El Departament de Treball finançarà la contractació de 390 persones aturades al Baix Camp amb una mesura extraordinària anticrisi\nMoment de la visita de la consellera de Treball, Mar Serna, al Consell Comarcal del Baix Camp\nEl president del Consell Comarcal del Baix Camp, Josep Masdeu, i la consellera de Treball de la Generalitat, Mar Serna, han explicat avui l'impuls del Govern a les polítiques d'ocupació mitjançant el projecte extraordinari de plans d'ocupació que ha convocat el departament i que al Baix Camp suposarà la contractació de fins a 390 persones aturades. Aquesta quantitat s'incrementarà posteriorment amb unes 233 persones més mitjançant els plans d'ocupació ordinaris que convocarà el departament més endavant. Així, en total, hi haurà gairebé 600 persones en atur que es contractaran a la comarca, i que rebran també formació en sectors emergents com l'estalvi energètic i les energies renovables, les noves tecnologies de la informació i la comunicació (TIC) i la rehabilitació equipaments i espais d'ús o de titularitat pública.\nAquesta exposició s'ha fet avui en el marc de la visita que la consellera ha fet al Consell Comarcal del Baix Camp, durant la qual també ha fet balanç de les actuacions finançades perl Departament de Treball durant 2009 al conjunt dels municipis del Baix Camp. En aquest sentit, el Departament de Treball va impulsar o finançat un total de 719 accions de promoció de l'ocupació a la comarca del Baix Camp, durant 2008 i 2009, que han comportat la contractació directa de 468 persones i han beneficiat 9.840 persones, que han rebut formació ocupacional o han participat en procés d'acompanyament en la recerca de feina o de millora de la seva ocupabilitat. En totes aquestes actuacions, concretades en la seva major part a través d'entitats locals com ajuntaments de la comarca o el mateix Consell Comarcal, han suposat una inversió per part del Servei d'Ocupació de Catalunya (SOC) de 16.121.019,86 euros\nEn el cas concret del Consell Comarcal del Baix Camp, durant 2009 el Departament de Treball de la Generalitat ha finançant amb 754.530,47 euros un total de 10 accions, dels quals se n'han beneficiat 164 persones, i que han ocupat a 63 persones.


A partir d’aquest dilluns el mercat de venda no sedentària estarà obert només per als productes d'alimentació i es farà a la plaça de l’Església. El Reial Decret 463/2020 de 14 de març dona aquesta possibilitat per a la venda de productes de primera necessitat. Els productes que s’hi podran trobar són fruites i verdures, pollastres a l’ast, pesca salada, embotits i pastes, fruits secs.\nL’alcalde ha signat un decret en què permet l’obertura del mercat de dilluns per a productes d’alimentació, sempre que es compleixin unes mesures estrictes de seguretat i sanitat en el procés de venda i compra. Entre altres coses, es demana als paradistes que compleixin amb els consells de Salut de la Generalitat de Catalunya, aplicant les mesures d’higiene i prevenció i distàncies de seguretat.\nDecret 91 obertura mercat setmanal\nMida: 165,87 kB


Cap de setmana decisiu per al Sispal Handbol Marratxí - mtxi.es\nInicio Columna2 Cap de setmana decisiu per al Sispal Handbol Marratxí\nCap de setmana decisiu per al Sispal Handbol Marratxí\nEl Sispal Handbol Marratxí afronta un cap de setmana decisiu amb dos partits a la província d’Alacant. Dissabte juga a les 18:30 hores contra Agustinos d’Alacant, líder de la categoria, i que représn la competició després d’un confinament i dues setmanes sense disputar per contagis per la Covid-19 al seu planter. I diumenge a les 11:45 hores s’enfronta al BM Benidorm, en partit ajornat de la jornada 7.\nEl club d’Alacant, Agustinos, es el líder indiscutible del grup i, a més, fa un joc de molta qualitat, brillant tant en defensa com en atac. Dirigits per l’entrenador Carlos Ignacio Pérez Salort compten en les seves files amb Álvaro Cabanas, nominat com al millor extrem dret de la passada temporada en la lliga ASOBAL. Un jugador excepcional que ha marcat més de 1.000 gols al llarg de la seva carrera mamb equips com Ademar León, Huesca, Granollers i Benidorm. Només enguany ja ha marcat 54 gols i és el màxim golejador del seu equip.\nI diumenge el Sispal s’enfrontarà a un rival directe, el BM. Benidorm, que només té un punt més que els mallorquins al grup E de la primera divisió. Els alacantins arribaran també de jugar un partit ajornat dissabte front al UCAM Balonmano Murcia. El partit contra el BM. Benidorm serà clau per a la moral i per a la classificació. Si els mallorquins guanyen abandonarien la cua de la tabla i donarien una passa important en el camí per mantenir la categoria.


Inici > Mirades que ho diuen tot\nDv., 25/02/2022 - 03:30\nMeritxell Prat / Foto: I. B.\n“L’Aleix riu sempre, és molt feliç i no sap que és diferent”. Així descriuen el Julian Zuidinga i l’Ingrid Blanc el seu fill Aleix, de 7 anys. L’Aleix pateix una malaltia genètica minoritària anomenada síndrome de duplicació MeCP2, que afecta majoritàriament els homes i de la qual arreu del món n’hi ha només uns 200 casos diagnosticats, si bé es creu que en poden ser molts més que a hores d’ara no s’han detectat o se’ls ha donat un diagnòstic erroni.\nEl MeCP2 és una proteïna essencial al cos que es troba al cromosoma X i que, a causa d’un trastorn genètic pot patir mutacions, de manera que quan es duplica o triplica afecta el desenvolupament de l’individu. Els experts exposen que l’esperança de vida de les persones que la pateixen és de 25 anys i no existeix ni tractament ni curació.\nEn el cas de l’Aleix el diagnòstic no va ser fàcil. “Va ser cap als 3 anys, li van fer moltes proves i van trigar 9 mesos a donar-nos els resultats”, recorda l’Ingrid. Els pares inicialment pensaven que el nen podia patir simplement un retard de maduresa. “Fins als 3 anys no estàvem massa preocupats, perquè l’Aleix reia i se’l veia feliç. Però als 2 anys i mig encara no caminava i no tenia força”, recorda el Julian. A més, bavejava molt, patia molt reflux i dormia malament. “Recordo quan em va trucar l’Ingrid per dir-m’ho. El primer que fas és buscar per internet, però allà hi trobes el més greu. Jo sempre havia pensat que tenia algun retard, però no quelcom tan greu, no m’ho volia creure”, admet. Després del diagnòstic es van sentir sols i desorientats davant d’una malaltia de la qual mai havien sentit parlar. Però en les visites a l’hospital de Sant Joan de Déu van conèixer l’associació Miradas que hablan, una entitat creada per una família de Barcelona que té un fill amb la mateixa malaltia. L’associació recapta fons per finançar la investigació que du a terme un equip del mateix hospital per mirar de trobar una cura o un tractament per millorar la qualitat de vida dels pacients. “Quan no sabíem què tenia, jo el que preguntava als metges és si l’Aleix podria anar a la universitat. Després totes les expectatives canvien, es redueixen”, recorda l’Ingrid, que assegura que “era pitjor no saber, no tenir un diagnòstic clar. Quan ho vam saber va ser trist, però com a mínim saps on agafar-te”.\nEls pares tracten l’Aleix “com un nen normal”, “jo hi tinc converses i ell respon a la seva manera”, explica el Julian. I a la seva manera, vol dir, sobretot, a través de la mirada, per què no parla, per tant, si es troba malament, no pot dir què li passa. L’Aleix pateix símptomes com ara retard psicomotor, hipotonia generalitzada i també té més facilitat per patir infeccions pulmonars. “Crec que tenim sort perquè el seu cas no és dels més greus, per això volem ser positius i crec que si el tractem com un nen normal ell ho nota i n’està orgullós”, assenyala el pare. De fet, va a l’escola andorrana de Santa Coloma, a l’aula estable, amb 5 infants més. “Cada un té la seva classe de referència, però la Covid ho ha complicat”, destaca la mare, que afegeix que “no ens amaguem de res. Fa activitats, el portem als museus, com qualsevol nen de la seva edat. Simplement va a un ritme diferent, però ens hem adaptat i som resilients i segur que tot això és bo”. Des que van arribar al país ha estat atès per la Fundació Privada Nostra Senyora de Meritxell, “i estic segura que ha sigut molt beneficiós per a ell”.\nL’Ingrid destaca l’ajuda i suport de què han pogut disposar. “Tenim el servei Sempre acompanyats de la Creu Roja, per sortir a passejar, i també el SAD de Govern. Venen el matí a dutxar-lo, vestir-lo i esmorzar. Et dona un respir”, detalla la mare, que també exposa el suport d’entitats com Hi Arribarem, que organitza sortides a la muntanya, o l’Associació de Malalties Minoritàries d’Andorra (AMMA). “Amb ells fem xarxa i es lluita pels drets del col·lectiu”, remarca.\nI com s’encara la vida davant d’una malaltia com aquesta? “Jo visc el present, no penso en demà”, afirma decidida l’Ingrid. El Julian ho veu diferent: “Disfruto d’ell i miro de no pensar-hi, però hi ha certa preocupació, tinc una mica de por, sobretot de cara a les coses pràctiques. No vull pensar que arribi el dia que no caminarà, però potser arriba i necessitarem una cadira de rodes. Cada any guanya més pes i la meva esquena ho nota”. Amb tot, miren d’evitar fixar-se massa en els altres casos que poden conèixer, sobretot si són més greus. “És millor viure la nostra realitat”. De moment no han tingut problemes, tampoc, perquè el seu fill pogués fer activitats en temps de vacances o extraescolars. “Però com més gran es fa, més problema”, perquè per edat queda limitat per accedir a algunes propostes, encara que per la seva malaltia mentalment no s’adiu amb els nanos més grans. “Hem de demanar que es faci una excepció”. De moment han trobat solucions i a través del programa Integra de la Fundació Privada Nostra Senyora de Meritxell “anem buscant les opcions per mirar quina s’adiu més al que ell necessita i ens n’anem sortint”.\nEl Julian reivindica la necessitat de disposar d’un centre on els infants amb necessitats puguin anar, fins i tot en períodes de vacances, i l’Ingrid considera que el que més ha trobat a faltar és “un suport psicològic gratuït, que et puguin orientar i on poder fer preguntes”. En aquest sentit recorda, per exemple, el confinament per la pandèmia. “Vam estar tres mesos a casa i ningú ens va preguntar si estàvem bé”.\nMés enllà de tot, però, reivindiquen la necessitat de donar a conèixer les malalties minoritàries, també perquè la societat es conscienciï, tot i que asseguren que mai han tingut cap problema de discriminació. Per aconseguir-ho han decidit fer un petit documental per explicar el cas de l’Aleix que aviat veurà la llum. I és clar, no s’obliden de la importància de la investigació per poder trobar una cura o com a mínim millorar la vida d’aquests pacients. Dilluns, Dia mundial de les malalties minoritàries, tothom hi pot posar el seu granet de sorra.\nURL d'origen: https://www.bondia.ad/societat/mirades-que-ho-diuen-tot


Deu propostes culturals per aquest estiu | El Pou\nDeu propostes culturals per aquest estiu\nper Ramon Aran i Jordi Estrada , 4 d'agost de 2015 a les 13:43 |\nEnamorats de l'Audrey Hepburn de Manuel Cuyàs (ed. Proa 2015)\nHabitualment els articulistes, malgrat dominar un ofici complex i delicat, on convé condensar amb poques i entenedores paraules el que volen explicar, no són especialment considerats literàriament. Crec que no és el cas de Manuel Cuyàs, col·laborador d’El Punt-Avui. Ens acaba d’obsequiar amb un llibre fresc, llegidor i suggerent que em complau recomanar especialment als qui agrada comentar el món que ens envolta. Es tracta d'un recull d’articles ben escollits i de cap manera aplegats de qualsevol manera, que tornen a reviure en un volum on demostra a bastament les seves magnífiques dots d’observador, amb un punt d'ironia fina i subtil. Una manera diferent i cinematogràfica --potser d’aquí ve la picada d’ullet a la Hepburn, que il·lustra la portada i posa nom al títol-- de viure i veure una realitat que només ell sap reflectir sense estridències i de manera elegant.\nAntoni Daura és president del Gremi de Llibreters\nCeller Abadal de Santa Maria d'Horta d'Avinyó\nPer un preu mòdic podreu visitar un dels cellers de més llarga tradició familiar del Bages i de Catalunya i acabar amb un tast de vins o fins i tot un esmorzar amb productes de la zona ([email protected]). Al bell mig d'un paisatge de boscos i de vinyes, s'alça el mas Roqueta, documentat ja al segle XII. A través d'un itinerari per les vinyes, amb un bon planter de barraques, recuperades i rehabilitades, s'arriba al mas, on el visitant podrà conèixer la història de la família Roqueta --que l'any 1928 ja exportava vins a l'estranger--, i el celler, amb unes instal·lacions modernes, dotades de les últimes tecnologies per a l'elaboració del vi.\nRobert Martí és president de la Confraria de Vins del Bages\nArrels profundes de George Stevens (EUA, 1953)\nNo tan sols per a l’estiu, sinó per a qualsevol moment que vulguis sentir-te ple de vitalitat sense haver d’anar a la farmàcia. Els bons westerns van bé a tothora. La tensió entre pagesos i ramaders al Wyoming del darrer terç del XIX, en la mirada d’un nen que complementa la figura paterna i la d’una dona que fa el mateix amb la del marit, tots dos en la persona del pistoler que se sacrifica lluitant contra la injustícia. Gran partitura de Victor Young. Alan Ladd fa tots els esforços possibles per dissimular la poca alçada i a Jack Palance no li feien cap gràcia els cavalls.\nManuel Quinto és escriptor i crític de cinema\nEl museu dels Prats de Rei\nM’agrada pensar els museus com a llocs, com a cruïlles de trajectes en el territori, el temps, les persones... Als Prats de Rei hi ha un museu que recull i presenta un petit territori amb l’escalf i la cura del grup d’estudiosos i amants del lloc que l’han fet i el mantenen. Si hi aneu des de Manresa, primer atureu-vos a Sant Amanç de Viladés i, pensant en els camins dels romans, arribeu fins als Prats. Visiteu el museu, passegeu pels carrers, busqueu l’església, la capella del portal i mireu el llenç de mur ibèric al seu davant. I després arribeu-vos fins a la torre de la Manresana. El museu us haurà donat l’eix d’un itinerari intens des del món ibèric a la guerra de Successió. És obert el diumenge al matí, però si passeu per l'Ajuntament de ben segur que trobaran la manera d'atendre-us igualment.\nFrancesc Vilà és director del Museu Comarcal de Manresa\nUn esdeveniment gastronòmic\nLes jornades de l'albergínia blanca\nA finals de l'estiu Monistrol de Calders acull les jornades de l'albergínia blanca per promoure una varietat d'hortalissa que fins fa poc era pròpia tan sols dels petits horts del Bages. Del 27 de setembre al 6 d'octubre, a Monistrol s'impartiran conferències i els restaurants del poble oferiran plats a partir del producte. L’albergínia blanca --a banda que estem especialment orgullosos per l’èxit estratègic de valorització i promoció que en vam fer en el seu moment--, a més de maca, bona i melosa, és sana, econòmica i adequada a una infinitat de plats estiuencs, des d’una truita a un babaganuix o mutàbal (puré fred cremós d’albergínia escalivada per untar amb torradetes). Se’n pot fer fins i tot una versió de foie-gras vegetal o fer-la a la marinera.\nToni Massanés és director general de la Fundació Alícia\nIl·lustrració d'Anna Crespo\nElles 2015 al mas de Sant Iscle\nDesprés de l'experiència de l'any passat, amb un gran èxit, hem decidit repetir el festival Elles, que el 17 i el 18 de juliol tindrà lloc al mas de Sant Iscle (Pineda de Bages). Aquest certamen és l'únic a Catalunya dedicat íntegrament a cantautores. No és que en vulguem fer una qüestió política relacionada amb el feminisme, sinó que volem que sigui un element de diferenciació que ajudi a dinamitzar el territori de casa nostra. Enguany hi ha set cantautores en el cartell: Sara Pi, Marion Harper, Clara Peya (amb Ferran Savall), Mariona Aupi, Ariana Abecasis, Lu Rois i Laia Rius. Volem que el festival relacioni artistes consolidades i joves emergents. Per això organitzem el primer concurs de cantautores Elles Festival, adreçat a les noves veus.\nAlbert Palomar és cantautor i programador del festival Elles 2015\nUna mirada d'art del passat\nUn itinerari pictòric per les renovades sales del Museu Comarcal de Manresa\nEl Museu Comarcal de Manresa acaba de renovar l'exposició permanent amb dues noves sales de pintura. A l’espai dedicat a Antoni Viladomat es poden contemplar algunes de les obres més conegudes del que sol considerar-se el millor pintor català del segle XVIII. Especialment, les al·legories de les quatre estacions. El pintor i escenògraf manresà Josep Mestres Cabanes també hi estrena una sala, que inclou paisatges, la famosa sèrie dedicada a la catedral de Burgos i les instal·lacions que n'il·lustren la tasca al Liceu. L'itinerari pot continuar per les sales d’art barroc, on hi ha dues teles espectaculars, recentment restaurades, sobre els frares dominics. Es pot acabar amb dues al·legories a la sala d’art modern: les de la primavera i la tardor fetes pel pintor noucentista Antoni Vila Arrufat.\nJordi Piñero és historiador, documentalista i gestor de patrimoni cultural\nUna ruta senderista\nLes Tines de la vall del Flequer (el Pont de Vilomara)\nRecomanem una passejada amb història vinícola. La ruta de les tines, a la vall del Flequer. Barraques de vinya de pedra seca i grans tines amagades, on es feia el vi vora la vinya, ja que el transport del raïm era molt dificultós. Aquesta ruta s'inclourà en un llibre de Jordi Planell i Marc Vilarmau. Són 5,7 km (una hora i vint minuts) amb un desnivell de 135 metres. És especialment recomanable a l'estiu fer-la per l'obaga. Des del Pont de Vilomara, cal agafar la carretera BV-1124 cap a Rocafort i, a l’alçada del km 4, girar a la dreta per un camí amb el rètol Oristrell i tines. Després de travessar la riera, hi apareix un aparcament i la senyalització de la ruta.\nPau Pintado és el president del Centre Excursionista de la Comarca del Bages\nUnes quantes llegendes\nEl Festival de Llegendes de Catalunya de Sant Martí de Tous\nAl poble de l'Anoia de Sant Martí de Tous, des del 2010 que a principis de juliol hi té lloc el Festival de Llegendes de Catalunya (FESLLECAT), amb l'objectiu de recuperar, potenciar i donar a conèixer històries i llegendes populars que coexisteixen arreu dels Països Catalans. Sant Martí es vanta de ser un poble amb moltes llegendes locals i és per això que vol exercir de punta de llança en la preservació de la història mítica del país. El 4 i el 5 de juliol s'hi oferirà un programa molt dens, en el qual sobresurt l'espai dedicat als “racons de llegenda” i el de “llegendes adulterades”, en què dos actors es dediquen a transformar les més conegudes. Tots els actes són gratuïts.\nÉs una recomanació d’El Pou de la gallina\nCultura, REPORTATGE, manresa, cultura


Fantaghiró Addams: de gener 2016\nCurt 371. Assalt de colors.\nTants anys amb aquell jersei i ara resultava que no era del color que creia. Qui sap si no tenia un dels Dalton a les pupil·les! Publicat per\nCurt 370. Bufó d'enganys.\nÉs un engalipador de professió, expulsa falòrnies com qui escup capellans, i et mira amb un toc de seducció que li va balder. Entre bola i floreta, però, se li desinfla la ja pansida estratègia en robotar amb la teva cella mig alçada.\nCurt 369. Darrera aliança.\nI amb el pensament reblert de recels us heu mirat. Res més queda on descansar els ulls, la resta són desferres apocalíptiques que fumegen fortor. I, a contracor, ell i tu, tu i ell, sou tots. Publicat per\nCurt 368. Plagues d'antuvi. Tenia l'espina dorsal impregnada per l'escurçó de l'egiptologia, tot el cos li traspuava jeroglífics. Era un cas crític, no havia separat els llavis ni mig mil·límetre que ja escampava passió contagiosa en mots entremeliats i enjogassats que fruint s'arrapaven com una plaga a qui l'escoltava.\nCurt 367. Aquella veu.\nQuan l'has sentida, la instantània humitat del cristal·lí s'ha sincronitzat amb un somriure. Feia temps que la tonada no et ressonava corassa endins, feia massa que cap veu no et feia taral.lejar.\nCurt 366. A córrer!\nNo havies tingut gens clar què faries quan hi arribessis, però ara que has arribat, amb l'esbufec incendiat d'emocions, no pots treure't del cap la imatge d'en Forrest Gump. Així que, emulant el corredor d'Alabama davant l'oceà, faràs un nou gir al guió i iniciaras el nou tram del viatge.\nCurt 365. Pastetes textuals.\nSempre has gaudit de la vena dramàtica; fins i tot quan oferies plats impossibles de pastetes amb els braços curulls de regalims, escenificaves les delícies culinàries. Avui, les pastetes són paraules que remenes i destries, que esculls i amaneixes, per donar consistència als éssers que et poblen gronxant-se entre neurones. Publicat per\nCurt 364. 3- què?\nTan hi feia que li detallessin les mides, que concretessin referències de color exactes, que n'intensifiquessin l'exemplificació, allò eren pedres, hereves innegables d'una construcció extraordinària, però per més que hi insistissin se li havia espatllat el 3D.\nCurt 363. De societats secretes.\nL'esquena arrapada a l'ombra del pont. La respiració audible pels gossos. Les mans aferrant-vos mentre la processó matriarcal us camina per sobre. Heu arribat aquí seguint la seqüència lògica del misteri, contradint tota regla establerta. Ja és tard pel penediment. L'ànima us és escarafalls d'estupor, doncs els càntics materns són proclames de conxorxes ancestrals. De mare a mare, en descens directe fins a vosaltres, han transmès pors i supersticions per donar-vos ales per volar.\nCurt 362. Alè a mar.\nEl vaivé de les onades bressolant el buc del vaixell sovinteja el teu son. A mitja nit et despertes amarat de desesper, la costa és lluny, serrats enllà. Rarament acluques els ulls sense la imatge nítida de les veles perseguint el sol ponent. La sal de mar és l'aroma del cafè a l'albada, quan tot dormir és ja inútil, quan tot temps sembla poc. Així que aixeques persianes, i el veus allà, escorant a babor, llest per ser remolcat cap a la mar.\nPerquè hi ha un home que construeix un catamarà a terra ferma.\nCurt 361. Cagadubtes.\nQualsevol excusa li era bona per fer trontollar certeses, una simple fulla s'acomiadava de la branca mentre deia sí i es repensava qualsevol convicció. Publicat per\nCurt 360. Massa poc.\nQuè hi fa que les comptis mil vegades, quatre són quatre, i continuaran sent escasses.\nCurt 359. Superheroi. D'un jersei vell, donat, guarnit de borrisol, n'has fet una capa. I danses i saltironeges i voles passadís enllà amb la vènia dels guerrers, amb el beneplàcit dels immortals. Publicat per\nCurt 358. Una capsa per regne.\nUn seguici de figuretes de fang s'alinien moixes, entre llums i cases de suro, a l'entrada d'una vella coneguda capsa. De nou, la foscor serà tot regne i entre sis cares rebotaran ja oblidades melodies d'un nen xiquet que ja camina vers Pasqua. Publicat per\nCurt 357. Durícies.\nLes línies de les mans ressegueixen congostos entre altiplans de conglomerats callosos que s'han anat solidificant amb el pas del treball. Cada cim arrodonit, desgastat, erosionat, enyora certa sensibilitat però no n'hi manca. I cada dit, com penínsules que dibuixen fiords agrests, es deleix en precisions que certs incrèduls li creuen utòpiques.\nCurt 356. Simfonia doble.\nLa vostra és una compenetració simfònica a quatre mans.\nCurt 355. Recurrents.\nEren els típics personatges de l'habitual pel.lícula de l'acostumat dissabte a la tarda amb els guionistes de costum, però tenien el mal vici d'improvitzar.\nCurt 354. D'una pantalla desesperada. "¡Federico Sebastian, no!"\nHas cercat a dreta i esquerra qui ha proferit tal crit, però la pressa dels passatgers que t'empenyen vagó endins t'ha distret. "Federico Sebastian, por favor...", ha dit la veu esgarrapant-se.\nLa barra on t'agafes s'ha fos. De nou, els ulls t'han fet girar el coll. On es aquest patiment? Sents com la veu s'esgargamella, tant dolor ha fet que altres pupil·les cerquin i es creuin amb les teves. On és la pobra ànima que exhala esgarips?\nI de sobte, l'has trobada, empresonada en quinze polzades, plorosa, gemegosa, de genollons a la catifa, a tot volum pels oients de la línia ferroviària de torn. Publicat per\nCurt 353. Un món al dia.\nD'aquell troç de terra surant al pantà en vàreu fer móns cada tarda. Publicat per\nCurt 352. Àngels de groc. El fred t'arrenca la pell amb cada gota salina que et regalima. L'horitzó només és boirina impossible, somni utòpic que t'han venut a preu de vida, irrisòria esperança que ni volent-ho seria reflex de l'horror que et taca les petjades. Res, res... , res et queda tret l'alè que cristalitza aire, tret les mans que s'aferren a les desferres que com tu malden per no deixar d'atapeïr la barca.\nAlces els ulls cercant la lluïssor solar esvaïda, quan de cop, serrant la broma que us esborra el futur, un arc de groc avança amb crit ferm vers vosaltres. I quan us encercla, les veus monosilàbiques, fermes, s'obren pas pel glaç que us gela l'ànim, i lligant la barca, arroseguen cap a la costa els fils de vida que us pengen com llàgrimes d'esperança.\nCurt 351. El Geni.\nJa podia fer malabarismes amb copes de cava a la mà i no vessar-les. Tan hi feia si era capaç de fer un triple salt mortal sense reixa sobre una fina capa de glaç i no trencar-la. Tot seria inútil, no serien capaços ni d'endevinar el geni equilibrista que saltava abismes per evitar-los la caiguda. Publicat per\nCurt 350. Reviscolat.\nLa il·lusió li embolcallava el reviscolat cor que tenia ganes d'alçar el vol amb les ràfegues de vent que feien trontollar vidres.\nCurt 349. Girs inesperats.\nS'havia posat tan interessant la pel.lícula en les darreres hores que no havia pogut resistir-se a la temptació de les crispetes. Depenent de com acabés, les acompanyaria amb cava i tot!\nCurt 348. Ciment armat.\nTe'ls has creuat i, mentre pensaves en com afrontar-los tot recordant el millor somriure que vàreu compartir, les espatlles ja et mostraven la paret de ciment que s'alçava amb una simple insinuació d'esquena.\nCurt 347. Només deixalles...\nLes agulles verdes han deixat un rastre de dolor mentre t'allunyaven, a cor desfet, de la vora del foc que l'ha il.luminat des de mitjans desembre. I avui, perdut, desesperat, amb l'olor a Rei fresc, t'arroseguen vorera enllà fins al putrefacte forat que engoleix deixalles. Publicat per\nCurt 346. Sorpreses.\nHa desenganxat cada trosset de celo com si operés a cor obert, i amb cada desplec del paper anava eixamplant una alegria que rebotava entre parets.\nCurt 345. Els blaus del Ros.\nDes de ben xiqueta esperes la cavalcada amb desfici. Mires com miraves entre les cortines una cantonada que es va atipant de gent. Desitges el so de la sirena que pregona la comitiva com l'elixir d'amor que mai s'esvaeix. Anticipes per impaciència i et poses tan nerviosa que el pensament s'esborrona. I és que avui és el vostre aniversari, i és que portes tres-cents seixanta-cinc dies esperant-lo! I quan el so no només és imaginació pura, sinó bany de llums blaves, saltes escales avall, voles carrer enllà per ser la primera a creuar la mirada amb els ulls de blau incandescent del Rei Ros. Saps que quan et vegi, el color celest de la clara mirada et regalarà la vida com la primera nit.\nCurt 344. Més enllà del somriure.\nDe tant en tant, s'encantava davant del mirall amb el propi somriure, aventurant-se més enllà de les arrugues de la felicitat, dels clotets de la diversió, creuant els llavis de les veritats, i esquivant les dents ocultes per a trobar, impertèrrita, la perenne gelor de l'enyorança.\nCurt 343. Entre blancs i negres.\nSempre havia admirat els blancs i negres, estendards indòmits resistents a focs huracanats, però aquella vesprada dubtava si un xic de gris no fóra necessari. I fantasejava amb un toc argentat que reflectís la llum d'ambdós tints tant necessàriament complementaris. Publicat per\nCurt 342. L'home sense paper. I tu, pobre desesperat amb els genolls entumits de tan perllongada ajupida i el cutis de les natges ressecant-se per la gelada, només voldries que alguna ànima caritativa et dugués un xic de paper. Publicat per\nCurt 341. Entre la llàgrima i tu.\nTornar a posar l'1 al calendari sempre t'ha humitejat els ulls. Rius recordant els anys en què no eres capaç d'esbrinar el misteri rere el fet, i t'encaparraves amb per quès que proferies indiscriminadent. Avui, però, et deleixes amb la llàgrima que t'acarona amorosa, i es que és entre ella i tu on resideix la màgia del secret.\nCurt 368. Plagues d'antuvi.\nCurt 359. Superheroi.\nCurt 354. D'una pantalla desesperada.\nCurt 352. Àngels de groc.\nCurt 342. L'home sense paper.


Novetat - Activitat || 20 relats de la fi del món\nPublicat per Enquatri Cromia d’abril 08, 2013\nLes catàstrofes i l’apocalipsi sempre han conformat un tema molt recurrent tant en el cinema con en la literatura, i pels apassionats del gènere mai se n’escriu prou. Per aquest motiu, coincidint amb la temuda fi del món anunciada pel calendari maia el passat desembre, l’editorial Otros Mundos ha tret a la venda el seu segon llibre 20 relats de la fi del món en el qual vint autors completament diferent ens regalen la seva visió de la catàstrofe definitiva.\nI, definitivament, això és el millor del llibre perquè no pots endevinar el que hi trobaràs a dins. No és un recopilatori de terror, ni de ciència ficció, ni de drama, ni d’humor..., sinó que ho és tot alhora! Per això és un llibre per a tothom.\nAlbert Calls, Alena Pons, Anabel Botella, Eduardo Hojman, Francesc Miralles, Gabriel García de Oro, Inés Macpherson, Isabel del Río, Javi Araguz, Joan Llensa, Jordi Cantavella, Luís García de Oro, Marcelo E. Mazzanti, menut, Rocío Carmona, Silvia Adela Kohan, Sílvia Tarragó, Susana Vallejo, Teresa Roig i Víktor Valles són els valents que s’han atrevit amb aquesta aventura. A més a més, el llibre està prologat per l’escriptor Jordi Sierra Fabra, qui també ofereix una visió molt personal sobre el significat de la fi del món.\nCrec que aquest llibre encaixa molt bé amb la filosofia de l’editorial que el publica, Otros Mundos, una mostra de valentia que, en aquests temps que corren, està disposada a escoltar a tots els lectors i que ho farà tot per ajudar-nos a construir el nostre propi món de fantasia.\nAixí mateix, aprofito per compartir amb vosaltres l’agenda d’actes i activitats que s’han organitzat per presentar al llibre:\nI us vull parlar d’una activitat molt interessant que també han organitzat des de l’editorial. Es tracta d’un blogtour i lectura conjunta del llibre, i d’una gimcana online d’allò més original! Teniu més informació sobre com apuntar-vos a la web d’Otros Mundos.\nEtiquetes de comentaris: Activitats Novetats editorials Reculls de relats


La cura de les dents i genives durant el tractament ortodòncic\nÉs molt important una primera revisió al voltant dels quatre anys d'edat, perquè en cas de malformacions, els professionals puguin portar a terme tractaments d'ortodòncia preventiva.\nLa durada d'aquests tractaments oscil·la entre els 18 i 30 mesos en nens i adolescents. En el cas d'adults pot perllongar-se una mica més degut al fet que els ossos ja han deixat de créixer. Però, al marge de l'edat, mantenir dents i genives sanes durant el tractament d'ortodòncia facilitarà complir el termini previst per al tractament.\n• Raspalla't les dents i l'aparell com a mínim tres vegades al dia (especialment havent dinat).\n• Neteja't entre les dents com a mínim una vegada al dia i abans de ficar-te al llit.\n• Si pot ser, utilitza sempre que puguis un raspall recargable d'última generació.\n• Utilitza una pasta de dents amb flúor: està demostrat que el flúor prevé les caries.\n• En primer lloc, treu totes les cintes elàstiques i les parts extraíbles (com l'ancoratge).\n• Un mètode de raspallat recomanat és col·locar el raspall formant un angle de 45º respecte a la geniva.\n• Aplica una lleugera pressió amb el raspall amb un moviment de vaivé, netejant les dents d'un en un durant uns 10 segons.\n• Utilitza el mateix moviment de raspallat en totes les superfícies internes i externes de les dents.\n• No oblidis raspallar les superfícies mastegadores de les dents i assegura't que també arribes fins a les últimes dents de darrere.\n• Talla un tros de seda dental d'aproximadament 20 cms. i estirant de l'extrem que queda, passa'l entre l'espai que queda entre cada dent, per sobre del filferro en el cas de les dents superiors i per sota del filferro en el cas de les dents inferiors.\n• Corba el fil al voltant de cada dent en forma de "C" i mou-lo a poc a poc cap amunt i cap avall pels laterals de cada dent, sense oblidar la línia de les genives. Desenrotlla altre tros de fil a mesura que vas passant d'una dent a un altre.\n• Raspalla't minuciosament les dents tres vegades al dia després dels menjars, i sempre que sigui possible, amb un raspall recargable.\n• Usa pasta dental amb flúor amb un raspall de dents de filaments suaus, especialment dissenyat per a netejar al voltant de l'aparell.\n• Neteja entre les dents tots els dies per a eliminar la placa de les zones a les quals no arriba el raspall de dents.


Els 12 violoncel�listes de la Filharm�nica de Berl�n, Ofèlia Roca (lpc3.com)\nEls 12 violoncel�listes de la Filharm�nica de Berl�n\nOfèlia Roca 22-03-2010\nPalau de la Música, 22 de febrer de 2010\nEls 12 violoncel·listes de la Filharmònica de Berlín és una de les formacions de cambra més prestigioses del món per la seva grandíssima qualitat a tots els nivells. És realment al·lucinant com toquen aquests instrumentistes, individualment i en conjunt. Fins que no els tens davant i els escoltes en directe no és possible imaginar com poden sonar 12 violoncels junts i d'aquesta manera tant fantàstica.\nS'ha de parlar, d'entrada, del nivell que tenen cadascun del violoncel·listes, que formen part d'una de les millors orquestres del món, cosa que no és d'estranyar si a la Filharmònica de Berlín tothom té el mateix nivell. En segon lloc haig de dir que la comunicació, coordinació i compenetració entre tots ells és realment extraordinària, ja que interpreten la música d'una manera tant natural que arriba al públic com una onada d'aire fresc, t'envaeix tot el cos i et deixa una sensació de benestar que dura diversos dies i que et fa ser una mica més feliç.\nVan triar un repertori variat passant per J.S.Bach, Felix Mendelssohn, Francis Poulenc, Giuseppe Verdi, Astor Piazzola, Boris Blacher, Ennio Morricone, Elvis Presley i George Gershwin, interpretant-los tots magistralment, plens de matisos i aprofitant l'ampli registre de l'instrument. Van exprimir al màxim el joc que els donava aquest fet, mostrant-se esvalotats, misteriosos, alegres o brillants segons el cas. També passant per tots tipus de volums dels més insignificants als més potents. Són uns músics que toquen amb tota la seva força expressiva i comunicativa. Realment fantàstics!


La neu obliga a suspendre alguns exàmens a la UdL\ndimecres, 04 de febrer de 2015\nETSEA i EPS aturen l'activitat acadèmica mentre la normalitat es manté a la resta de centres\nLa neu ha emblanquinat el campus de Cappont / Foto: EPS-UdL\nLa nevada d'aquest dimecres, 4 de febrer, a les comarques de la Plana ha obligat a suspendre alguns dels exàmens programats a la Universitat de Lleida (UdL). L'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Agrària (ETSEA) i l'Escola Politècnica Superior (EPS) han decidit aturar tota l'activitat acadèmica, tant durant el matí com durant la tarda. En el cas de l'ETSEA, s'han anul·lat una vintena d'exàmens i algunes classes de màster. A l'EPS se n'han ajornat 13. La resta de centres han mantingut una certa normalitat.\nA la Facultat de Medicina i la unitat docent de l'Hospital Universitari Arnau de Vilanova no s'ha registrat cap incidència destacable i s'han pogut fer tots els exàmens programats. A la Facultat de Dret i Economia només s'ha suspès un examen aquest matí, mentre un altre s'ha pogut realitzar amb normalitat. A la Facultat d'Educació, Psicologia i Treball Social, els exàmens es realitzen o no a criteri dels professors. De tota manera, el vicerectorat de Docència ha demanat al professorat que sigui flexible a l'hora de facilitar dates alternatives als alumnes que no han pogut fer una determinada prova.\nA la Facultat de Lletres, ubicada a l'edifici del Rectorat, no s'ha hagut de suspendre cap activitat prevista, ja que els exàmens ordinaris han acabat i els de recuperació no comencen fins la setmana que ve. Al campus de Cappont, l'accés al pàrquing soterrani ha estat tancat durant les primeres hores del matí, fins que s'ha pogut netejar la neu acumulada a la rampa.


Cinema amb un recorregut que va molt més enllà de les grans pantalles | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nIsaki Lacuesta i Elena Trapé, dos dels directors amb pel·lícules favorites als Gaudí 2019, comparteixen que la taquilla ja no és tan decisiva\nBarcelona 12 GEN 2019 - 13:45\tCET\nEls cineastes Isaki Lacuesta i Elena Trapé. Xavier Torres-Bacchetta\nIsaki Lacuesta i Elena Trapé són pràcticament coetanis, de mitjans de la dècada dels setanta, i són exponents d'una generació de cineastes catalans fruit dels primers estudis de cinema de Catalunya. Lacuesta, de la primera promoció del màster Audiovisual de la Pompeu Fabra i Trapé, de l’Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC). Amb una trajectòria professional més dilatada de Lacuesta —nou llargmetratges— i més curta de Trapé —dos—, tots dos són dos dels favorits en l’onzena edició dels Premis Gaudí. Trapé amb Les distàncies, amb set nominacions, millor pel·lícula, direcció, guió, protagonista femenina, actriu secundària i muntatge; i Lacuesta amb Entre dos aguas, nominada a millor pel·lícula en llengua no catalana, direcció, guió, producció, muntatge, fotografia, música i so. La cinta de Lacuesta arriba als premis que organitza l’Acadèmia del Cinema Català amb la Concha d’Or del Festival de Sant Sebastià sota el braç i mirant de prop el capgròs dels Goya i Trapé amb les Bisnagues d'Or i Plata del festival de Màlaga per Les distàncies.\n"Els Gaudí són especials perquè a diferència d'altres premis, aquests els atorguen companys de la professió i és molt bonic veure que t'aprecien i valoren", reconeix Lacuesta que amb el seu anterior llargmetratge, La propera pell, va aconseguir tres gaudís el 2016, entre altres premis a la seva producció cinematogràfica. Per Trapé, en canvi, l'experiència és completament nova: "Em fa il·lusió perquè s'ha nominat gairebé tot l'equip. Encara que reconec que per mi el més important va ser l'estrena".\nEls dos estan contents del recorregut que han tingut les seves pel·lícules. "Sí que estic satisfet de com va a taquilla —es va estrenar a l'octubre i encara està en alguna cartellera— encara que soc dels que pensen que les pel·lícules tenen un recorregut molt més gran a l'exhibició a les sales, això fa anys que és així. Cal acabar amb la mentalitat de certes valoracions de la taquilla", sosté Lacuesta. Trapé apunta que Les distàncies ha estat gairebé nou setmanes als cinemes: "Per mi el més important és que tinc la sensació que la pel·lícula ha connectat amb el públic i es veurà en plataformes. No li dono especial importància a l'exhibició a les sales perquè de vegades te la jugues perquè depèn de molts factors, fins i tot del temps".\nCom a exponents de les primeres generacions de cineastes que van estudiar a Catalunya creuen que el sector català té algunes virtuts i també defectes. Entre les primeres, Lacuesta assenyala que és més artesanal i personal: "Una altra de les virtuts és la diversitat que permet que surtin produccions tan diferents com la de Jursassic World —la cinquena pel·lícula de la saga que porta la signatura de J.A. Baiona—, Les distàncies o Yo la busco amb sensibilitats i gèneres molt diferents. Un defecte és el desequilibri entre homes i dones en el sector que ara està començant a corregir-se. Sí que crec que ha calgut un punt de tensió i potenciar certa discriminació positiva". Ell està acostumat a treballar amb equips amb una important presència femenina, començant per Isa Campos, amb qui comparteix direcció i guió d'algunes de les seves pel·lícules. Trapé entén que dos factors han estat determinants per visibilitzar el cinema que fan les dones: "Primer, que les escoles hagin començat a produir perquè ha ajudat a projectes dirigits per dones en aplicar criteri de gènere. I, en segon lloc, crec que la crisi ens ha facilitat les coses pel mateix masclisme de la indústria. És a dir, que calia fer cinema amb pressupostos més baixos i s'ha confiat en la mirada de la dona".\nEl llast de treballar amb pressupostos de crisi\nEntre dos aguas, la ficció realista de dos germans de San Fernando (Cadis) als quals Lacuesta ja va escrutar a La leyenda del tiempo (2006) i als quals la vida els ha tractat bastant malament, i Les distàncies, en la qual Trapé retrata la decepció i la malenconia en una trobada de vells amics, són produccions de pressupostos modests, no més enllà de 750.000 euros. "Són pressupostos de crisi no només de Catalunya, sinó de la resta d’Espanya, on ha desaparegut la lliga mitjana", resumeix Lacuesta. Subratlla que aquesta manera de fer cinema amb recursos limitats llastra, en general, el pes de la indústria del cinema a Espanya i es nota en l'escenari internacional. El director català apunta que, a diferència del que passa als països del nostre entorn europeu, el pressupost públic per al cinema és molt baix: "Ja no dic França, sinó comparat amb Itàlia que estem en una proporció d'un a quatre. I no es tracta d'una reclamació, sinó d'una constatació". Per Trapé, probablement la falta de suport és una de les causes que un altíssim nombre d'òperes primes es quedin exactament en això. Ella ha trigat vuit anys a tancar el seu segon llargmetratge des de Blog (2010) i ara està embardissada en el guió de la que serà la seva tercera pel·lícula. Lacuesta treballa en dos projectes, una sèrie documental per Movistar i una altra pel·lícula.


Un especialista en UE considera que Andorra sortirà beneficiada de l'acord d'associació | BonDia Diari digital d'Andorra.\nCharles Powell conferència abaixada espanyola UE Diàlegs europeus\nDj., 14/04/2016 - 21:02\nUn especialista en UE considera que Andorra sortirà beneficiada de l'acord d'associació\nEl director del Real Instituto Elcano, Charles Powell, ha estat el protagonista de la tercera conferència del cicle ‘Diàlegs europeus a Andorra', que duia per títol ‘Trenta anys d’Espanya en la Unió Europea: una mirada enrere i endavant’. El Real Instituto Elcano és un dels principals ’thinks Tanks’ a Espanya i Powell n’és el director des de l’any 2012. Llicenciat i Doctor en Història per la Universitat d’Oxford ha estudiat el procés de construcció europea des d’una anàlisi comparada. Enmig del procés de negociació de l’acord d’Associació d’Andorra amb la UE, Powel valora que la d’Andorra serà “una negociació complexa però que els beneficis seran superiors a les dificultats”.\nEl director de l’Instituto Elcano ha volgut recordar que els ciutadans andorrans han decidit que “volen un altre tipus de relació amb la UE” emmarcant l’acord d’Unió Duanera del 1990 com un marc “superat que farà que la propera fase sigui incorporar-se al mercat únic europeu”. Powell ha volgut recordar l’acord d’adhesió que Espanya va tancar l’any 1985 i li va permetre ingressar a la Unió l’any següent, però destacant que un acord d’associació com el que planteja Andorra “és molt diferent d’un acord d’adhesió”.\nFinalment, Powell ha aconsellat als negociadors andorrans la importància que “es tingui una bona idea sobre què és la Unió Europea, quin tipus d’organització és, com funciona,… i no fer-se tampoc il·lusions excessives sobre què pot suposar aquest acord”.\nLa conferència ha tingut lloc a la sala d'actes de l'ambaixada espanyola, i ha comptat amb la participació de l'ambaixador Manuel Montobbio, el síndic general Vicenç Mateu, i ha comptat amb la presència de diversos membres del Govern.\nambaixada espanyola. UE


Noms Propis | Nanda Rea - RTVE Catalunya\nAstrofísica de vocació i apassionada de la música. La seva especialitat son les estrelles de neutrons. Explica perquè és tan important l'estudi d'aquestes estrelles a la nostra vida quotidiana. És premi a les ciències i enginyeria de la Fundació Banc de Sabadell.\nveure més sobre "Noms Propis - Nanda Rea" veure menys sobre "Noms Propis - Nanda Rea"


Ferida greu en caure damunt d'un home des d'un quint pis en València\nEls dos han hagut de ser hospitalitzats i ella presenta ferides de gravetat\ndivendres, 29 de novembre 2019 - 11:02h\nCarrer de Josep Esteve en València, a on es van produir els fets | Google Maps\nUna dona, de 50 anys, ha caigut este dijous des d'una quin pis d'una finca del barri de Torrefiel de València i, en caure, ho ha fet damunt d'una altra persona que passava pel carrer en eixe moment. Les dos persones han hagut de ser hospitalitzades.\nEls fets es van produir en el carrer de Josep Esteve de València, este dijous al matí, segons ha avançat 'Las Provincias'. La dona, de 50 anys, va caure damunt d'un home, de 80, que passejava per la vorera en eixe moment.\nLa dona presenta ferides de molta gravetat, mentres que l'home, d'avançada edat, té algunes ferides més lleus. Els dos van ser traslladats a l'hospital.\nUn xiquet, d'11 anys, ferit en caure-li un vidre damunt en ple carrer de Nules\nPillada amb un revólver quan intentava entrar dins de l'Ajuntament de València\n"Urgent: Un xiquet, d'11 anys, ferit en caure-li un vidre damunt en ple carrer de Nules" "Última hora: Un ferit en un accident en la CV-10, a l'altura de Borriol"


Les estadístiques que hauria d'evitar el Barça\nVa dir Lucescu que, tot i no veure real l'opció de remuntar l'eliminatòria, confia endur-se la victòria avui i es basa en l'exemple del partit d'anada per pensar que poden derrotar el Barça: té raó?\nNATALIA ARROYO Barcelona 12/04/2011 15:45\nÉs cert que l'eliminatòria està pràcticament sentenciada. Només un gol del Barça obligaria el Xakthar a haver de marcar sis gols. Una fita gairebé impossible, per molts jugadors que reservi avui Guardiola, per molt que jugui el Barça a mig gas. Però, tot i així, algunes dades del partit d'anada alerten que el Barça pot patir si el partit es juga com vol el Xakthar i es repeteixen algunes coses del partit d'anada.\n44% de les pèrdues de pilota les va acumular la línia defensiva\nEl Barça va estar incòmode en la sortida de pilota i això va provocar que Alves (13), Busquets (5), Adriano (4) i Maxwell (1) fallessin molt. La línia defensiva va acumular gairebé la meitat de les errades, quan Guardiola prefereix que qui arrisqui siguin els jugadors més avançats, per facilitar la pressió a camp rival i per evitar que, desorganitzat, el Barça sigui sorprès a la contra.\n60% de les faltes del Xakhtar les van cometre al camp del Barça\nAquesta dada exemplifica les dificultats que l’equip ucraïnès va provocar en la primera fase de joc culer, pressionant a dalt per evitar la progressió ofensiva blaugrana. Això justifica bona part de les errades abans comentades.\n67% de les recuperacions van concentrar-les quatre jugadors\nEl talent del Xakhtar per saltar la primera línia de pressió culer va fer que no robessin la pilota els davanters (Iniesta i Villa, els extrems, no en van robar cap) i Messi només dues, i sí, en canvi, els jugadors que ocupen les posicions més endarrerides. Piqué (14), Busquets (6), Mascherano (4) i Valdés (5) van ser els homes amb més pilotes robades.\n50% dels remats entre pals que va fer el Barça van acabar en gol\nEls de Guardiola van trobar moltes i diverses maneres de crear ocasions de perill contra Pyatov però no sempre s’ha de comptar amb tanta efectivitat golejadora. El Barça va trepitjar 14 vegades l'àrea petita (en Champions, ho fa 16 vegades de mitjana), 43 cops l'àrea (per 52 que acostuma a fer-ho) i va rondar 68 cops per la zona de tres quarts de camp rival (habitualment ho fa 76 vegades).\nAmb tot, però, la realitat és que el Barça va guanyar 5-1. El resultat hauria pogut ser, també, un empat a tres gols, o qualsevol altre amb més gols. A priori, un partit idèntic tornaria a posar en problemes el Barça en aquests aspectes del joc, però alhora tornaria a obrir-li l'escenari per tornar a golejar.


Amb un llibre, mai estàs sol - BBVA Aprendemos Juntos : BBVA Aprendemos Juntos\nAmb un llibre, mai estàs sol\n· Fundadora African Literacy Project\nDe petita tenia por de parlar en públic i somiava amb viure a Nova York. Avui inspira milers de persones amb les seves conferències i porta 20 anys habitant la Gran Poma. Per Bisila Bokoko no hi ha obstacle que li freni, ni somni que no es proposi assolir. "Si creus, crees", assegura aquesta filantropa i emprenedora nascuda a Espanya amb arrels a Guinea Equatorial.\nBokoko està considerada una de les dones espanyoles més influents en l'activitat empresarial als Estats Units. Va ser directora executiva de la Cambra de Comerç Espanya a Nova York i és, a més, una reconeguda empresària. "L'educació ha estat la clau de la meva llibertat", assegura aquesta dona decidida i inquieta que va trepitjar Àfrica per primera vegada quan tenia 35 anys. Encara que, admet Bokoko, "sabia molt de les meves arrels gràcies als llibres ia les històries que m'explicaven els meus avis". Un dels seus projectes més ambiciosos pretén plantar el coneixement en les zones més remotes de el continent. És el 'African Literacy Project': una xarxa de biblioteques en diversos països per promoure l'alfabetització en els pobles africans.\nBisila Bokoko defensa l'empoderament de les persones a través de el desenvolupament personal. El seu treball li ha valgut multitud de guardons internacionals. En 2019 l'ONU la va honrar amb el premi 'Ciutadana de l'Mundo'. "És el reconeixement que millor descriu qui sóc", sentencia.\nHistòries d'una ciutadana de món\nZuberoa Marcos. Hola, Bisila. Benvinguda.\nBisila Bokoko. Moltes gràcies. Un plaer ser aquí amb vosaltres.\nZuberoa Marcos. Ets un personatge divers en molts sentits. En els teus orígens, en el que fas. Però a ‘Aprendemos juntos’ sempre ens agrada començar pels orígens. I tu fa 20 anys que ets a Nova York.\nBisila Bokoko. Sí.\nZuberoa Marcos. Si no m’equivoco, però vas néixer a Espanya. Això ho tenim en comú. Però la teva família procedeix de Guinea Equatorial, i m’agradaria que expliquessis tu la teva pròpia història, com acabes on ets avui, perquè també l’audiència et pugui conèixer millor.\nBisila Bokoko. Bé, m’encanta el que has dit dels orígens, perquè per explicar bé aquesta història hauria de començar pels orígens, que comencen per les meves arrels, que és a Guinea Equatorial. Mira, els meus pares sempre diuen que ells no van ser immigrants habituals. I per què dic això? Perquè la meva besàvia tenia ja una casa a València, i per això la meva família va vindre a viure a València. La meva besàvia va ser la primera dona que va ser, de fet, ministra d’Educació de Guinea Equatorial, sent dona en aquells anys, i va comprar una casa petita a València. Aleshores, el meu pare, quan va venir a estudiar a Espanya, que tenia 17 anys, va anar a la casa de la seva àvia, la meva besàvia. I la meva mare va anar a una escola de monges, i els meus avis volien que… A causa de les circumstàncies a Guinea Equatorial, no hi havia oportunitat d’estudiar, així que la van posar en un internat. I ambdós, els meus pares, es van conèixer a València. Curiosament, venen del mateix lloc i es van conèixer a València. I jo vaig néixer a València en una època en què, en realitat, a Espanya, doncs no hi havia immigració africana. I ser negre era… Jo dic sempre que vaig néixer diversa, en aquest sentit, perquè ja era diferent simplement per créixer en una època en què no hi havia diversitat com ara. I, bé, en realitat va ser una infància força inusual per això.\nBisila Bokoko. Per ser sempre la persona diferent a classe… Els meus pares, una cultura africana perquè havien… Tot i que no han passat tant de temps a Guinea Equatorial, encara seguien molt arrelats als seus costums. I, per mi, poder posar la cultura espanyola i la cultura africana juntes i poder conviure i que fos una dansa harmònica entre ambdues, no va ser als meus inicis tan fàcil. Després, ja m’he anat, realment, acceptant molt més, les diferents parts de mi, perquè, al principi, vols ser com tots els nens. Aleshores, jo volia ser com qualsevol nena espanyola i, a més, volia ser blanca també perquè era l’única. I jo deia: “I jo per què he de ser diferent?”. Aleshores, vaig haver de prendre aquesta decisió de què vols ser, diferent, que et separa de la resta, o vols ser especial, no? Que, finalment, tots som especials i tenim alguna cosa que ens fa diferents de la resta.\nZuberoa Marcos. I quan t’instal·les als Estats Units… Els Estats Units, especialment la ciutat de Nova York, és una ciutat que és el que se sol dir un “melting pot”. Aquí hi ha gent de tots els colors i de tots els orígens.\nBisila Bokoko. Bé, doncs la història amb Nova York és una història molt bonica, perquè la meva mare sempre diu que des que tenia uns sis o set anys, sempre deia que viuria a Nova York. Aleshores, ella em deia: “Però tu on vas, moniato? Que ets una nena petita i ja em dius que viuràs a Nova York”. Jo tenia molt clar que aquest seria el meu somni i, tot i que no coneixia Nova York més que de les pel·lícules i dels llibres que havia llegit, tenia molt clar que hi aniria. Aleshores, les meves amigues em deien que era molt pesada. Perquè sempre deia: “No, jo compliré el meu somni d’anar a Nova York”. I la veritat és que el somni es va complir perquè, quan vaig acabar la carrera, vaig tenir l’oportunitat de ser becària de l’Institut Valencià de l’Exportació, i em vaig quedar molt desconsolada perquè em van donar la beca per fer-la a València, i jo el que volia era sortir. Així que el primer any em van deixar a València. Però, bé, era una oportunitat magnífica d’aprendre comerç exterior i va sorgir l’oportunitat que l’any següent em van estendre la beca a Nova York, i ja no hi va haver manera de tornar. De fet, bé, vaig acabar treballant en aquesta mateixa oficina. Em van oferir feina després d’uns sis mesos i, bé, doncs fins ara és història. És a dir, no em fan fora d’aquí ni amb aigua calenta. Fa 20 anys que soc aquí.\n"Posar-te en el lloc de l'altre et fa molt més tolerant"\nZuberoa Marcos. Bisila, és curiós que tens uns orígens tan diversos i, l’any passat, si no m’equivoco, l’ONU et va donar el Premi a Ciutadana del Món. És a dir, com s’interpreta això? Dona context a això? Què va significar per tu?\nBisila Bokoko. Mira, doncs jo, de tots els premis i reconeixements que he rebut a la meva vida, crec que potser és el que millor descriu qui soc. Perquè sempre dic que soc una mica un híbrid cultural. Soc de tots els llocs, però de cap lloc en concret. I crec que la casa la porto amb mi sempre. És a dir, mai em sento entranya en un altre lloc. La meva família, a més, és molt diversa. És a dir, la meva cunyada és xinesa, tenim taiwanesos a casa, espanyols… Som una mica de tot. El meu marit és alemany, per tant, al final, crec que tenim les Nacions Unides ja a casa. Aleshores, el fet que em donessin aquest reconeixement, per mi no era diferent, perquè gràcies a la meva feina, he tingut l’oportunitat de treballar amb persones de moltíssimes nacionalitats i m’he adonat que no som tan diferents i sempre em veig en l’altre. I comences a desenvolupar una empatia de posar-te sempre en la pell de l’altre, entendre com se sent l’altre, i això et fa moltíssim més tolerant. I, finalment, doncs crec que de tots els premis, una mica, doncs descriu la meva manera de veure el món, d’una manera molt global.\nZuberoa Marcos. Bisila, crec que una persona molt important en qui tu ets avui va ser la teva àvia.\nBisila Bokoko. Totalment. Bé, jo diria que les meves dues àvies. Una d’elles, la materna, no la vaig arribar a conèixer, però sí que va tenir molta influència. Perquè la meva mare, els pocs records que té d’ella… Perquè la meva mare va sortir de Guinea als 14 anys i va perdre la seva mare molt aviat. Però la meva àvia sempre… És a dir, la imatge que jo tinc és d’una dona que ajuda la resta. Aleshores, la meva mare sempre diu que, quan va sortir d’Àfrica, li va dir: “Mira, si trobes una persona, si us plau, ajuda-la”. Aquest és l’únic consell que li va donar la meva àvia materna. Aleshores, encara que no la vaig conèixer, això se m’ha quedat gravat sempre. I la meva àvia paterna és, potser, la persona amb més influència a la meva vida. Per això la meva africanitat la vaig arribar a acceptar per ella. El primer record que tinc d’ella és de quan soc petita, que arriba d’Àfrica a visitar el meu pare i, aleshores, em trobo amb una dona enorme i rotunda. Tenia uns braços grans i uns pits grans, amb el seu mocador africà, molt guapa, amb una presència molt forta. I el primer que va dir al meu pare és: “Per què estàs criant aquests nens com si fossin blancs, si no són blancs? No els has ensenyat absolutament res de la cultura africana”. I, bé, doncs els meus avis es van mudar a Espanya a viure i tenien la seva pròpia casa, i ens va segrestar tres mesos, a tots els nets. I ens feia, bé, cuinar, marcar… És a dir, ens tenia tres o quatre hores marcant. Jo tenia els dits ja pelats de cosir tant.\nBisila Bokoko. Em va ensenyar de tot, i jo em queixava i li deia: “Però si jo estudiaré una carrera, seré advocada, jo no necessito saber això”. I em deia: “Aleshores, com sabràs com dir a la gent que vols les coses?”. I, bé, era una dona també que havia perdut set fills. Es va quedar embarassada 14 cops, va perdre set fills i no la vaig veure mai plorar quan explicava aquestes coses. I alguns nens se li havien mort a les mans. Però ella tenia una manera de veure la vida totalment resilient i sempre amb alegria. No hi havia res que un bon menjar i un bon ball no arreglés, oi? Aleshores, això ho he après d’ella. Per això a vegades dic sempre que el somriure és el meu uniforme i és el meu estil de vida. Perquè crec que a la vida has de somriure. I ella em va ensenyar aquesta part, de sempre…, doncs… riure. I del primer que es reia era d’ella mateixa. Aleshores, aquests són els records que tinc d’ella, i sempre ha tingut una gran influència en mi, i els moments… És a dir, si tu li trucaves i li deies que tenies un problema, et muntava un ciri impressionant perquè era: “Per què em truques per això? Soluciona-ho, t’has de riure d’aquesta situació. No és cap drama”. Ella no va entendre mai quan va venir a viure a Espanya què era la depressió. Per ella era: “Però més raons tinc jo d’estar deprimida”. Ella, als nou anys… La seva mare va morir d’una pallissa per part del seu marit, i sap perfectament què és aixecar-se un matí i veure la seva mare freda. Als nou anys.\nBisila Bokoko. I això… Va ser una nena òrfena des de ben jove. Aleshores, jo, per això també tinc aquesta missió d’ajudar les dones. I el tema de la violència domèstica, ho vaig veure a través dels ulls de la meva àvia, l’efecte que havia tingut en ella. I va ser sempre una dona que t’explicava aquestes històries que eren tan fortes, però sempre amb un somriure. I em deia: “No sé llegir ni escriure gaire bé”, perquè ella va estudiar fins als 10 o 11 anys, diu, “però ningú em guanya administrant”. I era una dona molt de negocis i una gran emprenedora.\n"L'educació és el gran equalitzador, perquè ens dóna les mateixes oportunitats a tots"\nZuberoa Marcos. Després parlarem de la influència que va tenir la teva àvia precisament en aquesta faceta teva com a dona de negocis o dona emprenedora. Però un altre element que crec que va ser molt important a la teva infància van ser les històries i la lectura, que estan molt connectades les dues.\nBisila Bokoko. Doncs, mira, els meus avis eren molt bons explicant històries. Ambdós. És a dir, el meu record del meu avi és el mateix: que era un senyor que es va quedar cec, ja als 40 anys i escaig, que va ser molt dur. Li van posar un col·liri que estava caducat de feia molts anys i se li va assecar el nervi òptic. I ell tenia una gran biblioteca, i això va tenir molta influència en el fet que el meu pare sempre tingués una gran biblioteca a casa. I… Ells sempre em trucaven i em deien: “Vine a casa, traiem històries”. I deien això, “treure històries”. Les històries que surten de nosaltres. I, molts cops, passàvem i venien familiars. Ells… La seva casa era com una comuna, de tots els guineans que hi arribaven, i bum, apareixien allà. I, res, tot el món treia les seves històries. I ells, a més, eren molt savis a l’hora de després treure conclusions d’aquestes històries. I inclús quan hi havia problemes matrimonials entre els meus oncles o els meus pares, o d’algú de la comunitat, ells sempre escoltaven les dues parts, després anaven a l’habitació, parlaven entre ells i sempre venien amb una solució. I això és molt africà. Aleshores, aquest poder de les històries. I, després, els meus pares, en adonar-se que no tenia una manera d’entendre la meva cultura, doncs des de ben petita, 11 o 12 anys, vaig estar llegint llibres africans, però, a més, el meu pare era el “curator” d’aquests llibres. I havia d’estudiar molt el tema de la colonització, de l’esclavitud, del panafricanisme… Entendre quina era la meva part al món. I entendre que part de ser negre a cada part del món és diferent. És a dir, jo soc afroeuropea, per dir-ho d’alguna manera. I no té res a veure ser afroeuropeu amb ser afroamericà o ser del Carib. Són… Les històries són molt diferents i em van donar una visió general per entendre molt millor no només d’on vinc, sinó on vaig.\nZuberoa Marcos. És a dir, un dels projectes més bonics que tens és, precisament, com has connectat el que a tu et va servir per entendre el teu ésser i com ara això ho has portat a Àfrica. Al cap i a la fi, els teus orígens i els orígens de tots. Perquè tens aquest projecte tan bonic de les biblioteques a Àfrica, portar la lectura a Àfrica, que m’agradaria que ens expliquessis una mica quan va sorgir la idea de fer això i en què consisteix.\nBisila Bokoko. Bé, doncs et puc dir que no vaig tenir mai una vocació filantròpica, ni de bon tros. Al contrari. Jo vinc d’aquesta època en què el “show me the money”, “has de fer que la teva vida canviï”… Perquè els meus pares, com a filla d’immigrants, lògicament, el que volien és que tingués molt clar que, si ells havien fet un esforç, doncs que havia de multiplicar o triplicar aquest esforç que ells havien fet amb la meva vida. Per tant, tenia sempre el centre a la meva feina, als negocis, i no havia trepitjat mai Àfrica. Aleshores, quan vaig complir 35 anys, aquest va ser el meu regal d’aniversari i vaig anar a Ghana, perquè el meu marit no parla espanyol. Aleshores, jo tots els estius i Nadals soc traductora simultània perquè soc a la taula traduint-ho absolutament tot perquè tot el món es pugui entendre. Aleshores, vaig dir: “No, aquestes vacances han de ser diferents. En lloc d’anar a Guinea Equatorial, el meu primer cop a Àfrica que sigui en anglès i així, bé, doncs…”. I coneixia més o menys aquest país pels llibres. I després hi vaig arribar i el primer que em va cridar l’atenció a l’aeroport és que tots eren negres, i era el primer cop a la meva vida que tot el món al meu voltant era negre. Perquè, és clar, encara que vivia ja a Nova York, a Nova York tot el món és divers. Aleshores, va ser com un xoc, i recordo que el guia m’anava explicant el que faríem cada dia i li vaig dir: “Mira, jo animals no en vull veure. El que vull veure és la gent, conèixer la gent. Porta’m als poblats, porta’m als llocs on pugui conèixer gent”.\n"L'educació ha estat la clau de la meva llibertat"\nI vam canviar tot el programa que teníem aquells dies. I, ja, el setè dia vam anar a Kokofu, que és un poble molt petit prop de Kumasi, i el “chief” de Kokofu, que és una mena de rei, perquè hi ha una organització diferent… Sembla que algú havia vist el cotxe passar i ell no havia passat a saludar. Aleshores, li va trucar al mòbil i li va dir: “Bé, m’han dit que ets al poble i no has vingut a saludar-me. Això és una ofensa. Has de venir al meu palau”. Que tenia un palau allà amb dos lleons de pedra, una cosa increïble al mig d’aquell lloc. Aleshores, nosaltres hi vam arribar molt curiosos i va dir: “Us importa? Perquè, lògicament, és com el nostre rei i no puc ser tan descortès amb ell”. I hi vam entrar i res. I ell es trobava en un consell d’ancians, tots plens d’or per aquí, amb unes teles magnífiques, fantàstiques. Aleshores, es va posar a parlar amb nosaltres i em va dir: “Tu seràs la reina del desenvolupament a Kokofu”. I l’únic que vaig escoltar en aquell moment va ser “reina”. O sigui, la paraula “queen” va ser el primer que vaig escoltar. Aleshores, vaig dir: “Sí, sí, per descomptat”. I el meu marit: “Un moment. No saps què et demanaran encara. Dius que sí…”. I li dic: “Has sentit la paraula ‘reina’?”. És a dir, “the queen”. Aleshores, bé, ja ens va dir: “Bé, doncs et donarem una terra perquè tu construeixis aquí alguna cosa”. Aleshores, li vaig dir: “Però què faig per vosaltres?”. És a dir, ara, ja, passada la meva borratxera de vanitat, ara on anem amb això? Aleshores, em va dir: “Mira, et dono tres dies i estic segur que sabràs què fer amb aquesta terra”. I, efectivament, em va venir una mena de clic un matí i vaig dir: biblioteques. És exactament com he conegut Àfrica. A través dels llibres. Ells també podran mirar el món a través d’aquests llibres. Aleshores, l’hi vaig explicar, li va encantar la idea i, res, ens van ensenyar un terreny i li vaig dir: “Dona’m un any per posar tot això en marxa”.\nBisila Bokoko. : I vaig tornar a Nova York, ho vaig explicar als meus amics i va començar la fundació. Però no tenia absolutament cap idea, sinó que va ser una mica el meu advocat qui em va dir: “Mira, jo et faig els papers”. Uns altres amics em van dir: “Et presentaré una persona que treballa en aquesta biblioteca”. I així va començar el programa. I ara tenim quatre biblioteques pròpies a zones rurals, on estan allunyats de, realment, tenir accés a llibres. I la resta són col·laboracions que tenim amb escoles que estan molt allunyats de la ciutat i no tenen tant d’accés a llibres. I és un projecte… En realitat, és com un altre fill per mi. Perquè va néixer del que més m’agrada, del meu amor per la lectura. Penso que els llibres poden ser els teus millors amics i que amb un llibre no estàs sol. Perquè jo viatjo moltíssim, però soc sempre amb gent perquè tinc un munt d’autors que, en aquell moment, a través de les seves novel·les o dels seus llibres, arribo a conèixer bé, arribo a sentir amb ells, aprenc d’ells, i aquesta mateixa sensació he vist que a Àfrica funciona igual. Quan un nen a Kènia em diu: “Ens pots portar llibres de viatges perquè amb això puc viatjar?”, jo sento que abans d’anar a Àfrica amb el meu cos, jo ja hi havia anat amb la ment, a través dels llibres. I ells fan el mateix.\nZuberoa Marcos. Bisila, tu parles d’aquest fill teu, de fomentar aquest interès de conèixer el món a través de la lectura, que és el que has fet tu. Però jo crec que el que tu fas té una repercussió molt més gran. M’estaves explicant que estàs enviant uns llibres a escoles que es troben en zones molt remotes, i jo m’imagino que els nens d’allà, molts no tenen accés a una educació. Probablement, des que tenen… Són… “útils”, entre cometes, d’alguna manera, per les famílies, es posen a fer qualsevol feina.\nBisila Bokoko. Exacte.\nZuberoa Marcos. I no van a una escola, no es formen, no s’eduquen. I, en canvi, tu, enviant-los aquests llibres, els estàs obrint una finestra al món. Els estàs donant l’oportunitat d’una educació, que és una cosa molt important. Aleshores, has pensat el teu projecte des d’aquesta perspectiva? Què significa per tu que estiguis donant una educació a aquests nens?\n"Cada vegada que es mor un ancià es mor una biblioteca"\nBisila Bokoko. Doncs, mira, sí. Perquè jo penso que quan hi vaig anar i em vaig veure reflectida en tots els nens, quina diferència hi havia entre ells i jo? L’educació a la qual jo havia tingut accés. L’educació ha estat la clau de la meva llibertat per poder escollir el que vull fer amb la meva vida. Perquè això, al final, és el que et dona l’educació, et dona opcions. Et dona opcions per poder dir: “Bé, doncs vull fer això cada dia”. I això, per mi, en realitat, és l’èxit. L’èxit de les persones, per mi… Cadascú té la seva pròpia percepció o concepció de què és l’èxit. Per mi és aixecar-me cada matí i poder decidir què faig amb la meva vida, i coses per les quals realment sento passió. I és una cosa que amb els nens hem volgut fer. I, a més, involucrar les famílies senceres, perquè una de les qüestions de què ens vam adonar quan vam anar a Àfrica va ser que a vegades els… Jo veig l’educació, realment, com el gran equalitzador. Ens posa a tots a la mateixa… Diguem-ne, per tenir les mateixes oportunitats per tots. Però molts pares no ho veuen així. Ho veuen com: “Em separarà dels meus nens”. Perquè ells són agricultors, viuen a comunitats que estan molt empobrides. Aleshores, senten que el nen un dia els rebutjarà perquè ha tingut aquesta educació i no els mirarà com els miraven abans. I jo sempre he tingut aquesta por, perquè ho he vist també en els meus avis. Que no importa com siguis d’alta i tot, no oblidis d’on vens. Si jo em posava fanfarrona un dia o deia alguna cosa, és com… L’educació africana és: no pots oblidar qui és el més gran i d’on vens. Aleshores, donem als pares també l’oportunitat d’integrar-se, per tant, quan hi anem amb els nostres voluntaris, el que fem és llegir també als pares, involucrar els avis perquè sentin que, realment, no és una cosa que els separarà, sinó que els uneix. Perquè quan ens trobem en comunitat llegint, tot el món té alguna cosa a dir d’aquell llibre, alguna cosa per explicar relacionada amb el llibre. I és una mica el que volem. I el que ja seria el meu somni total és poder publicar aquests llibres en la llengua autòctona perquè la tradició oral no es perdi. No tot el món parla anglès, francès o espanyol als països. Cadascú té la seva pròpia llengua. I una de les qüestions de les quals ens adonem és que aquestes històries, cada cop que mor un ancià, mor una biblioteca, perquè ells tenen aquesta biblioteca mental i tots els ancestres que van darrere amb aquestes històries. És a dir, en certa manera, jo visc a través de les històries dels meus avis. Gràcies a Déu, vaig tenir l’oportunitat de tenir-los vius, conèixe’ls i passar temps amb ells per no perdre’m alguna d’aquestes tradicions que ells em van traslladar.\nZuberoa Marcos. Bisila, t’has convertit en una de les dones de negocis més influents. I no puc evitar pensar en tots els reptes que has hagut de superar, totes les barreres que has hagut de superar per arribar allà pel color de la teva pell, pel fet de ser dona, etcètera. Quan ara fas conferències per tot el món, què dius a les nenes? Perquè, a més, una cosa que m’ha sorprès molt és el que sempre t’havia transmès la teva família de: “Has de tenir molt de compte amb el que dius, amb el que fas, perquè ets la referència per qui ve darrere teu”. Que aconselles a les nenes?\nBisila Bokoko. Sobretot, que pensin en gran, que no deixin que les etiquetes els limitin. Jo sempre dic: “El que creus, crees”. Aleshores, una de les qüestions que per mi és molt important és que has de creure en tu. Has de trobar aquesta… aquesta història que tu vols ser. I cada nena ha d’escriure la seva història. I jo he escrit la meva. És a dir, podria haver estat una història completament diferent, però em vaig adonar amb temps que jo havia d’escriure aquesta història. Crec que va ser un llibre titulat ‘Les teves zones màgiques’, que va arribar a les meves mans per casualitat. Aleshores, sí que em va anar molt bé perquè jo tenia manca d’autoestima i pensava que les etiquetes que m’havien posat a classe… Doncs a l’escola: “Ets la negra”, “Ets allò…”. És a dir, sempre et posen etiquetes. Doncs m’estaven autolimitant. Aleshores, els primers problemes amb què em vaig trobar i les primeres barreres i les primeres tanques que haig haver de saltar van ser les meves de la meva ment. Aleshores, una de les qüestions que deixo molt clara a les nenes és que aquí hi ha les barreres més altes per saltar. I un cop fas aquest treball teu personal i comences a creure en tu i realment reforces la teva autoestima, ets capaç de fer grans coses, inclús que allò impossible sigui possible. Perquè hi ha moltes de les coses que he fet que pensava que serien impossibles i, finalment, han estat possibles. I també els dic que incús no sabia que existia la feina que jo tinc. És a dir, jo he inventat la meva feina, l’he fabricada i l’he anat dissenyant a poc a poc. I la meva feina, al final, és un còctel de totes les coses que per mi són importants. El còctel té Àfrica, té Espanya, té els Estats Units, té els llibres, té la família. És a dir, totes les coses que per mi són importants, i és l’essència de la meva vida, això és la meva feina. Aleshores, els dic això, que somiïn en gran, que no deixin que res ni ningú els limiti i que, sobretot, doncs creure en tu ho és tot. Aquesta fe.\n"No pots deixar que les etiquetes et limitin"\nZuberoa Marcos. Una de les barreres que vas superar és la teva por a parlar en públic? Perquè tu viatges fent conferències. Forma part del teu mode de vida.\nBisila Bokoko. Mira, aquesta és una de les coses que és… El que era impossible per mi. Mira, aquesta por ve perquè el primer cop que es va celebrar una trobada familiar, quan jo era petita, devia tenir uns 11 o 12 anys, en què celebràvem Àfrica a València… I recordo, bé, doncs que tota la família estava molt il·lusionada, i el meu oncle em va encarregar que digués una poesia per la Verge Bisila, perquè el meu nom ve de la Verge dels bubis. Els bubis som una de les ètnies que vivim a Guinea Equatorial, i la Verge Bisila representa la mare i la deessa, perquè nosaltres tenim una deïtat que és masculina i femenina. Aleshores, estan totes molt equilibrades i en això crec que aquesta societat és avançada en aquest sentit, perquè no tenim aquesta distinció. I, bé, doncs m’havia d’aprendre aquella poesia en què explicava aquesta deïtat i com la Verge… A través de la Verge… Tenia un sol pit i alletava els nens que estaven febles en aquell poble i els van poder reforçar. I, bé, doncs era una història, però havia de memoritzar aquella poesia. I, quan vaig pujar a l’escenari, em vaig oblidar absolutament de tot perquè vaig veure tot el món mirant-me i em vaig bloquejar. Aleshores, vaig sortir de l’escenari i, en lloc d’improvisar o de fer alguna cosa, em vaig quedar petrificada de por i vaig sortir corrent. I, és clar, era una vergonya familiar.\nI unes altres persones que aquell dia participaven, doncs tot el món ho va fer molt bé i jo vaig sentir totalment que havia decebut la meva família. I, sobretot, amb el pes que jo tenia ja des de sempre, de fer les coses bé. I ja vaig dir: “Mira, no parlaré”. Aleshores, vaig estudiar Dret i no em vaig presentar a cap examen oral en tota la carrera. Sempre me’ls deixava per setembre perquè al setembre era escrit. Després, a la meva feina a l’IVEX, no necessitava realment parlar gaire en públic perquè eren sempre… Si venia el president de la Generalitat, doncs parlava ell. Aleshores, no vaig haver… I a la Cambra de Comerç sí que em va tocar. Però, bé, en realitat, era explicar els comptes anuals, donar als socis una mica d’informació del que havia passat aquell any, tenien els consells d’administració cada dos mesos. I, així i tot, ho passava fatal cada consell i deixava que el meu president fos qui parlés. Jo li escrivia tots els guions i deixava que parlés. Però aquesta por… La por és una gran mestra. Perquè la por, a vegades, et mostra camins insospitats. I jo vaig escoltar aquesta por. I la veritat és que a la primera ocasió en què vaig haver de fer un esdeveniment important que la vida em va tornar a posar va ser quan es va fer Miss Turisme per primer cop a Guinea Equatorial. Aleshores, em truca la ministra i em diu: “Mira, Bisila, volem que parlis tu i que presentis aquest esdeveniment perquè, encara que els productors són de Londres i tot això, volem una persona autòctona. Tu parles els dos idiomes, no tenim gaire gent així i venen presidents també dels països francòfons i també parles francès. Per tant, hem pensat que ets tu qui ha de presentar el Miss Turisme enguany”.\nI jo dic: “Bé, com dic que no a això? És el primer cop que el meu país em demana que faci alguna cosa”. Que era el primer cop… No podia dir que no. Aleshores, hi vaig arribar aquella nit rebentada, em van fer pujar a l’escenari i em van explicar el que havia de fer. Em van donar el guió i l’endemà em va dir el productor que em trucaria. I no em va trucar. Aleshores, a les dues de la tarda em truca la ministra i em diu: “Bisila, per què no estàs assajant?”. I dic: “A mi no m’ha trucat ningú”. Aleshores, va al centre i li diuen: “Aquesta noia és impossible, és a dir, ni bojos l’agafem. És a dir, que cal portar una altra persona i que ho faci ella”. I la ministra, no he vist mai ningú tan enfadat en tota la meva vida. Els va muntar un… Brutal, i els va dir “Em tornareu tots els diners que he pagat a l’organització”. I, a més, immediatament, hi havia les miss a l’escenari assajant. Ho va aturar tot i va dir: “Tot el món als hotels i torneu cadascú al vostre país. Encara que hagi de posar avions privats, tot el món marxa del meu país avui”. Aleshores, tots ens vam quedar al·lucinats. Diu: “O la Bisila fa aquesta presentació o no hi ha presentació. No vindreu al meu país a dir-me qui ha de presentar res”. Perquè aquesta organització era estrangera. Bé, tots com bojos demanant perdó a la ministra. I, en aquell moment, apareix el president del país. Jo al·lucinant. I ell diu: “Com va tot? Bisila, ja preparada?”. I jo: “Sí”. Però no estava gens preparada. I ho vaig passar fatal. I em vaig encomanar a una cosa més gran que jo i vaig dir: “Bé, a veure com surto d’aquesta”. Perquè, a més, hi havia els meus avis al país, el meu pare estava vivint al país, i totes les televisions dels 62 països que havien de representar aquelles miss.\nI era el primer cop que es feia a Àfrica. Tot el món ho estava mirant, per tant, no podia fer una altra cosa. I no sé realment d’on va sortir aquesta força. Ja dic que a vegades cal encomanar-se a alguna cosa més gran perquè jo estava terroritzada no, el següent. I, a més, de sobte, la ministra segueix i diu: “Mira, he pensat que canviïs el guió. No m’agrada el que ha fet aquesta gent de Londres i ho canvies tot. I ho adaptes a allò africà, a allò nostre. I, a més, en anglès i en espanyol, perquè m’acaben de trucar que ve el president del Congo”. Venia el de Sao Tomé i Príncipe, venien de diferents… Aleshores, “no pressure”. Per tant, bé, aquell dia realment va ser com perdre, transcendir aquesta por perquè la vida m’havia posat un altre cop a la mateixa tessitura d’haver de representar el meu país en aquell moment i no podia fallar. I, a més, tenia molts ulls davant. I, a partir d’aquell dia, ja, crec que vaig perdre la por. Vaig treure la força. Vaig respirar. Estava histèrica al principi i vaig passar una nit sense dormir, però vaig arribar a l’escenari i, realment, la “performance” va ser perfecta. De manera que els mateixos presidents em van començar a convidar als seus països a fer el mateix. I, arran d’això, també de les Nacions Unides em van demanar que presentés el programa de l’UNTA per als Premis de Dones Empresàries. Fins avui segueixo, des d’aleshores, fent també de mestra de cerimònies per als Premis de Dones Empresàries de les Nacions Unides. I va ser això. Però crec que va ser la por… Que cal posar-se dins la por. És a dir, jo abans l’evitava, aleshores l’anava evitant i no em volia posar dins la por. Però la por… Quan tu et fas amic de la por, l’abraces i et dona un missatge. Perquè el missatge és: “No soc suficient”. Aquest és el missatge que la por m’estava donant. Que jo tenia un problema d’autoestima on no em sentia suficient i, per tant, evitava això. Però un cop et poses de ple en la por, la por t’ensenya també els teus punts febles, però també t’enforteix. I, des d’aleshores, bé, doncs… he pogut… A més, el més fort de tot és que ara visc d’això. Que això sí que ha estat ja el súmmum per mi.\n"La por és un gran mestre perquè et mostra camins insospitats"\nZuberoa Marcos. I, de fet, vull parlar d’alguns dels temes que són els més recurrents a les xerrades que fas. Un d’ells és, i a més em sembla que és molt rellevant aquest any que estem vivint, el paper de la tecnologia en el desenvolupament. M’agradaria que ens expliquessis una mica d’on ve el teu interès per aquest tema i per què dius que la tecnologia és clau per al desenvolupament.\nBisila Bokoko. Mira, doncs potser perquè estic mirant cap a Àfrica en aquest moment. Tots els països occidentals han passat per una revolució industrial, però Àfrica no. Àfrica s’ha perdut aquesta revolució industrial i, no obstant això, en aquest cas, si no perdrem el tren, la tecnologia realment pot fer que ens posem al mateix nivell de desenvolupament que la resta de països. Una de les coses de les quals m’he adonat és que, a través de la creativitat i la innovació, molts dels problemes a Àfrica, a través de la tecnologia es poden solucionar. Quan veig dones que no saben llegir ni escriure, però que amb un botó poden fer una transferència bancària i poden portar les seves finances i, a més, poden gestionar els seus sistemes agrícoles d’una manera molt més efectiva i eficient, doncs em sembla fascinant. És increïble quan vaig per la sabana africana i soc amb els massais, tots van amb el seu mòbil i saben on és el lleó i saben on hi ha l’altre… I es poden comunicar. I ha facilitat moltíssim les coses i, a més, és un tema de seguretat. Utilitzen el mòbil fins i tot com a llum, perquè quan et trobes enmig del no-res, aquell telèfon, realment, et pot salvar. I molts nens estudien amb els telèfons i tenen accés a altres mons. Això els ha obert els ulls a altres realitats que ni tan sols coneixien. Per tant, per mi, el tema tecnològic és important. I després és també donar a Àfrica l’oportunitat de solucionar problemes no només per als africans, sinó per al món. Hi ha, per exemple, al Camerun, una mena de Silicon Valley que és allà i que realment és fantàstic perquè estan creant solucions i tenen “partners” amb altres països. Hi ha inversors que estan invertint en tecnologia a Àfrica. Per tant, jo crec que la tecnologia ens servirà com a pont de creixement. I crec que això és també una eina molt bona per a l’educació.\nZuberoa Marcos. Bisila, quines són les persones que t’inspiren a tu avui dia? Hem parlat del paper que va tenir la teva àvia quan eres petita. Però, avui dia, com a la ciutadana del món que ets, on trobes la teva inspiració?\nBisila Bokoko. Bé, per descomptat, els meus pares també són… Ambdós tenen moltíssima influència. I, per descomptat, els meus fills són els meus grans mestres també. M’inspiren cada dia. El meu marit, per descomptat, també. Però… I els meus tres germans, amb els quals també tinc una relació molt, molt especial i col·laborem tant en negocis com en coses. Però les biografies, en realitat, són la meva gran inspiració. És a dir, a través d’aquests autors, arribo a trobar solucions. Són mentors per mi. I, per citar-te’n alguns d’enguany, per exemple, mentre estàvem confinats, aquestes biografies que et regalen molts cops i que tens a la biblioteca i no tens molts cops temps, doncs enguany ha estat… I una… Te’n diré cinc, però la de Ruth Bader Ginsburg és una de les que més m’ha inspirat. Jo, per descomptat, sabia qui era. I sabia que havia estat la segona dona al Tribunal Suprem. Però entrar a la seva història, realment, i veure com havia combinat tan bé la seva vida familiar amb aquella professionalitat, és una cosa que realment em va tocar. La biografia de Michelle Obama, que també és un gran referent per mi i és un mirall on mirar-se. Nelson Mandela, per descomptat, és també un dels meus grans Ídols. I hi ha altres biografies que no hauria pensat que llegiria, però és la de Winston Churchill. I ell se sentia com un home de destí i va fracassar tants, tants cops fins que realment va arribar a fer les seves coses. I darrere d’aquesta insatisfacció, una infància també on els seus pares realment no li havien donat suport, però ell va creure en ell mateix. Steve Jobs també és una de les biografies que he llegit enguany, i totes tenen això en comú. És a dir, que han hagut de fracassar diversos cops i que han hagut de trobar aquesta força dins d’ells mateixos per poder fer història. I els canvis que han fet, que encara segueixen a les nostres vides. No només han tingut una influència en mi, sinó que han influït en tot el món.\n"Abans d'anar a l'Àfrica amb el meu cos hi vaig anar amb la ment, a través dels llibres"\nZuberoa Marcos. Una de les històries més boniques que t’he sentit explicar, especialment parlant dels emprenedors, d’aquesta gent que ha desenvolupat coses que han revolucionat el món, com el que mencionaves ara, com Steve Jobs. Una de les coses que t’he vist explicar és que és molt important aquesta passió i aquesta força interior teva que et mou a fer això, però també és la gent que t’envolta i el que t’aporten diferents tipus de persones que t’envolten. El paper que tenen per ajudar a tu a desenvolupar aquesta idea que tens. I m’agradaria que expliquessis una mica això, perquè tots tenim aquest tipus de persones al voltant.\nBisila Bokoko. Mira, jo crec que són vuit tipus de persones les que tots hauríem de tenir a la nostra vida, tant si emprens com si no. Però el primer és, per descomptat, el “cheerleader”. La persona que sempre t’està animant. Aquest tipus d’amic a qui truques i que, qualsevol projecte que li diguis, encara que sigui la bogeria més gran, sempre et dirà: “Tu ho pots fer, ho faràs”. Un altre és el “pusher”, el que jo dic que t’empenta. L’amic al qual expliques alguna cosa i, uns mesos més tard, et diu: “Tu com anaves amb això? Has fet el que pensaves fer?”. I necessites aquest tipus d’amic perquè és l’amic a qui realment pots consultar coses i que t’empentarà sempre a ser la millor versió de tu mateix. Després hi ha el lleial, qui potser no és la millor persona amb qui aniries de festa, però que saps que té la teva orella i que sempre va amb… No et jutja. Tu li pots explicar qualsevol cosa i aquesta lleialtat és allà. És una persona que t’escolta. No cal veure’l tot el temps, però saps que sempre és allà. I, res, després també tens el mentor, l’amic mentor. Que ja ha estat on tu estaves i que et pots mirar en ell perquè ja ha fet aquest camí i t’ajudarà a poder assolir les coses que tu volies. Després, també tens l’amic aventurer. Jo tinc una amiga, per exemple, que… Jo sempre… M’encanten els ases, jo volia pujar sobre un ase, i el dia que vam tenir l’oportunitat, vam arribar a Salamanca, a un poble, i, aleshores, el capellà del poble tenia uns ases i ella li diu: “Doncs la Bisila tota la vida ha volgut pujar sobre un ase, per què no l’ajuda?”. Total, que allà vam anar i sense cadira ni res. El cura em va dir: “Puja sobre l’ase i jo t’ajudo”. I necessites aquest tipus d’amic que sempre és l’aventurer i que t’ajuda. I l’altre tipus d’amic és l’amic de tota la vida. És a dir, jo, la meva millor amiga de València és qui em coneix més que ningú. Quan li pregunten coses sobre mi, ella segueix veient la Bisila de sempre. No veu una altra Bisila, sempre veu la mateixa. I jo crec que és important tenir aquest tipus d’amic que ha estat amb tu tota la vida i, passi el que passi, seguiu sent tota la vida amics. I després, bé, l’amic que està com una cabra. És a dir, el boig total. Que li truques i hi ha amics meus que no necessito veure Netflix perquè, només amb les seves històries, ja en tens suficient. Són els que et fan riure. Aleshores, jo crec que aquest tipus d’amic també és important. I tenir aquest tipus de persones a la teva vida. Al final, tu ets el resultat de les persones més properes teves. I jo he tingut la sort de tenir molts somiadors al costat. I aquests somiadors sempre han fet que, inclús quan jo els explico alguna bogeria, no m’hagi semblat tan boig perquè ells ja n’han tingut moltes d’aquestes. I tinc diversos casos d’aquests.\n"La tecnologia pot solucionar molts dels problemes d'Àfrica"\nZuberoa Marcos. Tens una anècdota molt curiosa que et va passar a Nova York, parlant de bogeries. I és una trobada fortuïta, una cosa molt habitual en aquesta ciutat, amb un productor.\nZuberoa Marcos. Que et va dir que volia representar al Madison Square Garden els ‘101 dàlmates’.\nBisila Bokoko. Mira, aquesta és una de les persones potser d’aquest tipus d’amics, i és un gran mestre. Jo tenia un viatge programat a Espanya, i la meva secretària va venir i em va dir: “Mira, t’ha trucat un noi que diu que no et pots perdre l’oportunitat de coneixe’l, perquè aquesta experiència et canviarà la vida”. Aleshores, jo li vaig dir: “Mira, doncs ja estàs fent lloc a l’agenda perquè cal conèixer aquest ésser”. Si ens diu que em canviarà la vida… Aleshores, aquest noi vivia a Madrid, i em va convidar al teatre Häagen-Dazs de Madrid, n’era l’amo. I imagina-t’ho. Jo arribo allà i ell estava allà assegut a l’escenari, esperant-me amb un cuscús marroquí fantàstic. Aleshores, m’explica que té el somni de produir els ‘101 dàlmates’. Hi ha una cosa que se’m va quedar d’aquesta conversa perquè jo vaig dir: “Com has arribat a ser productor?”. I em va dir: “Mira, vaig intentar ser torero com el meu pare i em va anar molt malament perquè ho feia fatal. Després, vaig intentar ser actor i em va anar pitjor, perquè ho faig fatal. Però el que sí que faig bé és ser productor, i he portat els musicals a Espanya i funciona molt bé, però aquest somni… No em vull quedar amb ell sense haver-lo complit”.\nI jo l’únic que sé és que en aquesta conversa hi va haver alguna cosa d’ell que vaig pensar: “D’acord, està com una cabra, però ho farà”. I el vaig ajudar amb això. Aleshores, vam treballar conjuntament. I, de fet, quan vaig haver de mostrar al Consell d’Administració aquest projecte que anàvem a fer conjuntament, doncs en principi… El consell va pensar que també estava boja com ell i no ens van donar suport al principi. Però, bé, jo vaig seguir empentant i, dos anys més tard, vaig ser al Madison Square Garden veient aquest musical i, a més, amb gossos vius, perquè ell volia els gossos vius. Vam haver de parlar amb l’Associació d’Animals de Nova York. Aquests gossos s’han de tractar… Bé, increïblement bé. Amb spa entre hores… De tot. I, realment, va ser una experiència molt reveladora. Però també em vaig adonar que ell no només era un somiador, sinó que porta el somni a l’acció. Per tant, crec que és molt important això. És a dir, les persones amb somnis és clar que els compleixen, però hi ha una gran diferència entre quedar-se només en el somni… Ell ho va somiar, ho va veure, ho va viure, es va posar a estudiar anglès, perquè no parlava ni una paraula d’anglès quan ens vam conèixer, va fer l’esforç de venir aquí a viure, entendre la cultura, anar a les reunions, aprendre-ho tot… S’ha de fer un esforç. De fet, van ser dos anys. Però ell va treballar constantment amb un nivell de compromís. I, lògicament, és una persona que va tenir una gran influència a la meva vida. I fins al dia d’avui, és com un germà gran per mi. Ell ha estat a Kènia, a una de les nostres biblioteques, fa un parell d’anys. I és un gran col·laborador.\nZuberoa Marcos. Jo crec que has dit una cosa que és molt important: com aquest amic teu va imaginar el que volia fer i després ho va portar a l’acció, ho va executar. I va trigar dos anys, però ho va executar. I una de les idees que menciones molt a les teves xerrades és la diferència entre imaginar una cosa i visualitzar-la. I crec que és molt important, perquè tots ens podem imaginar coses i somiar com m’agradaria fer això, o m’agradaria ser així o m’agradaria ser allà. Però després, portar això a l’acció, no tot el món ho fa. I m’agradaria que parlessis una mica més d’això.\nBisila Bokoko. És el que jo anomeno una mica “el poder de la manifestació”. És a dir, la imaginació és la primera part, quan ho veus, però se’t queda només al cap. És un procés racional, lògic, tu t’ho imagines. I tots ens sabem imaginar les coses, però visualitzar és diferent. Perquè, en visualitzar, ho vius. Vius aquesta experiència i, abans de passar a viure-la físicament, la vius i la sents. I, al mig, jo diria que hi ha dues coses importants i que dic a les meves xerrades, i és sempre l’acció. És a dir, has de passar a l’acció perquè, realment, les persones es queden la majoria de les vegades imaginant les coses, però no passen a l’acció. I la gent veu aquesta acció com una muntanya. Perquè no saben ni per on començar i diuen: “Bé, doncs…”. Per mi, jo crec que el primer que cal fer és començar pel principi. Envolta’t de les persones que et poden donar suport. Aquesta persona el primer que va fer és: “A veure, jo visc a Madrid, vull anar a Nova York. Doncs contacto amb una persona que viu a Nova York, li explico el meu projecte per veure com em pot ajudar, a veure quins contactes podem fer conjuntament”. És a dir, aquest tipus d’accions. Es posa a estudiar anglès, entén una mica millor la cultura americana. És a dir, les persones, a vegades, on es perden és en l’acció. Després, una altra cosa. Jo sempre dic: “Llegeix, llegeix, llegeix, llegeix”. Llegeix tot el que puguis sobre el que vulguis fer. Mira altres persones que ho han fet abans. I, després, tenir aquest cercle que et pot ajudar. Aquests mentors, aquestes persones que et poden orientar. I, després, visualitzar. És realment… És a dir, visualitzar no és tan fàcil. És a dir, molts cops, la gent confon el que tu has dit, la imaginació amb visualitzar. Però visualitzar és un procés. Jo ho faig molt a les meditacions, és per mi important el tema de visualitzar i viure aquestes coses. Com et sentiries realment si estiguessis vivint aquest somni? És a dir, t’hi has de veure. I això és el que jo vaig veure que feia. Ell es veia ja als diaris, que parlarien d’ell, els contractes que signaria, on el portaria el següent nivell.\n"El que creus, crees"\nI això és el que les persones a vegades no saben fer. El tema de visualitzar. I són petits passos. Començar a sentir com em sentiré. Jo penso que, per ser la millor versió de tu mateix, quan t’imagines el teu somni, has d’anar caminant cap a aquest somni comportant-te com si ja fossis aquesta persona que té aquest somni. T’has de preguntar: “La persona que vull ser faria el que estic fent ara? Inflar-se a Netflix i menjar crispetes tot el dia?”. Doncs no. Aleshores, ho he d’eliminar dels meus hàbits. És a dir, és una mica que entenguis que, per visualitzar alguna cosa, has de començar a pensar: “Bé, si vull aquesta casa o vull viure en aquest país, m’he de posar a parlar la llengua d’aquest país”. M’he d’imaginar quin tipus de casa, com em sentiria vivint allà. Aleshores, és un viatge, primer, amb la ment, intentant sentir aquestes… La sensació d’alegria que et produiria tenir aquest somni primer l’has de sentir.\nZuberoa Marcos. Hem parlat de la teva faceta com a filantropa, de la teva faceta com a dona de negocis, com a dona que inspira altres persones a través de les conferències que fas en públic. Hi ha una faceta teva de la qual no hem parlat encara, però me l’he reservada per l’última, que és la teva faceta com a mare. Ets mare de, corregeix-me si m’equivoco, dos adolescents.\nZuberoa Marcos. De tot el que has après tu al llarg de la vida en l’àmbit personal i en la teva carrera professional, quines són les lliçons que transmets?\nBisila Bokoko. Bé, la primera és que no vull que… tenir cap frustració per traslladar-los a ells. Perquè he vist que algunes de les qüestions o “unfinished business” d’altres persones, a vegades, les traslladem als fills. Aleshores, jo, des que eren molt petits, no que volgut fer això. Per això he intentat viure la meva vida de la manera més plena possible i ser superautèntica amb ells. Que ells sàpiguen que també tinc somnis. I no els trasllado a ells el que no he pogut aconseguir. Ho intento aconseguir amb la finalitat de no traslladar-los a ells aquest pes i que ells tinguin els seus propis somnis. I sempre els insisteixo moltíssim que siguin ells mateixos. Que siguin autèntics, que no han de seguir a ningú. I en això els respecto perquè són ambdós molt diferents de mi, i ells tenen la seva pròpia personalitat i la seva pròpia manera de fer les coses. I és una cosa que sempre els he volgut inculcar. Que siguin ells mateixos. Però, sobretot, que siguin bones persones. Si és l’única cosa que aconsegueixo d’ells, al final, jo seré feliç amb això. Però ells també han après a tenir una visió del món molt global perquè, des que eren molt petits, han viatjat amb mi, han vist altres cultures… Tenen els seus propis criteris, pensen per ells mateixos. En moltes ocasions, ni tan sols estan d’acord amb el que els seus pares diuen o fan. Però jo crec que ells entenen que jo no soc una mare típica. Però jo crec que ens entenem molt bé perquè hi ha una cosa que sempre han vist, i és que soc supertransparent amb ells. Ells són al meu “business”. Ells saben què estic fent. Ells formen part del meu procés creatiu. Em donen idees. No els he parlat mai com a nens, sinó que ells en formen part. Saben quan estic bé, quan no estic bé. No he tractat mai de protegir-los de les meves emocions, sinó que formen part de les meves emocions. Recordo quan em van fer fora de la Cambra de Comerç d’Espanya als Estats Units i vaig arribar a casa. La meva filla tenia vuit anys i el meu fill tenia… cinc anys. I els hi vaig dir. Els vaig dir: “M’acaben d’acomiadar”. Eren nadons. Eren nens. Aleshores, des de molt nens, han estat involucrats en tots els meus processos. És a dir, si als meus negocis alguna cosa no funciona o algun projecte no ha tirat endavant, ells estan molt en contacte amb saber que, molts cops, els pares els volem educar per protegir-los de totes les coses. I crec que és important que els nens sàpiguen què està passant i explicar-los les coses com són i, per descomptat, els explico moltes històries, i riuen molt.\nZuberoa Marcos. M’imagino que els llegeixes molt i llegeixen molt també.\nBisila Bokoko. Doncs sí, mira. La meva filla, per exemple, llegeix moltíssim. I el meu fill no tant, però tampoc el forço. Perquè també sé que els meus pares em forçaven i a vegades… és l’efecte. Al meu germà el forçaven a llegir els mateixos llibres i el meu germà passava completament i, aleshores, odiava llegir per això. Després, ja ha començat a llegir. Aleshores, amb això tinc bastanta cura i deixo que cadascú vagi tenint els seus propis processos. I, a poc a poc, he vist com el meu fill, també, que al principi no li interessava gaire la lectura, de sobte ha anat escollint les seves lectures. Jo el poso sempre davant de la biblioteca i li dic: “A veure, fes-me un favor. És Nadal. Dona’m de regal un llibre. Quin llibre llegiràs?”. És una mica la manera en què jo els dic que em regalin a mi aquest coneixement que ells volen. I, aleshores, ell escull el llibre que vol i, d’aquesta manera, prefereixo que tingui una relació sana amb els llibres i que no sigui una cosa imposada.\nZuberoa Marcos. Bisila, quin plaer. Moltes gràcies per compartir aquest temps amb nosaltres.\nBisila Bokoko. Gràcies a vosaltres. Gràcies a vosaltres perquè, a més, com que soc tan fan d’aquest programa, no puc estar més feliç. Així que moltíssimes, moltíssimes gràcies.