltes històries de dones marineres per descobrir?\n-Conec el llibre i m’agrada molt. Ella mira la mar en relació amb la seua pròpia experiència d’estar embarassada i això, d’alguna manera, l’espenta a investigar les dones que no poden accedir a la mar. A l’igual que es relata en eixe llibre, crec que la història tradicional té tendència a excloure les dones o, almenys, les dones ordinàries. També, i pels mateixos motius, la classe treballadora i els grups minoritaris. És un problema, sens dubte, i m’interessa molt accedir a eixes històries. En una línia semblant, m’agradaria mencionar un altre llibre que pense que és rellevant, Fathoms: the World in the Whale (2020), de Rebecca Giggs. En ell s’analitza la problemàtica relació entre humans i balenes en termes ecològics. És una peça molt commovedora i totalment contemporània.\n-Judith Schalansky, en l’Atles d’illes extraordinàries, deia que escrivia perquè no queden llocs per descobrir ni grans aventures que viure, que només ens queda el consol de l’art. Què n’opines?\n-No sé, jo no crec que no queden llocs nous per descobrir. Com a mínim, a títol individual, encara m’agradaria vore molts llocs, especialment ara! Però entenc el seu punt de vista: ella parla d’illes llunyanes i llocs exòtics a través de l’art i de la història. Té molt de mèrit, però això no exclou la possibilitat de trobar altres llocs igual d’inspiradors.