Els inicis de la secció de Natació al riu Fluvià\nL’origen del primer equip de Natació es remunta a l’any 1951, quan les diverses penyes del riu Fluvià hi organitzaren les primeres curses. Varen ser aquestes mateixes penyes que en els estius de 1953 i 1954 hi varen organitzar les primeres dues travessies Tossols-Basil. A l’estiu de 1955 es va disputar el primer torneig provincial a la piscina natural de 20 + 8 a la gorga de can Basil.\nEls nedadors internacionals Montserrat Tresserras i Rafel Plana es començaven a entrenar a les aigües fredes del riu.\nDurant els anys 1960 i 1961 es varen fer els primers cursets infantils de natació a la piscina de l’escola dels Pares Escolapis, dirigits per Lluís Paluzie, Rafel Plana i Joan Tresserras.\nNo va ser fins el 1962 que es va disposar del primer entrenador professional: en Vicenç Carmona.\nDesprés de la inauguració la piscina de 33 metres s’arribà al 1964 amb un total de 52 llicències federatives. Jaume Casas i Enriqueta Coderh foren els nedadors més petits que varen inaugurar la piscina. Tenim noms com: Clara Casanovas, Pere Balcells, Anna Manel·la, Toni Costa, Joan Carles Chorrero.\nAl 1964 es contractà l’Antoni Costa i com a ajudant Raül Ramos, la qual cosa va permetre la fixació d’uns horaris d’entrenaments i cursets que anaven de les 9 del matí a les 8 del vespre.\nAl 1966, havent-hi com a primers entrenadors la Judit Mucha i en Jorge Giménez, s’inaugurà la piscina de 25 metres de 4 carrers (la primera piscina coberta de tota la província). El Club ja tenia 120 nedadors, entre els quals Jaume Casas, Dani Mallarach, Pere Balcells i Bartomeu Vergés ja començaven a sonar en els campionats de Catalunya.\nA partir d’aquest any la Natació de Competició va fer un tomb important, amb un gran salt de qualitat en el nivell de competicions a què es participava. La participació a campionats de Catalunya i d’Espanya va deixar enrere els provincials i els campionats socials. Sens dubte, el nedador més destacat de l’època fou Pere Balcells, acompanyat però d’un bon planter de nedadors i nedadores.\nL’inici dels curses escolars fou de gran importància: es posaven els ciments per a la base del Club.\nEn tota aquesta etapa cal destacar la tasca dels membres de la Junta en la projecció i gestió de les obres, en primer lloc, de la piscina de 33 metres i, després, per aconseguir la piscina coberta, sense les quals hagués estat impossible la formació d’un club de natació.\nDes de la contractació de Guillem Alsina fins al 1971: l'esclat de l'equip de competició\nAmb la contractació al 1967 de Guillem Alsina, la Natació va fer un pas de gegant. Alsina fou nomenat millor preparador de la temporada 70-71 per la Federació Catalana de Natació (FCN), i fou preparador nacional B de natació masculins el 1969.\nAl 1968 es fixaren les normes per accedir al Trofeu President. Es deixà per escrit que per poder-hi accedir es donaria molt importància a la disciplina, i a la regularitat en els entrenaments, a la dedicació i a l'estima pel Club i a la bona conducta dins i fora de l’entitat.\nLluís Balcells i Coll deixà la responsabilitat de la secció de Natació per passar a ser delegat provincial de la FCN i n’agafà la responsabilitat Francesc Casas i Vila.\nAl 1970 Guillem Alsina mostra la seva voluntat de deixar la direcció tècnica a finals de temporada, i n’agafà la responsabilitat el que fins llavors havia estat el segon entrenador, en Raül Ramos.\nAl desembre de 1971 es contractà el nou entrenador Joan Gimbernat, exnedador internacional i fins llavors entrenador del CN Sant Feliu de Llobregat, i va seguir com a segon en Raül Ramos.\nEl 1969 es va participar per primera vegada ens els campionats d’Espanya absoluts amb un equip format per Bartomeu Vergés, Pere Balcells, Jaume Casas, Josep Bartrina, Frededic Juàrez, Enriqueta Coderch, Clara Casanovas, Montse Balcells i Teresa Montbardó.\nFins al 1973 tan Jaume Casas com Pere Balcells participen a tots els campionats d’Espanya absoluts.\nVa esdevenir doncs habitual la participació en campionats de Catalunya absouts i en campionats de Catalunya i d’Espanya per categories.\nComençava a sortir un bon planter de nedadors, que de forma massiva participaven als campionats de Catalunya per edats: Josep Balcells, Heribert Figurola, Carles Rebull, Jordi Soy, Joan Pujals, Joan Moli, Joan Masó, Gemma Soy, Teresa Freixa, Isabel Rusiñol i Carme Bartrina.\nAl 1970 el nostre Club organitzà els primers campionats de Catalunya (en aquesta ocasió, en categoria juvenil). Al 1971 vàrem organitzar els campionats d’Espanya en categoria alevina.\nDe 1971 a 1984: fi de l'època de Raül Ramos\nEs va iniciar la temporada 71-72 amb més de 100 nedadors. Es va donar l’opció d’entrenar a les 7 del matí i els diumenges al matí, per tal de donar més possibiilitats als nedadors.\nEls menors es classificaven de forma nombrosa pels campionats de Catalunya: 29 nedadors als d’hivern i 13 als d’estiu.\nA finals del 74 Joan Gimbernat deixà de ser el primer tècnic, i va quedar al capdavant de la secció Raül Ramos (ajudat primer per la Dolors Fageda i després pel Benet Llumà). S’inicià una època de baixa dels nedadors més grans (de 15 a 17 anys) per qüestions d’estudis i professionals, i així s’arribà a la temporada 79-80 amb un total de 60 nedadors.\nNedadors i resultats a destacar\nNedadors com Dani Mallarach (participant en campionats de Catalunya i d’Espanya absoluts i seleccionat per la Federació Espanyola), Carles Rebull, Montserrat Soy (participant en els campionats de Catalunya i d’Espanya absoluts) i Dolors Fageda. Aquests nedadors, juntament amb Pere Balcells i Jaume Casas, varen quedar en dotzè lloc en els campionats d’Espanya a Pamplona l’agost de 1973. Com a nedadors del planter, cal destacar Jordi Soy, Josep Balcells, Joan Masó, Carles Rebull, Jesús Casanovas, Joan Moli, Teresa Freixa, Isabel Rusiñol, Carme Bartrina i Gemma Soy.\nEs consolidà l’equip que participaria en diferents campionats de Catalunya i d’Espanya absoluts format per Josep Balcells, Jordi Soy, Carme Bartrina, Isabel Rusiñol i Gemma Soy. Carme Bartrina va obtenir, de forma regular, medalles als campionats de Catalunya absoluts i als d’edat, i va accedir a diverses finals dels campionats d’Espanya absoluts. El juliol del 1976, juntament amb Gemma Soy, va ser convocades per a les proves de preclassificació per a l’equip B nacional. El desembre d’aquell mateix any la Federació Espanyola la convidà a una estada esportiva a Mallorca.\nEn categoria masculina va destacar Josep Balcells, que als campionats de Catalunya del 1979 va obtenir el primer lloc en 1.500 metres lliures i el tercer lloc en 400 metres lliures, com de Jordi Soy, que va accedir a les finals en 100 i 200 metres esquena.\nEl març del 1977 Carme Bartrina i Jordi Soy van obtenir la medalla de plata i de bronze, respectivament, dell Club Natació Sabadell, dins la celebració del Trofeu Sant Sebastià.\nAls campionats d’Espanya del 1978, que es varen celebrar a les Palmes de Gran Canària, s’hi obtingué el dinovè lloc de la classificació general.\nMentrestant sorgia un planter de menors que treballaven amb il·lusió i constància. Ens trobem amb noms com M. Àngels Soy (que el 1978 es classificà per als campionats d’Espanya per edats, en la categoria de menors de 10 anys), Roser Costa (segona en 200 metres esquena i quarta en 100 metres esquena als campionats d’Espanya per edats a Santander el 1980), Carme Fernàndez, Mariona Pérez, Lurdes Gironès, Gemma Carnero, Bet Carnero, Olga Carnero, Eva Ruiz, Montse Massegú, Carme Llumà, Imma Romero, Tomàs Domínguez, Pere Llumà, Antoni Ruiz (campió provincial de gran fons el 1979), Manel Massegú, Josep M. Linares, tots ells amb molt bones posicions dins dels campionats de Catalunya per edats en la categoria de 12 i 13 anys.\nHi hagué la continuïtat dels nedadors més grans com M. Àngels Oller, Joan Masó (primer als campionats d’Espanya en categoria de 17 anys en 200 metres esquena) i Antoni Ruiz (primer en 200 metres esquena i segon en 1.500 metres lliures). En les categories inferiors, Montserrat Massegur i Roser Costa foren medallistes als campionats d’Espanya.\nAl 1983 s’instaurà un trofeu per a aquell nedador que baixés del minut en els 100 metres. Fou concedit a Tomàs Domínguez i a Pere Llumà.\nDes de la contractació de Joan Carles Núñez a l'arribada d'Albert Vivas\nEl juny del 1985 es contractà Joan Carles Núñez com a primer tècnic i continuà Raül Ramos com a segon (després de la baixa de Benet Llumà).\nDurant aquesta època, el Club començà a obrir les seves portes a clubs de la província que no disposaven de piscina coberta, mitjançant convenis que els permetien fer servir les nostres instal·lacions durant l’hivern. També fou una època caracteritzada per la instauració de nous cursets: es començaren els cursets per a la gent gran (durant tot l’any, tant en la modalitat d’ensenyament com de perfeccionament), es duia a terme un poliesport durant els matins dels dissabtes, s’atenien totes les escoles d’Olot i es portaven a terme els cursets d’estiu (amb el festival de finals d’estiu).\nEl maig de 1986 la Federació Catalana de Natació va concedir al nostre Club l’Escola de Tecnificació de Natació, que es va inaugurar el desembre d’aquell mateix any. S’utilitzava com a pensionat l’Escola Llar. Va suposar un gran pas endavant pel que fa al nivell tècnic dels nostres nedadors.\nEl gener del 1989, mor Raül Ramos.\nL’octubre de 1989 es contractà com a primer tècnic de la secció Leo Armentano. Amb ell i amb Roger Caixal com a segon entrenador, s’arribà a un total de 160 nedadors l’any 1991. Com a ajudants hi havia Rosa Muñoz, Beth Carnero i Xevi Buch. En aquests anys, la posició més important que el Club va aconseguir fou durant la temporada 90-91, en què quedà dinovè d’Espanya, onzè de Catalunya i primer provincial.\nEl desembre de 1990, l’Ajuntament d’Olot va fer un reconeixement a Esteve Comamala pels mèrits assolits i a les noies que formaren el relleu de 4x100 metres lliures que va obtenir la tercera posició als campionats d’Espanya absoluts: Núria Barberí, Aleydis Viñolas, Silvana Pau i Amèlia López.\nAmb Leo Armentano al capdavant, continuava la bona marxa de la nostra Natació. Així, a partir de 1993, el nostre Club es mantenia entre els millors de Catalunya (es participà amb els vuit millors clubs en la Lliga Catalana) i d’Espanya. En el rànquing de clubs s'estava en aquest any entre els 18 primers d’Espanya i primers provincials.\nEn relleus s’aconseguiren fites importants. Un primer lloc als campionats d’Espanya en el relleu de 4x100 metres estils masculí, i un altre primer lloc també en el de 4x200 metres lliures masculí. Amb aquest últim relleu es va batre el rècord gironí absolut i fou el primer equip a baixar dels 8 minuts (7 minunts i 57 segons). En aquests mateixos campionats d’Espanya a Gandia, l’equip femení aconseguí el primer lloc de la general.\nAquest any 1993 fou molt satisfactori, ja que molts nedadors del Club van ser seleccionats per la Federació Catalana de Natació. Jordi Jou, per participar en el torneig de Burdeus (França) i en una competició a Alemanya. Enric Sala, per nedar a Bonn (Alemanya) en una competició. Així mateix, Dani Marcé acompanyà Jordi Jou a la competició de Burdeus (França). Aquests mateixos nedadors formaven part del pla júnior fet per la FCN, enfocat de cara a júniors d’Europa.\nEntrat ja el 1994, i veient els bons resultats aconseguits fins al moment en totes les categories en l’àmbit estatal, s’entrà a formar part de la Lliga Nacional, i s’aconseguí la sisena posició. Es va assegurar així un lloc entre els vuit primers de la primera divisió.\nEl maig de 1995 es participà en la final de la Lliga Catalana de clubs en la primera categoria, on s’obtingué una meritòria setena posició: érem l’únic equip gironí que es va classificar.\nS’arribà a l’any 1996 i el club tenia entre 150 i 160 nedadors de diferents edats. Formaven l’equip tècnic Roger Caixal com a primer entrenador, ajudat pels entrenadors Tomàs Domínguez, Xevi Buch, Beth Carnero i Joan Masó.\nAquest any 1996, s’organitzà per primera vegada la Travessia de llarga distància, fent bons els suggeriments de Montserrat Tresserras.\nA partir de 1987 hi havia un grup de nedadors que participaven en els campionats de Catalunya i d’Espanya per edats de forma habitual: Sandra Tubert, Montse Massegú, Nuri Barberí, Jordi Sanchís i Carles Carré. Es trobaven sempre entre les 8 primeres posicions.\nMereixen una atenció especial els següents esportistes:\nEsteve Comamala, a qui s’ha dedicat un apartat especial dins del capítol ‘esportistes d’elit’.\nNúria Barberí. El 1987 va instaurar el rècord d’Espanya de 13 anys i provincial absolut en 50 metres lliures als campionats de Catalunya. Als campionats d’Espanya absolut del mateix any fou primera en 100 metres lliures (rècord provincial absolut) i segona en 200 metres lliures. El 1988 va aconseguir un nou rècord d’Espanya de 13 anys en 50 metres lliures i de Catalunya en 100 metres lliures, al Trofeu de la Generalitat. Va participar en el Torneig de les 8 Nacions a Estocolm (Suècia) on va instaurar un nou rècord provincial en 100 metres lliures (hi participà també en 50 metres lliures, en 4X100 metres estils i 4X100 metres lliures). El març de 1989, fou la primera nedadora provincial que baixà del minut en els 100 metres lliures. El maig de 1990 fou seleccionada per al Torneig de les 6 Nacions. El 1991 fou segona en 50 metres lliures als campionats de Catalunya absoluts, i participà en el Torneig de les 6 Nacions.\nMontse Massegú. Va arrodonir la bona trajectòria iniciada l’any 1983, obtenint medalles als campionats de Catalunya i d’Espanya per edats en les proves de 100 i 200 metres esquena, i bones posicions en les proves de 200, 400 i 800 metres lliures, i 200 i 400 metres estils. A la temporada 85-86 va participar al campionat de Catalunya d’estiu, i en aquesta mateixa temporada fou seleccionada per la Federació Catalana per una trobada internacional que es va disputar a Luxemburg. Prengué part també en diversos campionats d’Espanya absoluts.\nSandra Tubert. El desembre de 1986 participà en els campionats absoluts de Catalunya d’hivern a Sabadell, i assolí medalles a tots els campionats de Catalunya i d’Espanya per edats. L’agost de 1987 als campionats d’Espanya absoluts es classificà en primera posició en els 200 metres estils i en quarta posició en els 200 metres lliures, i el març de 1988 fou seleccionada per participar en el Torneig de les 5 Nacions a Patras (Grècia). El desembre de 1987 obtingué la cinquena posició al Campionat d’Espanya del nedador absolut.\nAquest grup de nedadors va fer possible uns lluïts campionats de Catalunya celebrats el febrer de 1988 a les nostres instal·lacions (dues primeres posicions de Núria Barberí, i quatre segons llocs i un tercer lloc de Sandra Tubert). El març del mateix 1988, Esteve Comamala, Sandra Tubert, Núria Barberí i Montse Massegú van participar en els campionats d’Espanya absoluts a Madrid.\nCal ressaltar el primer lloc històric assolit el mes de març de 1989 per l’equip femení de l’any 74 en els campionats d’Espanya; fet que es torna a produir en els campionats del 1990.\nDe principis de 1990, mereixen una atenció especial:\nAmèlia Lòpez. Fou seleccionada els anys 1989 i 1990 per la Federació Catalana per participar en competicions internacionals a Canet i a Trento (Itàlia). El maig de 1990 fou guanyadora absoluta del Trofeu Sant Jordi. Pel que fa als campionats de Catalunya absoluts, l’any 1990 aconseguí la segona posició en 200 metres estils, i l’any 1991 la primera posició en 200 metres estils i la tercera en 400 metres estils. Pel que fa als campionats d’Espanya absoluts, l’any 1990 aconseguí la tercera posició en 200 i 400 metres estils. El 1991 obtingué, altra vegada, la primera posició absoluta en el Trofeu Sant Jordi.\nJordi Planella. El maig de 1991 participà en el Torneig de les 5 Nacions en categoria infantil a Zurich (Suïssa) i hi obtingué la segona posició en 100 metres lliures i la tercera en 200 metres lliures. Fou portador de la torxa olímpica als Jocs Olímpics de Barcelona 1992.\nS’inicià l’any 1993 amb una sèrie de nedadors que obtenien medalles als diferents campionats de Catalunya per categories i participaven també en els campionats d’Espanya. Eren Jordi Pau, Dani Marcé, Raquel Salamó, Vanessa Aguilera, Cristina González, Enric Sala, David Guerrero (que va participar en un míting a Trento, Itàlia), Imma Juanola, Àlex Manzano, Àngel Gutiérrez, Vanessa Bonfill, Eva Capdevila, Eduard Albella i Gemma Vila.\nEn la categoria de promeses començaren a sortir noms com Silvana Pau, Txell Pau, Eva Matabosch, Mercè Trujillo, Àlex Sanchís, Dani Castañer, Jordi Jou, Jordina Comas, Sebastià Burgalés, Dani Ruiz, Francesc Turró, Sandra Comas i Eva Freixas\nEn aquest mateix any cal ressaltar que en els campionats d’Espanya júnior foren medallistes Enric Sala (dues medalles de plata i una de bronze), David Guerrero i Imma Juanola (una medalla de bronze cada un d’ells). I que en els campionats d’Espanya infantils foren medallistes Jordi Jou, Dani Marcé, Cristina González i Vanessa Aguilera.\nL’evolució del nostre nedador Jordi Jou seguia endavant, i així el 1994 fou becat per la FCN per anar al Centre d’Alt Rendiment de Sant Cugat del Vallès. Cal esmentar que aconseguí un rècord d’Espanya de 16 anys en la prova de 400 metres estils i també la mínima per participar en els campionats d’Europa, fet que no es produïa des de l’època de Pere Balcells. El 1995 en els campionats de Catalunya absoluts d’hivern aconseguí dues medalles d’or, una de plata i una de bronze. A part, aconseguí dues millors marques catalanes de la seva edat. El 1996 ens deixà per anar al Club Natació Catalunya.\nS’arribà al 1996 i despuntaven una sèrie de nedadors cridats a aconseguir gran fites tant en l’àmbit català com en l’estatal. Eren Gemma Vila, Gemma Canalias, Jesús Plana, Ernest Prat, Marc Obrador, David Comas, David Llagostera, Eduard Font, Jordi Jou, Jordi Albella, Dani Castañer, Àngel Gutiérrez, Eduard Quintana, Jordi Pau, Jennifer Pareja, Vanessa Bonfill i Eva Capdevila.\nEls nedadors Vanessa Bonfill, Eva Capdevila i Jordi Pau aconseguiren medalles en els campionats d’Espanya júniors, confirmant la seva progressió. I Jordi Pau i Vanessa Bonfill foren becats per la FCN per entrenar i estudiar al Centre d’Alt Rendiment Joaquim Blume de Barcelona.\nAcabada l’etapa de l’entrenador Roger Caixal, màxim responsable tècnic de les seccions de Natació i Waterpolo, s’intentà donar un nou impuls als esports d’aigua. Des del Club es valorava la possibilitat de contractar un nou entrenador com a responsable màxim de la Natació i deixar les tasques de la secció de Waterpolo a Xevi Buch, fins al moment segon entrenador de l’equip absolut. L’entrenador escollit l’any 1997 per donar un nou aire a la nostra Natació fou Albert Vivas. Era entrenador del CN Vilafranca i fou guardonat per la FCN com a millor entrenador català de la temporada 96-97.\nAmb aquesta contractació, el Club intentà reorganitzar les seccions de Natació i Waterpolo. Es disposava de dos grans entrenadors nacionals: un de Natació (Albert Vivas) i un de Waterpolo (Xevi Buch). S’intentà que les dues seccions comencessin a caminar amb la major autonomia possible. A partir de l’escola aquàtica, comuna a les dues seccions, l'esportista podria escollir l’esport que més li agradés. El Club pretenia, amb aquesta reorganització, potenciar al màxim les dues seccions i gaudir dels màxims èxits possibles en els dos vessants.\nEn els inicis d’aquesta etapa l’estat d’ànim dels nedadors millorà i els resultats començaren a donar els seus fruits. S’aconseguí, el març del 1998, l’ascens a la màxima categoria catalana de la lliga absoluta. En aquest 1998, es participà en les lligues catalanes de totes les categories. A les categories de base s’arribà a la final dintre els vuit primers, i a les finals disputades s’aconseguí una meritòria sisena posició tant en la categoria infantil com en la d’aleví.\nEsportivament parlant, la secció de Natació presentava la temporada 99-00 un balanç d’estabilitat, que no d’estancament, amb períodes que es podien qualificar de crítics, a causa de l’autonomia esportiva de la Natació i el Waterpolo dins el Club. La Natació passava per un període de consolidació, amb una tendència a una millora progressiva tant en qualitat com en quantitat.\nFou la temporada on començaren a donar fruits les directrius del tècnic Albert Vivas. Ell fou el vèrtex d’una piràmide que començà quan la mainada entrava a les instal·lacions per aprendre a nedar. Estava al capdavant d’aquesta part formativa Joan Masó (que encara la segueix conduint en l’actualitat), ajudat en aquells moments per monitors de la casa com Anna Gelis i Olga Carnero, a les quals s’afegí Jordi Mayola i altres nedadors de la casa.\nUn dels èxits d’aquesta temporada 99-00 fou la consolidació de l’escola aquàtica. El seu objectiu era (i continua essent) l’aprenentatge de la Natació no solament des d’un punt de vista tècnic, sinó també des d’una perspectiva lúdica. Engloba el grup d’edat entre els 6 i 7 anys. Aquesta escola pretén ser el bressol que ha de nodrir la secció de Natació del material humà necessari per assolir els èxits que tots esperem.\nEn parlar de la Natació de competició d’aquesta època, cal fer esment de la gran tasca que portaven a terme el cap dels entrenadors de la casa, Tomàs Domínguez, i la Beth Carnero, que sota la coordinació de l’Albert, va fer que el nostre equip es mogués pels llocs capdavanters de la Natació catalana.\nArribat l’estiu de l’any 2000, Albert Vivas, molt a pesar seu, ens deixà. La FCN li va oferir de formar part del seu cos tècnic. Tomàs Domínguez, fins aquell moment segon entrenador i un home de la casa, assumia la temporada següent la responsabilitat de conduir la secció.\nEl fet de tenir una estructura consolidada va permetre fer el canvi sense que afectés el funcionament de la secció. Els col·laboradors d’en Tomàs, la Beth, l’Olga Carnero i en Dani Marcè, van fer possible el manteniment i la millora dels èxits que la Natació havia assolit fins aquells moments.\nS’arribà a la temporada 03-04 amb una reestructuració tècnica de la secció. El quadre d’entrenadors quedà de la manera següent: Tomàs Domínguez, com a primer tècnic i entrenador dels equips absolut, júnior i infantil; David Rodríguez, com a entrenador de l’equip alevins, i la Bet i l’Olga Carnero com a entrenadores dels equips de benjamí i pre-benjamí, respectivament. Joan Masó continuava essent el coordinador de cursets i David Rodríguez esdevingué el responsable de l’escola aquàtica.\nD’aquests anys cal destacar el nedador Jordi Pau. Ja el 1997 als campionats d’Espanya júniors hi va assolir dues medalles d’or en 100 i 200 metres esquena. A principis de 1998 fou seleccionat per la Real Federación Española de Natación (RFEN) per participar en el Torneig de les 6 Nacions a Como (Itàlia). La FCN també el va seleccionar per participar en el campionat d’Espanya per autonomies. Va fitxar a l’estiu d’aquell mateix any per un club d’elit com és l’actual Sant Andreu i va començar una carrera semiprofessional que el portà a disputar campionats internacionals de gran envergadura, i a assolir algun rècord d’Espanya absolut. La seva participació en els campionats d’Espanya d’estiu d’aquell any fou un gran èxit. Obtingué els primers llocs en els 100 i 200 metres esquena i el segon lloc en els 200 metres papallona.\nEls nedadors que, en aquests anys, formaven part de les categories superiors foren Àngel Gutiérrez, Eva Capdevila, Jordi Albella, Carles Bautista, Eulàlia Llorà, Montse Puigvert, entre d’altres. I en categories inferiors començaren a despuntar els nedadors Jennifer Pareja, Joan Suñer i Jesús Plana, en infantils, i Gerard Font, Alba Quintana, Manel Puig i Elisabet Canal en alevins.\nEn els campionats d’Espanya júniors de l’any 1997 cal destacar la medalla de bronze d’Àngel Gutiérrez en els 200 metres esquena.\nEn els campionats d’Espanya infantils de l’any 1998 Jennifer Pareja quedà primera en 100 metres esquena i segona en 200 metres esquena. El mateix 1998, el mes d’abril, fou seleccionada per la RFEN per a una estada esportiva a Andorra. Aquesta nedadora s’acabà convertint en una excel·lent waterpolista, quan va fitxar pel Club Natació Sant Feliu. Del seu palmarès com a waterpolista, estant ja fora del nostre Club, hem de ressaltar: seleccionada el 2001 per participar al campionat europeu de Budapest (Hongria); la medalla de bronze obtinguda a l’Europeu de l’any 2002 amb la selecció júnior; seleccionada per la Federació Espanyola de Waterpolo per disputar, el juny del 2003, el Campionat d’Europa de Lubljana (Eslovènia), component de la selecció de waterpolo que disputà els Campionats Mundials de Natació 2003 a Barcelona i finalment, la medalla de plata obtinguda amb la selecció espanyola en els Jocs Olímpics de Londres del 2012.\nPel que fa a la categoria alevina, Alba Quintana es classificà primera en els 100 i 200 metres esquena, i, formant part del relleu català, també quedà primera en els 4x100 metres estils. Gerard Font, també en aquests campionats d’Espanya, assolí el primer lloc en el relleu 4x100 metres lliures català.\nGerard Font, Manel Puig, Alba Quintana i Elisabet Canal foren seleccionats per participar en l’estada que la RFEN celebrà a Cartagena.\nDurant aquesta temporada la nedadora Fadma Assnousi va fer un gran salt qualitatiu. Fou, sens dubte, la nedadora estrella del nostre Club, i un gran referent de la Natació catalana i espanyola, fins al 2003 en què deixà la competició. Se li ha dedicat un apartat especial dins del capítol ‘esportistes d’elit’.\nEls èxits més importants d’aquest any 2000 foren:\nEl nedador Joan Suñer fou becat per la FCN per formar part del grup de nedadors que entrenaven i estudiaven al CAR de Sant Cugat.\nÀngel Gutiérrez fou finalista en els 200 i 400 metres lliures dels campionats d’Espanya. Així mateix Jennifer Pareja en els 50 m esquena assolia la tercera posició absoluta i el nou rècord de la prova dels 16 anys.\nEl febrer se celebraren en les nostres instal·lacions els campionats de Catalunya categoria infantil d’hivern. Cal ressaltar d’aquests campionats els tercers llocs de Miquel Garcia i Alba Agustí, així com el segon lloc en el relleu 4x50 metres esquena femení. Així mateix, destacaren Alba Quintana, Raquel Badosa, Elisabet Canal i Aniol Massegur.\nEn els campionats d’Espanya en la categoria alevina, Manel Puig i Elisabet Canal foren finalistes, i en els de Catalunya en Manel fou tercer en els 100 metres lliures.\nEn la categoria d’escoles es començà a notar una millora tècnica en els nedadors. Pel que fa a resultats, cal remarcar el segon lloc de l’equip de relleus femení de 4x50 metres estils (Lídia Hernández, Laia Serra, Mª Mercè Oliveras, Anna Bassols) en els campionats de Catalunya.\nEls nedadors que participaren aquest any a l’estada de Cartagena de la RFEN foren Eduard Font i Elisabet Canal.\nEs participà com a club i per primera vegada al míting internacional de Luxemburg, juntament amb altres clubs de la província. Cal destacar el tercer lloc de Joan Suñer en 200 lliures..\nFou una temporada de consolidació dels nedadors Fadma Assnousi, Miquel Garcia, Alba Quintana, Alba Agustí, en categoria júniors, el despuntar d’Isaac Massegú, Eduard Font, Bàrbara Massegur, Elisabet Canal, Ester Albella, Blai Mallarach i d’altres nedadors que feien del CNO un dels clubs a tenir en compte dins el panorama de la Natació estatal.\nDurant l’estiu del 2001, cal destacar els resultats següents:\nAlba Agustí. Va ser tercera (de l’any 1986) en els 100 i 200 metres esquena, en els campionats de Catalunya júniors.\nBàrbara Massegur. Va ser segona en 100 metres esquena en els campionats de Catalunya infantil.\nEster Albella. Primera en 100 metres papallona, tercera en 100 metres esquena i segona del relleu català, en els campionats d’Espanya de la Joventut. En els campionats de Catalunya aleví fou primera en 100 i 200 metres esquena i segona en 100 metres papallona.\nBlai Mallarach. Segon en els 100 metres esquena als Campionats de catalunya aleví.\nEn categoria benjamí hi hagué una nombrosa participació dels nedadors del Club en els campionats de Catalunya, cosa que deixava entreveure un futur esperançador.\nUn fet remarcable de l’inici de la temporada 2001-02 fou l’estada a Andorra dels components de l’equip de natació. Aquesta va ésser la segona vegada, després d’uns anys de no fer-se. L’estada a Andorra es programava durant la setmana que hi ha entre la travessia Tossols-Basil i les festes del Tura. L’objectiu de l’estada era la convivència entre els diferents components de l’equip i agafar forces per aconseguir els èxits esperats en la temporada següent.\nA finals de l’any 2001 i a començaments del 2002 es celebraren els diferents campionats tant de Catalunya com d’Espanya d’hivern, amb uns resultats prou òptims. Cal remarcar els primers llocs de Miquel Garcia i d’Alba Agustí en els 100 metres estils i en els 100 i 200 metres esquena respectivament, en els campionats de Catalunya júniors. Així mateix, en Miquel quedà segon en 200 metres estils i tercer en 50 metres papallona, i l’Alba quedà segona en 50 metres esquena i tercera en 100 metres estils.\nEls campionats de Catalunya infantils d’hivern se celebraren en les nostres instal·lacions. Els resultats foren excel·lents. Hem de ressaltar els tres ors de Blai Mallarach en els 100 metres lliures, 100 metres esquena i 100 metres estils, així com la plata en els 200 metres esquena. També obtingué dues medalles d’or Ester Albella en els 100 i 200 metres esquena. Bàrbara Massegur obtingué dues medalles, una de plata en els 200 metres esquena i una de bronze en els 100 metres esquena. I per acabar, la medalla de plata de Cristian López en els 1.500 metres lliures. Com a club s’obtingué el novè lloc de la general i la primera posició de la província.\nEn el circuit absolut provincial 'Mon de pra', Miquel Garcia fou el tercer classificat de la general masculina i Alba Agustí la segona classificada en la femenina d’entre 77 nedadors i 117 nedadores classificats.\nUna fita a remarcar d’aquesta temporada 2001-02 foren els campionats d’Espanya d’hivern júniors que es celebraren a Eivissa. A més dels espectaculars èxits de Fadma Assnousi, hi participaren també Miquel Garcia i Alba Agustí amb resultats molt bons.\nUn gran esdeveniment de la natació local fou l’ascens, altre cop, a la màxima categoria catalana absoluta. En només dos anys s’havien escalat dues categories. L’equip que aconseguí aquesta fita fou un dels equips més joves de la lliga, i el formaren els següents nedadors, que varen ser els encarregats d’assolir els èxits de la secció en aquests anys: M. Àngels Nogué, David Aubert, Ester Albella, Tània i Cristian López, Blai Mallarach, Zaida Jaime, Raquel i Isaac Massegú, Pere Vilà i Bàrbara Massegur com a infantils; com a júniors foren Aniol Massegur, Miquel Garcia, Alba Quintana, Fadma Asnoussi i Alba Agustí i com a absoluts Enric i Miquel Sala, Dani Marcé, Ester València, Mireia Fàbrega i Jordi Mayola.\nAixí mateix Ester Albella participà, amb la FCN en el III Open Natació Illes Canàries.\nDurant el 2003 continuava la progressió dels més petits de la secció i es mantenien els resultats de les categories més grans. En alevins, després de les sis jornades de lliga es quedà en el tretzè lloc de 74 clubs; en benjamins l’equip es classificà en desena posició i primers provincials.\nDues nedadores participaren en els campionats d’Espanya absolut Open a Madrid: una fou Fadma Assnousi l’altra Alba Agustí que disputà una final B.\nA l’estiu d’aquest 2003 se celebraren a la piscina Parque del Oeste de València els campionats d’Espanya infantils. Ester Albella arribà a dues finals A els 100 i 200 metres esquena, i Cristian López aconseguí el subcamiponat català de fons.\nEn categoria alevina, dues nedadores del Club, Ariadna Garrigolas i M.Mercè Oliveras, van nedar el juliol el campionats d’Espanya de la Joventut. Laia Serra, també classificada, no hi pogué participar per malaltia.\nEl fet més remarcable esportivament parlant, i de gran repercussió dintre el Club, fou la celebració de la 50a Travessia Tossols-Basil. L’esdeveniment comportà tot un seguit d’actes, dels quals el de més ressò fou un sopar de tots els nedadors de la casa que havien participat, en algun moment de la seva història, en aquesta prova. Els guanyadors d’aquesta 50a travessia foren Fadma Assnousi i Jordi Pau (en aquells moments Jordi Pau formava part del CN Sant Andreu).\nEl febrer del 2004 es varen celebrar a les nostres instal·lacions, amb nota alta pel que fa a organització i amb unes grades plenes a vessar, els campionats de Catalunya infantils d’hivern. Els resultats més significatius d’aquests campionats foren la medalla de plata en els 200 metres braça , la d’or en els 100 metres braça i el quart lloc en 100 metres estils de Marina Sánchez; els dos quarts llocs de Laia Serra en 100 i 200 metres braça; el quart lloc en 100 metres lliures i el cinquè en 200 metres lliures de M. Mercè Oliveras; i el cinquè lloc en 200 metres braça de Lídia Hernàndez. Es va acabar la competició en el dotzè lloc per equips.\nEn les categories inferiors cal ressaltar els resultats següents:\nPreenjamins. Final a Barcelona: Lídia Huete (sisena en 50 metres esquena i setena en 50 metres braça), Miquel Gasulla (quart en 50 metres esquena), i Marc Massegú (cinquè en 50 metres esquena).\nBenjamins. Campionats de Catalunya a Manresa: Tània Ribas (medalla de plata en els 100 metres esquena i de bronze en els 200 metres estils), Laura Hernández (setena en 100 metres braça i novena en 100 metres esquena) i Gerard Reixach (quart en 100 metres braça).\nAlevins. Campionats de Catalunya: Gemma Deseura (novena en 100 metres papallona als d’estiu), Anna Pujol (vuitena en 100 metres braça als d’hivern i desena en 800 metres lliures als d’estiu) i Tamara Sánchez (novena en 100 metres braça als d’estiu).\nLa participació del nostre club en el campionat d’Espanya aleví a Astúries la realitzaren les nedadores Anna Pujol i Gemma Deseura i el nedador Sergi Soy.\nTània Ribas. Va acabar la temporada de benjamina entre les millors marques de Catalunya de la seva edat en un gran ventall de proves, la qual cosa demostrà la seva condició innata per disputar de forma més que satisfactòria qualsevol dels quatre estils. La seva evolució durant el temps que portà en la categoria d’alevina fou més que bona. Només començar aquesta temporada 2004-2005, va batre els rècords del Club de l’edat de 10 anys en les proves de: 50 metres esquena, 50 metres braça, 100 metres braça, 200 metres braça, 200 metres papallona i 100 metres estils.\nMarina Sánchez. L’estiu del 2003 obtingué dues medalles d’or als campionats d’Espanya infantils, en 100 i 200 metres braça. Fou seleccionada el 2003 per la FCN, en la categoria infantil, per fer una estada al CAR de Sant Cugat del Vallès i més endavant a les Palmes de Gran Canària. Ja dins la temporada 2004-2005 fou seleccionada el desembre de 2004 per prendre part al Míting de les 3 Nacions Júniors a Riccione (Itàlia) on va assolir tres sisenes posicions en 50, 100 i 200 metres braça, i el gener de 2005 per a un míting internacional a Burdeus (França) on va assolir una primera posició en 200 metres braça i dues terceres posicions en 100 metres braça i 200 metres estils. Als campionats d’Espanya absoluts celebrats al desembre de 2004 a València, va ser dotzena en 200 metres braça i vintena en 100 metres braça.\nDe 2005 fins a l'actualitat\nLa temporada 2006-07 coincideix amb l’arribada del tècnic Lluc Albiol, provinent del CN Onda de Castelló que substitueix el tècnic Tomàs Domínguez. Aquest canvi no afecta la resta de l’estructura tècnica de l’equip.\nA mitjans de temporada, el tècnic dels alevins David Rodríguez, finalitza la seva tasca dins de l’equip i és substituït per Pere Vilà.\nEn acabar la temporada l’entrenador asturià Antonio Oliveira (que la temporada anterior havia entrenat en el SGHT16 d’Hamburg, a Alemanya) substitueix Lluc Albiol. Pere Vilà queda com a entrenador dels alevins, Beth Carnero s’encarrega dels benjamins i Olga Carnero i Jordi Mayola dels prebenjamins i de l’escola aquàtica.\nLa secció es planeja llavors un doble objectiu; en una primera fase es busca augmentar la quantitat però sobretot la qualitat de l’equip júnior/absolut, a curt-mitjà termini; i en una segona fase consolidar aquestes categories mantenint un alt nivell.\nPer aconseguir aquests objectius, s’estableix una estratègia de treball amb l’equip infantil, el més nombrós en aquell moment, per tal que en dos o tres anys es consolidin com la base de l’equip en arribar a les categories júnior i absolut. Paral·lelament es treballa amb la base, sobretot amb la categoria alevina per tal que hi hagi una continuïtat en aquest primer grup. A més, es busca que els nedadors que en aquell moment ja estaven a les categories de dalt, perllonguin la seva vida esportiva mantenint un nivell el més alt possible i que serveixin d’aquesta manera com a mirall per als esportistes que vénen de baix.\nIniciada la temporada es busca un substitut per l’entrenador de la categoria alevina que ha deixat el seu lloc. Així es reestructura l’equip i es nomena la Beth Carnero segona entrenadora del Club amb plenes responsabilitats de la base de l’equip i de la captació de nedadors. En aquell moment entrenaven l’equip aleví tant l’Antonio Oliveira com l’Olga Carnero. Els ajudaven Jordi Mayola i Imma Romero.\nComença la temporada 2008-09 amb la incorporació de l’exnedador i jugador del primer equip de Waterpolo Xús Plana a la secció, el qual es va fer càrrec de la categoria alevina. Amb aquesta incorporació es consolida una estructura de treball que es mantindrà durant diversos anys i que dota d’estabilitat a l’equip, la qual cosa es veu reflectida tant en el treball dut a terme com en els resultats esportius.\nS’anava consolidant el projecte esportiu de la temporada anterior. Es consolidava l’augment de la quantitat de nedadors júniors-absoluts, i sobretot la millora dels resultats. Es passa de 7 nedadors la temporada 2006-07 a 14 la temporada 2011-12 (dels quals 3 són absoluts). Pel què fa als resultats, es passa d’1 medalla als campionats de Catalunya júnior d’hivern i 1 als júnior i absolut jove d’estiu, a obtenir 9 medalles en el júnior d’hivern i 8 en el júnior i absolut jove d’estiu (ambdós de Catalunya), 4 en els d’Espanya joves d’hivern i unes altres 4 al júnior d’Espanya d’estiu.\nA més cal dir que es produeixen tres fets significatius. Àlex Charleworth aconsegueix una millor marca catalana de 17 anys en la prova dels 50 metres lliures, tres nedadors del Club aconsegueixen medalles d’or en campionats d’Espanya (Tània Ribas, Lídia Huete i el mateix Àlex Charlesworth) i l’equip femení es classifica per disputar la Copa d’Espanya.\nEl primer objectiu doncs s’havia aconseguit. Només faltava donar continuïtat a l’equip; que ell bon treball de la base del Club permetis ser moderadament optimistes: semblava que l’inevitable relleu generacional es podia realitzar amb garanties suficients.\nMercè Oliveras. Obté una medalla de plata i Marc Bach una d’or, la primera al campionat de Catalunya júnior d’hivern i el segon al d’estiu.\nTres nedadors infantils es classifiquen, tant a l’estiu com a l’hivern, als campionats d’Espanya: Gerard Reixach, Tània Ribas (medalles d’or i bronze als d’hivern) i Ariadna Reche.\nDos nedador alevins es classificaven per al Campionat estatal del CSD. I Lídia Huete i Laia Coma aconseguien medalles a nivell català, en papallona i esquena respectivament.\nFinalment el relleu benjamí format per Núria Payola, Mireia Lucena i les germanes Blanca i Júlia Cortés, obtenien una medalla d’or en la final catalana de relleus.\nEl resultat més destacable és la medalla de bronze de la Tània Ribas en el campionat d’Espanya infantil d’hivern en 100 metres esquena, i les quatre medalles (dos ors i dues plates) en el de Catalunya d’hivern.\nGerard Reixach al campionat de Catalunya infantil d’estiu, obté el bronze en 100 metres braça.\nEn categoria alevina, Lídia Huete, Laia Coma i Ariadna Guinó obtenen un total d’11 medalles (6 ors, 4 plates i 1 bronze).\nEls benjamins també contribueixen a augmentar el medaller del Club amb un bronze de Núria Payola en els 50 metres lliures i un altre bronze en el relleu de 4x50 metres papallona mixt.\nCal dir que Tània Ribas és convocada per a una concentració d’un mes al CAR de Sant Cugat i que tant Lídia Huete com Laia Coma es classifiquen per al campionat d’Espanya de la joventut.\nLa consolidació del primer equip de la secció permet la classificació per a la copa catalana de segona divisió. Malgrat l’equip molt jove, s’aconsegueix mantenir la categoria.\nRemarcar també el bon paper de l’equip aleví femení, que assoleix la setena posició en el campionat de Catalunya tant d’estiu com d’hivern.\nDes del punt de vista individual, Tània Ribas obté l’or en els 50 metres esquena i el bronze en els 100 metres esquena en els campionats d’Espanya júnior a Castelló. A més obté 4 medalles als campionats de Catalunya (2 ors en 50 i 100 metres esquena i dos bronzes en 200 metres esquena i 200 metres estils).\nEn categoria infantil, Lídia Huete obté la victòria en els 100 i 200 metres papallona en el campionat de Catalunya.\nEn categoria alevina Ariadna Guinó obté la medalla de bronze en els 200 metres braça als campionats de Catalunya d’hivern, i la plata en els d’estiu, mentre que en la categoria benjamina aconsegueixen un total de 5 medalles (2 ors, 1 plata i 2 bronzes) Mireia Lucena, Núria Payola i Ferran Delgà.\nNovament l’equip es manté a la segona divisió a la copa catalana, la qual cosa el situa de manera estable dins dels 16 millors equips absoluts de Catalunya. La permanència s’aconsegueix cada cop de forma més folgada: es passa de lluitar per evitar els últims llocs a lluitar per estar entre els primers.\nEn categoria infantil cal ressaltar la 6a plaça de l’equip femení en el campionat de Catalunya d’estiu, i en alevins es repeteix la sisena posició femenina a la lliga catalana de clubs i setena total.\nLídia Huete és convocada per la FCN per integrar la selecció catalana en el I Campionat d’Espanya infantil per comunitats autònomes, a Don Benito (Extremadura).\nTània Ribas en categoria júnior es consolida a nivell estatal, i repeteix bons resultats tant a l’hivern (2 bronzes en 50 i 100 metres esquena) com a l’estiu (or en 50 metres esquena, plata en 100 metres esquena i bronze en metres 200 esquena). A nivell català obté 7 medalles (4 a l’hivern i 3 a l’estiu).\nConvocatòries, llistes de sortida i resultats\nCalendari de competicions 2020-2021\nRànquing i taula de rècords


Vilabertran / Comarcas: Alt Empordà\nHabt. / Ine 2005 860\nDirección Carrer d'en Josep Reig i Palau, 10\nTeléfono 972 505 902\nFax 972 502 831\nWeb Oficial Vilabertran\nWeb de Interés Història i patrimoni de Vilabertran\nE-mail municipio info@vilabertran.cat\nVilabertran està situat al NE del terme de Figueres, al sector de la plana empordanesa de l'interfluvi entre la Muga i el riu Manol, prop de llur confluència.\nEl seu terme municipal és força reduït, de 2,29 km2 d'extensió. El territori, en una bona part ben conreat, és regat per nombrosos pous i per la riera de Figueres, o de Galligants, la qual, a migdia, va paral·lela a l'antic límit municipal amb Vilatenim, municipi amb el qual també confronta a llevant.\nEl territori, en una bona part ben conreat, és regat per nombrosos pous i per la riera de Figueres, o de Galligants, la qual, a migdia, va paral·lela a l'antic límit municipal amb Vilatenim, municipi amb el qual també confronta a llevant\nEl poble es formà al voltant del monestir de Vilabertran, important canònica augustiniana (després col·legiata), els abats de la qual tingueren la jurisdicció del lloc. L'església del monestir, notable exemplar romànic, esdevingué la parroquial.\nEl conjunt monumental del monestir de Santa Maria de Vilabertran consta de tres sectors diferenciats, de cronologia diversa: l'església, el claustre, voltat dels antics edificis conventuals, i el palau abacial.\nL'església de Santa Maria (en fotos) és l'element més destacat del conjunt monacal. Es creu que no va ser acabada fins després de la seva consagració el 1100. És de base quadrangular dividida per dues fileres de columnes que parteixen l'espai en tres naus diferents. La nau principal està coberta amb una volta de canó. Està reforçada per quatre arcs recolzats en pilars.\nEl campanar es va construir entre els segles XII i XIII. Està compost per tres galeries decorades en estil llombard. La façana és totalment llisa; no presenta cap ornament. A la dreta de la torre es poden veure encara les restes d'un campanar que mai va arribar a completar-se.\nEls carrers són estrets, rectilinis, i s'entrecreuen formant angles rectes. La Plaça Major, al centre de la població, és de forma quadrangular. Moltes cases de Vilabertran van ser construïdes o reformades als segles XV i XVI, com es dedueix dels elements arquitectònics, entre els quals es destaquen nombroses finestres coronelles gòtiques.\nEl casal més notable és a la banda N de la placeta del Dr. Narcís Heras. Al carrer de l'Empordà i al de Vilatenim també hi ha edificis d'interès.\nTorre d'en Reig:\nEdifici de finals dels segle XIX i de principis del segle XX, modernista de línies gaudinianes, que consta de planta baixa, dos pisos, golfes i una torre.\nConstruït per encàrrec de l'Enginyer Forestal, en Josep Reig, que morí prematurament.\nHeretat pel conegut pedagog i artista figuerenc, en Ramon Reig, la utilitzà com a segona residència.\nBenido: Mare De Déu\nDel folklore popular destaca la festa major de la Mare de Déu d'Agost, que dura 3 dies, i la festa major petita de Sant Ferriol, que s'escau el diumenge pròxim al 18 de setembre, que fins l'any 1950 consistia en un important aplec. Pel setembre se celebra el Festival de Música de Vilabertran i el Festival Jove al recinte del monestir, amb una sèrie de concerts i actes culturals.(ftes, fotos, mas info ver links)


\t<Pintura i dibuix> acordillament\nacordillament, n m\nIrregularitat de la textura pictòrica produïda per l'aplicació amb brotxa d'una pintura massa espessa, que es caracteritza per l'aparició de solcs paral·lels que segueixen el recorregut de la pinzellada.\n\t<Pintura i dibuix> acrílic\nacrílic, n m\npintura acrílica, n f\tsin. compl.\n\t<Escultura> acròlit\nacròlit, n m\n\t<Pintura i dibuix> acromatisme\nDescoloració que resulta de la mescla dels colors primaris i els seus complementaris en la mateixa proporció.\n\t<Arquitectura i urbanisme> acròpoli\nPart d'una polis fortificada i situada en una zona elevada, que servia com a defensa i com a centre religiós.\n\t<Arquitectura i urbanisme> acròpolis\n\t<Arquitectura i urbanisme> acroteri\nElement decoratiu amb forma de petit pedestal situat als extrems o al vèrtex d'un frontó en un temple grec, etrusc o romà.\n\t<Escultura> , <Arquitectura i urbanisme> acroteri\nElement decoratiu amb forma de palmeta o de figura situat als extrems o al vèrtex d'un frontó en un temple grec, etrusc o romà.\nBarana situada damunt una cornisa per a amagar la teulada.\n\t<Pintura i dibuix> , <Escultura> actitud\nPositura o disposició d'una figura en una composició.


Es Baluard > Activitats > Cultural > Cerca el rosa a Es Baluard. Visites guiades a la Col·lecció en clau de gènere/transgènere\nDies: 8, 15, 22 i 29 de novembre de 2018\nEspai: Col·lecció Permanent – Planta 1\nEs Baluard Museu d’Art Modern i Contemporani de Palma participa al programa «La tardor als museus» impulsat per la Xarxa de museus, que integra diverses institucions museístiques de l’illa. És una iniciativa de la Secció de Museus i Belles Arts del Departament de Cultura, Patrimoni i Esports del Consell de Mallorca, que ofereix una programació coordinada d’activitats per al públic familiar amb l’objectiu de fomentar el coneixement d’aquests centres, incentivar la visita i reforçar la visibilitat.\nEls pigments i la utilització del color són el leitmotiv d’aquesta edició proposada pel Consell de Mallorca per recolzar el treball en xarxa entre museus. En Es Baluard volem donar un gir al tradicional estudi del color des de la perspectiva pictòrica i estètica i, en aquest cas, les visites es focalitzaran en la dimensió política-social del color. Sota el títol «Cerca el rosa a Es Baluard. Visites guiades a la Col·lecció en clau de gènere/transgènere» el color rosa es convertirà en la línia guia per fer un recorregut per la Col·lecció en què es tractaran qüestions de gènere i transgènere fent referència a temes com els feminismes i transfeminismes, les noves masculinitats, el queer … a través de les obres d’artistes com Miriam Cahn, Marina Abramović, Yannick Vu, Nan Goldin i Ocaña, entre d’altres.\nmediació museus transgèneres\n8 de novembre de 2018 → 29 de novembre de 2018


© L'estat de la ciutat\nEl Ple de l’Ajuntament de Lleida sobre l’estat de la ciutat ha posat a debat el darrer any de gestió municipal. Per part del govern, ha estat un curs de treball intens, on hem continuat centrats en la raó de ser de la gestió municipal: servir la ciutadania, potenciar els serveis públics municipals i, ara sobretot, protegir els més febles en un temps de recuperació de la crisi encara teòrica. A la vegada, la Paeria ha vetllat per impulsar projectes i iniciatives que injectin activitat econòmica, ocupació i progrés a Lleida.\nL’estabilitat del govern municipal ha permès aprovar un document estratègic per al futur de la ciutat, el Pla d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM). Amb el POUM, realitzat amb un ampli procés de participació ciutadana, Lleida creixerà de manera harmònica i cohesionada, sense expandir els límits urbans, omplint els buits que queden a l’interior de la ciutat i preservant l’Horta. El Pla protegeix el dret a l’habitatge i pinta una Lleida de color verd, amb els boscos urbans o l’anella verda que encerclarà la ciutat. Així mateix, multiplica per tres els béns patrimonials protegits, monumentals i naturals, es tripliquen fins a arribar als 483 elements. L’encapçala la Seu Vella que, a l’octubre, presentarà el renovat dossier de la candidatura a Patrimoni Mundial de la UNESCO al Consell de Patrimoni del Ministeri de Cultura.\nEn paral·lel al POUM, ha estat un any intens d’obres –la reforma de l’antiga N-II i de l’avinguda de l’Exèrcit, l’ampliació de la xarxa de carril bici, la reurbanització del barri de Noguerola, el bosc urbà de Balàfia, entre moltes altres–. El pròxim 5 de juliol s’inaugurarà la recuperació del Call Jueu al Centre Històric i en el segon semestre d’enguany s’iniciarà la reforma de les places de l’Auditori i de la Panera. També començaran a curt termini la reforma del carrer Príncep de Viana i la primera fase de la rehabilitació de les Basses. El Centre Històric i la Mariola es mantenen com a barris d’acció prioritària i seguim apostant per la rehabilitació de les parts antigues del conjunt dels barris de la ciutat així com per un altre deute pendent de Lleida, la seva industrialització que també impulsa el POUM.\nUn urbanisme amb bona planificació i de qualitat genera progrés i, també, facilita una mobilitat més segura. A Lleida fa tres anys que no hi ha accidents de trànsit mortals a la qual cosa també han contribuït les campanyes divulgatives de Seguretat Viària que realitza la Guàrdia Urbana així com l’entrada en servei dels radars. Hem d’intentar mantenir aquest nivell i reduir el nombre d’accidents que, recentment, havia augmentat. Per aquest motiu, el límit del marge de tolerància dels radars s’ha situat en els 60 km/h i es continuarà amb les campanyes educatives i preventives. En un altre àmbit de la seguretat, la relativa als delictes, la ciutat acumula prop de cinc anys de descensos d’aquests tipus de fets.\nCom assenyalava abans, en un context de sortida teòrica de la crisi econòmica les polítiques socials s’han situat al capdavant de l’acció del govern municipal. Els nostres serveis socials han atès el 24 per cent de les famílies de la ciutat –per fortuna, moltes són atencions per raó de l’edat avançada–. La teleassistència municipal gratuïta universal, que s’atansa als 6.000 usuaris, és un dels serveis a la gent gran que els dóna més suport, autonomia i seguretat en el seu dia a dia. El potenciarem amb noves prestacions a través del mòbil. En general en el camp social, s’ha detectat un tipus de pobresa emergent entre les famílies, la pobresa energètica. L’any passat, la Paeria va obrir 5.549 expedients per evitar tall en els subministraments a famílies vulnerables i enguany ja en portem 3.188.\nLes polítiques educatives i de promoció econòmica no deixen de ser, també, polítiques socials. En educació, la Paeria manté un potent ventall de serveis i d’equipaments (les Escoles Bressol, l’Aula de Teatre, el Conservatori, l’Escola d’Art Leandre Cristòfol) i col·labora amb la implantació dels estudis de Formació Professional a Lleida, en especial, amb la modalitat dual. L’Institut Municipal d’Ocupació es manté com un dels principals actius de Lleida en el camp de la formació i inserció sociolaboral –l’any passat, 2.000 persones es van inserir a través d’algun dels seus serveis i programes– i el Parc Científic i Tecnològic de Gardeny ja suma 1.800 treballadors distribuïts en 130 empreses.\nLleida aspira a una major industrialització i a diversificar la seva oferta comercial i de serveis per consolidar-se com a capital d’una àrea d’influència que comprèn una població de mig milió de persones i, també, com a centre d’una de les principals regions agroalimentàries d’Europa. La potenciació del Turisme –que ha incorporat el Parador–, dels esdeveniments esportius, de la programació i de la creació cultural són altres eixos a partir dels quals el govern de la Paeria vol seguir propulsant el salt endavant de Lleida.


43 denunciats en una festa il·legal al Front Marítim\nA l'interior del local hi havia música i alcohol, i els participants en la festa no duien mascareta ni respectaven la distància de seguretat\nAna Gili | divendres, 14 de gener del 2022, a les 10.41\nEls Mossos d’Esquadra han multat 43 persones que participaven aquest dijous a la nit en una festa il·legal a un local d’oci nocturn del Front Marítim. Malgrat que el local estava tancat, diversos agents de paisà van observar com algunes persones entraven i sortien del local Latin Palace (ubicat al carrer de Ramon Trias Fargas). Quan la policia va accedir a l’interior del recinte, van descobrir que participaven en una festa il·legal amb música, alcohol, sense mascaretes ni distància de seguretat i incomplien les restriccions marcades per la covid.\nEls Mossos, a més, van localitzar diverses bosses de droga en pols en algunes de les taules i han identificat cinc persones per tinença il·legal de substàncies. L’actuació està emmarcada dins el dispositiu ORIS, que controla el compliment de les restriccions marcades pel coronavirus.\nAquesta última setmana, la Guàrdia Urbana ha desallotjat 300 persones en dues festes il·legals a l’Eixample i Sants-Montjuïc. També a Sant Martí es va intervenir en un local il·legal que s’estava usant com a discoteca.\n— begudes alcohòliques — covid — discoteca — Mossos d'Esquadra


Col·lecció de moments: Tronc d'un ficus gegant a Monreale\nAda 11 d’abril de 2016 a les 21:52\nSembla la pell d'un elefant!\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 7:49\nÉs la pell d'un vell ficus, gran com un elefant!\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 7:50\nDe fet és molt més gran que un elefant...\nPere 11 d’abril de 2016 a les 22:08\nOstres! Al menjador de casa també hi tenim un ficus ... però és un xic més petit. Potser és el "benjamí" de l'espècie.\nhe, he, he... feu-lo créixer, però notant... la vostra casa en patiria...\nM. Roser 11 d’abril de 2016 a les 22:47\nCaram, quin senyor ficus, el que tinc jo al seu costat, és microscòpic...M'encanten aquests troncs tan entortolligats!\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 7:51\nA Sicília en vam veure uns quants d'aquests gegants!\nBondia M Roser!\njoan gasull 11 d’abril de 2016 a les 23:30\ntot ésser viu té tendència a embolicar-se...... ;)\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 7:52\nLes persones en som experts en embolics... ;)\nmiquel 12 d’abril de 2016 a les 2:02\nInspiradora imatge i versos :-)\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 19:04\nMiquel, realment t'has inspirat. És una tanka fantàstica que connecta molt bé amb la meva idea, la pujo amunt. Gràcies.\nxavier pujol 12 d’abril de 2016 a les 8:51\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 19:05\nEren una meravella aquests ficus, jo a Catalunya mai n'he vist de tan grans.\nPono el poema al post! Gràcies, Xavier!\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 19:06\nXeXu 12 d’abril de 2016 a les 14:35\nAquí hi pot viure tot un poblat de petits éssers arboris. Tels pots imaginar saltant de tronc en tronc.\nN'hi cabrien un munt... I tant!\nJordi Dorca 12 d’abril de 2016 a les 18:15\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 19:07\nConcís i preciós, Jordi, me l'enduc.\nnovesflors 12 d’abril de 2016 a les 18:50\nEls troncs dels ficus són espectaculars, ací també en tenim d'aquests antics.\nHaiku i tanka ben reeixits.\nCarme Rosanas 12 d’abril de 2016 a les 19:08\nSembla que arrelin en l'aire... Gràcies, bonica!\nHelena Bonals 13 d’abril de 2016 a les 12:01\nCarme Rosanas 13 d’abril de 2016 a les 12:15\nSintetitzar pot ser molt útil, moltes vegades... Me l'enduc, Helena!\nGalionar 14 d’abril de 2016 a les 19:23\nCarai...! Doncs a mi em sembla que no n'he vist mai cap, d'això... Perdoneu, eh?, però fins i tot em fa una mica d'angúnia... Sens dubte, caldria veure-ho al natural.\nCarme Rosanas 14 d’abril de 2016 a les 22:56\nÉs impressiomant, però al natural, angúnia no en fa pas. Sòn ficus imponents, immensos, gegants i al mateix temps acollidors.\nmanjacostel 14 d’abril de 2016 a les 20:41\nL'ai vist aquel ficus gigant a Palerme, prèp del pòrt . Es pas tot sol , que totes son gigants a l'entorn dins l'òrt... Coma d'amoros rajats de la Tèrra los braces e las cambas nosadas , encara per plaser de s'èsser trobats.\nCurios per de que a l'entorn , i a de barris arroïnats e ren a cambiat dempuèi la darrièra guèrra que la mafia s'aliguèt als americans per caçar los germans e desliurar l'ille a condicion de demorar los mèstres de Sicilia. E que o son encara!\nCarme Rosanas 14 d’abril de 2016 a les 23:00\nN'hi ha bastants a tota la zona de vora Palerm. A Monreale, també i a altres llocs de l'illa. És cert hi ha barris que estan molt arroïnats... I no m'estranya que encara sigui des de la guerra, es nota. Gràcies per l'explicació, Alam.\nJoan Rodó i Galiana 14 d’abril de 2016 a les 23:10\nEspectacular imatge !\nCarme Rosanas 14 d’abril de 2016 a les 23:33\nRealment el que era espectacular era l'arbre... m'hagués agradat tenir els teus ulls i la teva càmera de fer fotos i la teva traça...\nJoan Rodó i Galiana 15 d’abril de 2016 a les 1:58\nCarme,la teva foto està molt bé,doncs..,es poden veure de prop tots els detalls,fins j tot el cor que algú hi va dibuixar.:-)\nNo vares fer fotos de l'arbre sencer?\nCarme Rosanas 15 d’abril de 2016 a les 16:33\nSí, que vaig fer fotos de l'arbre sencer, amb persones a la vora del tronc per veure millor la mida.\nJoan Rodó i Galiana 15 d’abril de 2016 a les 20:16\nFantàstic! amb la imatge ampliada es veu la grandesa de l'arbre.\nAssumpta 15 d’abril de 2016 a les 22:18\nOstres, ostres, ostres... La natura és una passada!!!\nCarme Rosanas 15 d’abril de 2016 a les 22:59\nI tant que sí, sempre és capaç de sorprendre'ns!


Aquesta iniciativa es planteja en el marc del Pacte del Temps de Barcelona i compta amb l’assessorament i l’expertesa del Barcelona Mentoring Program i el Women Mentoring Program de Barcelona Activa. Sis empreses amb experiència han fet de mentores a sis empreses interessades a millorar la seva organització del temps durant sis mesos, d’octubre de 2018 a març de 2019.\nLes empreses que s’han presentat com a mentores ja han desenvolupat anteriorment mesures com la flexibilitat horària, l’e-treball i d’altres mesures de conciliació enfocades a promoure la corresponsabilitat, i disposen de plans, documentació, eines i indicadors d’avaluació que les ajuden a avaluar les accions que duen a terme. D’altra banda, les empreses mentorades ja tenen una proposta o esborrany del tema o temes en què sol·liciten la mentoria, i tenen el compromís d’elaborar un pla de millora que els permetrà implementar el projecte.\nDes de la Secretaria Tècnica del projecte es van seleccionar tant les empreses mentores com les mentorades. Actualment es fa seguiment de les reunions presencials i es procura que la mentoria es desenvolupi correctament. A més, s’avaluarà l’impacte dels projectes de pla de millora que sortiran d’aquest programa de mentoria.\nEl Pacte del Temps de Barcelona és un acord de ciutat que promou la realització d’actuacions perquè les persones visquin i organitzin el seu temps de vida quotidiana segons les seves necessitats en un marc col·lectiu de convivència.\nMés de dues-centes entitats, empreses i organitzacions vinculades a la ciutat de Barcelona en formen part, i totes treballen per la corresponsabilitat efectiva entre homes i dones, la facilitació de més temps social per a la ciutadania, l’adopció de models de gestió de temps eficients, la implantació progressiva de la reforma horària i la conscienciació del temps com a factor clar del benestar quotidià de les persones, entre d’altres.\nOn puc saber més sobre la Xarxa NUST?


La llibertat intel·lectual com a dret humà: la funció de les biblioteques en una societat democràtica | BiD\nMoltes cultures i molts països creuen que la llibertat d'informació i el dret d'una persona a la privadesa són components clau del creixement personal, de l'entesa cultural i d'un món en pau. Les persones que estudien àmpliament el món i que qüestionen les normes tenen la capacitat d'explorar i qüestionar creences acceptades comunament, de trobar noves respostes als reptes i d'inventar mètodes per millorar la vida a la Terra. Una societat formada i lliure de pensament pot generar nous coneixements científics, crear tecnologies innovadores i fomentar noves idees que facin avançar les comunitats del món. Després de la Segona Guerra Mundial, molts països es van posar d'acord en la importància que creien que tenia la llibertat intel·lectual. Després d'aquesta guerra, es va reconèixer, sense vacil·lació, que els governs, mitjançant actes de guerra, havien destruït societats i delmat cultures. Els líders mundials van treballar plegats per intentar aconseguir una pau duradora a escala mundial i van crear les Nacions Unides i els seus documents rectors.\nEl desembre del 1948, l'Assemblea General de les Nacions Unides (ONU) va reconèixer la importància de la llibertat intel·lectual en signar la Declaració Universal de Drets Humans. La formació de les Nacions Unides i la creació d'aquest document marquen un moment transcendental en la història mundial quan diversos països trencats a causa de la guerra es van comprometre a trobar un bé comú per mantenir la pau mundial (United Nations, s.d. a). Els països que van treballar per formar l'ONU van aconseguir el consens per fer-ho perquè creien que la millor manera de mantenir la pau era permetre a les persones viure lliurement, sense opressió. Un dels aspectes fonamentals de viure una vida lliure sense opressió és la llibertat intel·lectual. L'article 19 de la Declaració Universal de Drets Humans de l'ONU defineix les llibertats intel·lectuals inherents a tots els éssers humans. Aquests drets inclouen: "the right to freedom of opinion and expression; this right includes freedom to hold opinions without interference and to seek, receive and impart information and ideas through any media and regardless of frontiers" (United Nations, s.d. b).\n2 Documents de suport per a les biblioteques\nL'Organització de les Nacions Unides per a l'Educació, la Ciència i la Cultura (Unesco), una agència de l'ONU, va assenyalar específicament les biblioteques públiques el 1994 quan va aprovar un document titulat UNESCO Public Library Manifesto. El manifest reconeix les biblioteques públiques com llocs on les persones haurien de poder buscar i explorar la informació lliurement. El document defineix què són les biblioteques públiques i estableix que haurien de proporcionar accés a tots els membres d'una comunitat; que ningú no n'hauria de quedar exclòs dels serveis per raons de "age, race, sex, religion, nationality, language or social status" (UNESCO, 1994). A més, el document indica que les biblioteques públiques haurien de crear fons inclusius i que no haurien de tenir cap mena de censura ni influència. "Collections and services should not be subject to any form of ideological, political or religious censorship, nor commercial pressure" (UNESCO, 1994).\nLa International Federation of Library Associations and Institutions (IFLA) va aprovar una declaració el març del 1999 amb més orientació per a biblioteques i bibliotecaris de tot tipus de biblioteques. El document és conegut com IFLA Statement on Libraries and Intellectual Freedom i inclou declaracions ètiques que ofereixen consells als bibliotecaris professionals i també declaracions que defineixen i reafirmen els conceptes descrits a la Declaració Universal dels Drets Humans. "IFLA asserts that a commitment to intellectual freedom is a core responsibility for the library and information profession. IFLA therefore calls upon libraries and library staff to adhere to the principles of intellectual freedom, uninhibited access to information and freedom of expression and to recognize the privacy of the library user" (IFLA, 1999).\nEl document de la IFLA s'embeu de la Declaració Universal dels Drets Humans de l'ONU i inclou aquestes afirmacions: "IFLA declares that human beings have a fundamental right to access expressions of knowledge, creative thought and intellectual activity, and to express their views publicly. IFLA believes the right to know and freedom of expression are two aspects of the same principle. The right to know is a requirement for freedom of thought and conscience; freedom of thought and freedom of expression are necessary conditions for freedom of access to information" (IFLA, 1999).\nFinalment, la declaració de la IFLA demana als bibliotecaris i a les biblioteques en què treballen que siguin actius en molts àmbits. "Libraries contribute to the development and maintenance of intellectual freedom and help to safeguard basic democratic values and universal civil rights. Libraries have a responsibility both to guarantee and to facilitate access to expressions of knowledge and intellectual activity. To this end, libraries shall acquire, preserve and make available the widest variety of materials, reflecting the plurality and diversity of society" (IFLA, 1999).\n3 Organismes que donen suport a les biblioteques als Estats Units\nAls Estats Units, l'American Library Association (ALA) és l'organització professional a escala nacional per a biblioteques i bibliotecaris. Els membres de l'ALA van crear (i els actualitzen periòdicament) una sèrie de documents que han estat aprovats formalment per l'òrgan directiu de l'organització. Aquests documents proporcionen una base ètica als bibliotecaris que treballen a les biblioteques nord-americanes. La Library Bill of Rights de l'ALA es basa en a la Primera Esmena de la Constitució dels Estats Units i s'ajusta a les declaracions de la IFLA. La Library Bill of Rights reconeix que una biblioteca és un fòrum públic on s'aprèn i on es comparteixen i entenen idees. Els apartats II i III de Library Bill of Rights assenyalen: "Libraries should provide materials and information presenting all points of view on current and historical issues. Materials should not be proscribed or removed because of partisan or doctrinal disapproval. Libraries should challenge censorship in the fulfillment of their responsibility to provide information and enlightenment" (American Library Association, 1996).\nUn altre document que serveix d'orientació a bibliotecaris, autors i llibreters dels Estats Units és Freedom to Read Statement. Aquesta declaració es va crear inicialment a la dècada del 1950 quan una facció del govern dels EUA va censurar la discussió, les idees i el treball creatiu. L'ALA va treballar amb l'American Book Publishers Council per elaborar una declaració conjunta acordada per bibliotecaris, llibreters i editors (Magi i Garner, 2015, p. 23). Des que es va escriure el 1950 aquesta declaració s'ha anat actualitzant amb alguns canvis i avui en dia la declaració fundacional diu: "It is in the public interest for publishers and librarians to make available the widest diversity of views and expression, including those which are unorthodox, unpopular, or considered dangerous by the majority" (American Library Association, 2004). Aquesta declaració es basa en la creença que les veus minoritàries poden tenir una veritat nova o important que sigui interessant per a la majoria de la societat. També assenyala que els ciutadans en una democràcia haurien de tenir accés a tota la informació perquè cada persona pugui decidir per si mateixa en què creu.\nUna de les principals vies mitjançant la qual els bibliotecaris poden rebre respostes a qüestions sobre llibertat intel·lectual és l'Office of Intellectual Freedom (OIF) de l'ALA. Aquesta Oficina nacional ajuda els bibliotecaris donant-los consells i suport quan hi ha un risc de censura en una biblioteca. Els bibliotecaris poden contactar amb aquesta Oficina quan es posa en dubte material bibliotecari o durant una crisi de llibertat intel·lectual. Els bibliotecaris poden compartir informació confidencialment amb els empleats de l'OIF sobre els problemes que hi ha a la biblioteca o comunitat. Els membres del personal de l'OIF, al seu torn, aporten recursos per ajudar-los en aquestes situacions.\nL'OIF treballa amb la Freedom to Read Foundation (FTRF), una organització sense ànim de lucre que "supports the right of libraries to collect – and individuals to access – information" (Freedom to Read Foundation, 2017a). L'FTRF també participa en accions legals per protegir la llibertat intel·lectual en tots els àmbits (no només biblioteques), com una part implicada en litigis o presentant informes amicus curiae1 quan les demandes estan d'acord amb la missió de l'organització (Freedom to Read Foundation, 2017b). L'OIF i l'FTRF es comprometen a oferir formació continuada, que cada cop té més matisos sobre llibertat intel·lectual, als bibliotecaris sobre el terreny en forma de conferències, sessions en línia, blogs i el Journal of Intellectual Freedom and Privacy, que s'acaba de publicar.\nL'OIF coordina dos esdeveniments nacionals de sensibilització cada any que defensen la llibertat intel·lectual i la privacitat dels usuaris de les biblioteques: la Banned Books Week i la Privacy Week. L'Oficina elabora logotips i tríptics per complementar el material i la programació que les biblioteques ofereixen a escala local. El material creat i compartit per l'OIF ajuda a difondre l'enorme tasca que fan els bibliotecaris per evitar la censura del material bibliotecari. Les biblioteques universitàries, escolars i públiques de tot el país celebren la Banned Books Week cada any durant l'última setmana de setembre en la qual programen diversos esdeveniments i material per als usuaris de les biblioteques, que inclouen presentacions locals, lectures, projeccions cinematogràfiques i taules rodones.\nLa paraula "celebrar" en combinació amb "llibres prohibits" (banned books) pot semblar un oxímoron per a aquells que defensen la llibertat intel·lectual. Tanmateix, els bibliotecaris dels Estats Units han adoptat aquesta idea i utilitzen la setmana per reconèixer els llibres que han suscitat queixes o que han estat prohibits.2 La setmana proporciona una plataforma perquè els bibliotecaris parlin sobre la feina difícil i controvertida que la professió fa per protegir material quan hi ha membres de la comunitat que intenten eliminar-lo de biblioteques i escoles. Aquesta setmana també permet als bibliotecaris establir vincles amb els mitjans i polítics; debatre sobre la llibertat intel·lectual i la funció transcendental que té la llibertat intel·lectual en el procés democràtic. Sovint hi ha històries en mitjans de comunicació nacionals i locals sobre biblioteques, censura, llibres prohibits i la funció que tenen els bibliotecaris per evitar la censura.\n4 La funció de l'educació universitària als Estats Units\nTots els documents i organitzacions professionals presentats en la primera part d'aquest article conformen el currículum sobre ètica i llibertat intel·lectual que s'ofereix als bibliotecaris professionals quan es graduen en estudis de biblioteconomia als Estats Units. Les facultats de biblioteconomia poden oferir cursos que tractin específicament sobre la llibertat intel·lectual i els principis ètics de la biblioteconomia, o els podrien incloure en el pla d'estudis. A la University of Iowa School of Library and Information Science, l'assignatura corresponent, "Cultural Foundations" (Fonaments Culturals), inclou l'ètica professional com una part del currículum bàsic (Universitat d'Iowa, 2017). Les facultats de biblioteconomia també poden optar per integrar l'ètica de la biblioteconomia al llarg del pla d'estudis de tot el grau. Per exemple, la San Jose State University's School of Information incorpora aspectes de llibertat intel·lectual en tot el pla d'estudis, i a més assignatures optatives com, per exemple, "Intellectual Freedom Seminar" (Seminari de Llibertat Intel·lectual) (San José State University, 2016).\nEn els darrers temps, hi ha hagut una preocupació creixent sobre la formació en ètica que reben els bibliotecaris a la universitat. Per aquest motiu, recentment el Committee on Professional Ethics de l'ALA va fer una enquesta sobre els programes de les facultats de biblioteconomia que hi ha als Estats Units. L'objectiu de l'enquesta era determinar si l'ètica s'estava ensenyant prou bé als nous professionals que entren en el terreny de la biblioteconomia. Les respostes a l'enquesta dels programes universitaris participants indiquen que els problemes ètics i l'ètica a la biblioteca, com ara la llibertat intel·lectual, s'inclouen en les assignatures de tots els programes, però no són un punt significatiu en els estudis de biblioteconomia que s'ofereixen als Estats Units actualment. L'informe es planteja com una crida a l'acció per als bibliotecaris professionals i per als professors d'estudis de biblioteconomia, i conclou que "in order for those values and ethical responsibilities to be embraced by future generations of library workers, they must be a central learning outcome of any library education program" (Garnar, 2016, p. 10).\nAtès que l'ètica i la llibertat intel·lectual no s'inclouen de manera homogènia en els plans d'estudis de les facultats de biblioteconomia i no tot el personal de les biblioteques té una titulació universitària en aquesta matèria, les oportunitats de formació continuada que ofereixen l'ALA, l'OIF, la Freedom to Read Foundation i altres organitzacions locals i nacionals són fonamentals per crear una entesa i un diàleg professional a escala nacional sobre la importància que té la funció dels bibliotecaris a l'hora de protegir el material bibliotecari de la censura.\n5 Polítiques de creació de fons\nPer tal d'integrar les declaracions ètiques formulades per la Unesco, la IFLA i l'ALA en la feina diària d'una biblioteca, els bibliotecaris elaboren polítiques de creació de fons que són específiques de la comunitat i de la missió de cada biblioteca. Les polítiques de creació de fons les desenvolupen tots els tipus de biblioteques: biblioteques universitàries, escolars, públiques i especials. La legislació nord-americana no obliga les biblioteques dels Estats Units a tenir polítiques de creació de fons, però els que els proporcionen inversions sí que podrien demanar polítiques de creació de fons que es vagin actualitzant per tal de donar més diners a una biblioteca. Els bibliotecaris professionals i els qui ofereixen finançament a les biblioteques han reconegut que una política de creació de fons ben definida és sinònim d'una biblioteca ben dirigida. Aquestes polítiques són documents públics que ajuden els usuaris i els membres de la comunitat a entendre la funció que té la biblioteca dins de la comunitat i el compromís que té la biblioteca a l'hora de comprar materials, i donar-hi accés, que reconeguin aspectes de tota la comunitat. Les polítiques de creació de fons es desenvolupen com una política de transparència per permetre que la biblioteca deixi clar quin material recopilarà i els mètodes que faran servir els bibliotecaris per avaluar el material que cal incloure en el fons. Per proporcionar la màxima transparència possible, les polítiques de creació de fons sovint es publiquen en el lloc web de la biblioteca i/o es posen a disposició dels usuaris quan ho sol·licitin.\nLes polítiques de creació de fons són úniques per a cada biblioteca. El document sol començar amb una descripció de la comunitat que atén la biblioteca i en descriu la diversitat. La política inclou una descripció del fons i estableix els objectius de la biblioteca respecte del fons. Indica el material que recollirà la biblioteca i el procés de revisió que utilitzaran els bibliotecaris per prendre decisions a l'hora de comprar-ne de nou per al fons. La política l'ha d'aprovar l'òrgan directiu de la biblioteca, l'oficina supervisora i/o un supervisor general. Les biblioteques nord-americanes solen incloure el text complet de la Freedom to Read Statement com una part de la política de creació de fons, per així justificar el suport professional i la validesa de la política nacional.\nUn exemple d'una política de creació de fons inclusiva, actualitzada i comprovada per a una biblioteca pública podria ser la que trobem al web de la Pikes Peak Library District. El document descriu la funció que té la biblioteca dins de la comunitat: "the library's service commitment is to the people within its service area including people of every age, education, background, personal philosophy, religious belief, occupation, sexual orientation, economic level, ethnic origin, and human condition". Quan es descriu la missió de recopilació de la biblioteca s'assenyala: "The library seeks to develop an outstanding collection for a large and diverse population, within the constraints of budget allocations and shelf space. [The library] strives to provide materials reflecting a variety of perspectives, with emphasis on new and popular materials… Materials purchased for the collection are not an endorsement by [the library] of either the content or viewpoint presented in them" (Pikes Peak Library District, 2016).\nEls bibliotecaris professionals dels Estats Units entenen que la política de creació de fons és un dels documents més importants per al funcionament i la gestió de qualsevol tipus de biblioteca. En el llibre True Stories of Censorship Battles in America's Libraries, de l'any 2012, els bibliotecaris presenten estudis de casos sobre les queixes que han viscut en treballar en una biblioteca. Com a part de les seves històries, els bibliotecaris reflexionaven sobre les seves experiències i donaven consells a altres bibliotecaris que s'havien trobat amb algun intent per part d'una persona o d'un grup de retirar material del fons de la biblioteca. En aquestes reflexions, els bibliotecaris comentaven una vegada i una altra els avantatges i els inconvenients de tenir polítiques de creació de fons, i defensaven que cal tenir una política actualitzada que pugui llegir i entendre tot el personal de la biblioteca (Nye i Barco, 2012).\n6 Polítiques de reconsideració\nUna altra política bàsica que elaboren moltes biblioteques dels Estats Units és una política de reconsideració. Els bibliotecaris reconeixen que, en una societat democràtica, la ciutadania a la qual dona servei una biblioteca té dret a expressar una oposició al fons de la biblioteca. La política de reconsideració proporciona un camí als usuaris de la biblioteca i/o ciutadans de la comunitat per poder expressar la seva preocupació pel material disponible a la biblioteca i sol·licitar que la biblioteca retiri el material. Les polítiques de reconsideració es fan actives quan una persona fa una sol·licitud formal perquè una biblioteca elimini material del seu fons. La majoria de les biblioteques defineixen la "sol·licitud formal" com una sol·licitud que es fa directament a la biblioteca per escrit perquè es retiri un material concret del fons. Les polítiques de reconsideració ben definides inclouen els procediments que els usuaris han de seguir per presentar una reclamació formal i els passos que ha de seguir el personal de la biblioteca un cop rebuda aquesta sol·licitud formal de reconsideració.\nLa Pikes Peak Library District presenta bons exemples de fraseologia i de procediments per a sol·licituds de reconsideració. Un fragment de la declaració d'aquesta biblioteca indica: "The library believes in the freedom of information for all and does not practice censorship… Selections are not made on the basis of anticipated approval or disapproval, but on the merits of the material and collection needs… A formal process has been developed to assure that complaints and requests for reconsideration are handled in an attentive and consistent manner" (Pikes Peak Library District, 2016).\nPer tal de garantir que totes les queixes sobre el material es tractin de la mateixa manera, algunes biblioteques demanen que l'usuari faci la reclamació per mitjà d'un formulari elaborat per la mateixa biblioteca que descrigui la informació que la persona ha de proporcionar sobre el material que voldria que es retirés del fons. El formulari sol demanar la informació de contacte bàsica de l'usuari, informació bàsica sobre el material en qüestió, una declaració sobre el motiu pel qual volen que es retiri de la biblioteca i una descripció específica de per què el material és ofensiu.\nUna vegada presentada la sol·licitud formal, la biblioteca ha de seguir els procediments que ha definit en la política. És important que se segueixi la política i que totes les queixes relacionades amb els materials de la biblioteca es tractin amb equitat, independentment de qui ho demani. Si no s'atenen correctament les queixes, per a una biblioteca això pot representar un desastre en les seves relacions públiques i/o polítiques. La política de reconsideració sol demanar que el director o directora de la biblioteca revisi el material en qüestió i en prengui les decisions pertinents. El procés també pot implicar aportacions i decisions preses per un comitè designat, un òrgan directiu de la biblioteca i/o els departaments que supervisen la biblioteca.\nLa política de reconsideració creada per la North Kansas City Public Library és un exemple dels tipus de procediments que podria incloure una política de reconsideració. La política permet que una persona faci demanda formal emplenant un formulari. La política explica que el formulari és revisat per un comitè format per personal, designat pel director o directora de la biblioteca. La direcció de la biblioteca ha de respondre per escrit a la persona que fa aquesta petició amb la decisió que han pres respecte del material una vegada que el comitè hagi pres la seva decisió. Si la persona no està satisfeta amb la decisió del comitè, la política defineix com s'hi pot recórrer. La política estableix que la decisió final dins del procés pertany a l'òrgan directiu de la biblioteca (North Kansas City Public Library, 2005).\n7 Polítiques i organismes professionals que limiten la censura\nLes polítiques de creació de fons i les polítiques de reconsideració són fonamentals per a les biblioteques, perquè el material de les institucions públiques es posa en dubte sovint i els bibliotecaris confien en aquestes polítiques per mantenir els materials qüestionats a les biblioteques. The State of America's Libraries 2017 de l'ALA assenyala que el 2016 es van presentar 323 queixes a l'OIF (American Library Association, 2017, p. 16). L'ALA indica que el 49 % de les queixes sobre els materials es van fer a les biblioteques públiques i el 50 % a escoles i biblioteques escolars. L'any 2016, en el 42 % dels casos, "els pares" van ser els qui van iniciar aquestes queixes i en el 31 % dels casos van ser els "usuaris" qui les van fer. Les raons més freqüents que es donen per qüestionar el material de les biblioteques nord-americanes són perquè la persona que fa la queixa creu que és sexualment explícit; té un llenguatge ofensiu; descriu la violència, o té un personatge o una història relacionats amb lesbianes, gais, bisexuals o transgèneres. Gràcies a les polítiques de la biblioteca, la formació, el compromís de la comunitat i el suport professional, només el 10 % de les queixes fetes als Estats Units acaben amb la retirada del material (American Library Association, 2017, p. 19).\nLes dades que recopila l'ALA són importants per avaluar el panorama de queixes sobre llibres que es fan als Estats Units, però no és obligatori informar-ne l'ALA. Tot i que és un procediment anònim, l'ALA reconeix i considera que només una part de les queixes que es fan als Estats Units es documenten formalment a la base de dades nacional perquè els bibliotecaris temen que informar sobre un incident a l'organització nacional pot dificultar-los la feina. Aquells bibliotecaris que sí que s'han posat en contacte amb l'ALA expliquen que han tingut una experiència positiva a l'hora d'obtenir informació i rebre ajuda per defensar els llibres de les seves biblioteques. Un bibliotecari involucrat en una queixa sobre un llibre que va tenir molt de ressò va explicar: "I contacted the ALA Office of Intellectual Freedom in Chicago, the ultimate source for all intellectual freedom concerns. Their outstanding staff of lawyers, advisors, and other hardworking activists is a resource anyone may call upon" (Christos, 2012, p. 81).\nMolts bibliotecaris que han utilitzat polítiques de creació de fons i polítiques de reconsideració durant una queixa de censura aconsellen a la resta de bibliotecaris que escriguin i mantinguin actualitzades les polítiques de la seva biblioteca. Matt Nojonen, en el llibre True Stories of Censorship Battles in America's Libraries, dona un exemple de com una política de creació de fons i un òrgan directiu ben format van contribuir a mantenir un llibre dins del fons de la seva biblioteca. En la seva història, un usuari va presentar una sol·licitud en una biblioteca pública per reconsiderar un llibre titulat Mastering Multiple Position Sex. Nojonen explica: "The library's board fully endorsed the concept of intellectual freedom in the library's mission statement and policies addressing circulation, collection development, and acceptable use of the Internet. Our collection development policy incorporates standard language, including the Library Bill of Rights, Freedom to Read Statement, [and] Freedom to View Statement… These documents guided our approach and served as an excellent framework for communicating our philosophies and goals to the individual involved and the public at large" (Nojonen, 2012, p. 65). En el cas de Nojonen, la biblioteca tenia una política de creació de fons ben definida i una política de reconsideració ben marcada. L'òrgan directiu de la biblioteca estava ben format sobre la important funció que tenen les biblioteques per garantir la llibertat intel·lectual, i va poder confiar en els procediments establerts per la biblioteca i en els documents nacionals per conservar el llibre en el seu fons.\nFormar la gent sobre la llibertat intel·lectual i el lliure accés a la informació és una de les funcions més importants que tenen els bibliotecaris en les societats democràtiques. No obstant això, la creença que la llibertat intel·lectual és un dret humà i que la llibertat d'accés a la informació és un component clau de la llibertat intel·lectual depèn de les creences i conviccions de les persones que viuen a les nostres comunitats. La Knight Foundation és una organització sense ànim de lucre nord-americana que es dedica a entendre com les comunitats ben informades creen democràcies que funcionen bé. La Fundació ha après gràcies a la seva recerca que la manera com generació rere generació es defineix i s'entén la llibertat intel·lectual "is neither universal or stable: it rises and falls during times of national crisis" (Newton, 2006, p. 1). Tanmateix, els estudis de la Fundació mostren que els valors de llibertat intel·lectual es poden ensenyar i, com més sovint es plantegi als estudiants qüestions sobre la llibertat intel·lectual, més arguments tindran per donar-hi suport.\nEls estudis de la Knight Foundation indiquen que els bibliotecaris no només tenen una funció essencial a l'hora de garantir que els seus col·legues, organismes directius, comitès de gestió i usuaris estiguin informats sobre l'ètica professional que protegeix la llibertat intel·lectual, sinó que també tenen una funció bàsica a l'hora de formar tothom sobre la importància que té la llibertat intel·lectual en la preservació dels drets humans. Una part d'aquesta formació exigeix que els bibliotecaris i els professors destaquin les creences i els problemes de la llibertat intel·lectual, perquè sovint s'integra a les societats democràtiques de manera tan perfecta que es fa invisible o es dona per fet. Entendre que la comprensió cultural d'aquestes llibertats no és "ni universal ni estable" és una demanda per a tots els ciutadans, i en especial per als bibliotecaris. Els bibliotecaris no haurien de silenciar la responsabilitat que té la seva professió per mantenir aquesta pedra angular cultural. Els bibliotecaris s'han d'esforçar per garantir que les declaracions ètiques professionals i les polítiques de les biblioteques defensin que la llibertat intel·lectual és un dret humà, i hi donin suport. Els bibliotecaris han d'animar els membres de la comunitat a parlar del valor de la llibertat intel·lectual reconeixent la tasca constant que fan els bibliotecaris per protegir la democràcia i el dret que tenen els humans de viure en pau, i donant-hi suport.\nGarnar, Martin (2016). "Professional principles and ethics in LIS graduate curricula". Journal of Intellectual Freedom & Privacy, vol. 1, núm. 2-3. <https://journals.ala.org/index.php/jifp/article/view/6166/7982>. [Consulta: 14/07/2017].\nMagi, Trina J.; Garner, Martin (eds.) (2015). Intellectual freedom manual. Chicago: American Library Association Editions.\nNye, Valerie; Barco, Kathy (eds.) (2012). True Stories of Censorship Battles in America's Libraries. Chicago: American Library Association Editions.\n1 Al·legacions legals que ofereixen informació al tribunal sobre una demanda concreta.\n2 L'American Library Association defineix una "queixa" com un intent perquè una persona o un grup elimini un material o el restringeixi. Un producte està "prohibit" quan s'eliminen aquests materials (American Library Association, 2017).


METGES I MEDICINA D'OCCITÀNIA. CORBELLA I CORBELLA, JACINT. Libro en papel. 9788499651378 Librería Publics\nLa relació entre la medicina catalana i occitana té un origen bastant comú a l?edat mitjana. Aleshores fou molt intensa i després, separades per la política que fa la història, ha estat intermitent. Hi hagué períodes de gran separació i desconeixement, i d?altres amb esforços de proximitat. El setè centenari de la mort d?Arnau de Vilanova, que s?ha escaigut l?any 2011, indueix, gairebé obliga, a un record d?aquesta activitat comuna que Arnau, metge dels reis d?Aragó a Barcelona, metge de papes a Avinyó i professor a Montpeller, simbolitza més bé que cap altre. El fet que des de l?Estatut de 2006, l?occità, en la seva forma aranesa, sigui llengua oficial a Catalunya, obliga, també, a fer un esforç per aquest coneixement. Aquests dos punts ja justificarien un estudi d?aquest tipus. La medicina occitana és molt diversa, per l?extensió mateixa del país. Hi ha hagut una tendència a ser atreta pel focus d?absorció de la gran medicina francesa, amb el seu centre a París. Entre els grans metges francesos, n?hi ha molts d?origen occità. D?altres han treballat en el seu propi territori, des del medi rural fins a l?universitari, i sovint hi ha personalitats importants. Aquí en tenim un notable desconeixement. Així, creiem que val la pena fer una aproximació per a millorar el coneixement del que ha estat el passat, i en part el present, occità en el camp de la medicina.


La Torre Eiffel s’uneix a l’ energia verda | factorenergia\nEstàs a: factorenergia > Blog > Notícies > La Torre Eiffel s’uneix a l’ energia verda\nLa Torre Eiffel s’uneix a l’ energia verda\nUn dels monuments més coneguts del món és la Torre Eiffel i, ara, a més de reconeguda, incorpora energia verda per a ser responsable amb el medi ambient.\nSi parlem de símbols al món, parlem de monuments; icones de cada ciutat que la representen. Un dels més coneguts és la Torre Eiffel i, ara, a més de reconeguda, incorpora energia verda per a ser responsable amb el medi ambient.\nEnergia verda a la Torre Eiffel\nEls 127 anys de l’antiguitat de la torre no l’impedeixen posar-se al dia amb les energies renovables. L’emblema de França s’ha instal·lat dues grans turbines eòliques per a reduir de forma dràstica el seu consum energètic.\nAmbdues turbines generen una mica més de 10.000 kWh l’any, que són suficients per a les operacions que demana la torre diàriament. Va ser una empresa de Nova York la encarregada de dissenyar les turbines, que reben les corrents d’aire vinguin d’on vinguin i que, situades a 122 metres d’alçada i pintades d’un color molt similar al de la torre, passen totalment desapercebudes perquè, a més, tampoc s’escolten; són pràcticament silencioses.\nA les turbines s’afegeix la il·luminació LED que s’ha instal·lat a la Torre, a més dels panells solars, el sistema de recuperació de l’aigua de pluja i les bombes de calor d’alt rendiment per a millorar la sostenibilitat de l’edifici.\nTurbines eòliques a la Torre Eiffel\nObjectiu Europeu 2020 en energia verda\nAquesta instal·lació correspon als objectius europeus en quant a energia verda, que esperen haver reduït les emissions contaminants en un 25% de cara 2020. El govern francès ha volgut que el seu emblema sigui una de les accions preses per a reduir les emissions de CO2, a més de servir d’exemple de normalització de l’energia verda, tant a la resta d’Europa com als turistes.\nPerò la Torre Eiffel no és l’únic lloc emblemàtic que ha passat al costat de l’energia verda. L’any 1979, Jimmy Carter va agregar els primers panells solars a la Casa Blanca, que es varen ampliar l’any 2017 amb l’administració Obama. Al Vaticà s’hi van instal·lar panells solar l’any 2008. La Torre de Londres va canviar el seu sistema d’il·luminació per LEDs al 2012, com també varen fer-ho a l’Empire State de Nova York al 2009 i a l’estàtua del Crist Redemptor de Río de Janeiro l’any 2011.\nEls grans monuments de la humanitat ja estan fent les seves primeres passes en el camí de la sostenibilitat energètica, con a ciutadà no et quedis enrere! Mira tot el que factorenergia pot oferir-te per a que t'endinsis al món de l'autoconsum elèctric, ja veuràs que n'és de fàcil!