Capítol 3 : Foscor · Et recordaré\nHome » Capítols » Capítol 3 : Foscor\nLa tecnologia ha avançat a pas de gegant en pocs anys. Regits pel màrqueting i l’avidesa de les empreses, més que per la demanda real. Els diners mouen el món, com sempre, però cada vegada amb més desvergonyiment i per davant de les persones. El mateix passa amb les màquines. Abans un comunicador, per exemple, era una eina útil, però no indispensable. Actualment som esclaus dels nostres propis invents. La caixa ximple potser no és tan ximple… O més aviat, els qui la miren s’han tornat beneits.\nActualment, els ordinadors no inclouen disc dur. La informació s’emmagatzema sempre al núvol. Els crisolencs i crisolenques, tenim per obligació les nostres dades guardades als servidors de l’enorme Torre de comunicacions. El titular paga un tant mensual segons les dades acumulades, pràcticament tothom ho accepta sense queixes, però evidentment hi ha gent que no troba just aquest mètode tirànic. Lluiten pel dret de lliure informació i, en contra d’aquesta llei, encara conserven antics discs durs i gràcies a màquines ja en desús i desactualitzades, s’intercanvien dades clandestinament, en locals amagats. Mentre no els enxampin, és clar. Aquesta gent va ben buscada per les autoritats, més que no pas els assassins o els lladres.\nPer mi, la xarxa global és un núvol d’informació confosa. Conec bé la xarxa local de l’institut, les seves parts més sòlides i els seus punts febles. En dies d’avorriment m’he entretingut a trastejar i provar coses, m’agrada veure fins on puc arribar. En canvi, al gran mar en xarxa, m’hi perdo amb facilitat. Deixo de comprendre el món tal com és, un cop hi entro, veig les coses des d’una perspectiva de complicat enteniment i no sé fins a quin punt això és bo.\nNo sé per on començar. Quin obro primer? Em disposo a clicar un aleatori quan salta un nou so. «Nou correu per a Lisa». Informa el trasto amb la mateixa veu monòtona.\n<Correu de €¬#~3@|K IlUw>\n“Lisa, esperava el moment que accedissis a la xarxa. Em satisfà poder-te contactar.\nSempre m’havia fascinat la teva passivitat combinada amb aquesta facilitat que tens per resoldre situacions. Mai et fixaves en mi, sempre a la teva… I em va costar fer el pas, no et pensis que va ser bufar i fer ampolles.\nTant d’observar com tu observes el món, va fer que m’enamorés. Em vaig declarar i, possiblement ni tu sabies el perquè, però vas acceptar de sortir junts. Sense convicció, però sempre analitzant, convençuda que feies el correcte, però que no seria per gaire temps, no?\nNo vas despullar mai el teu interior i érem una parella unitària, que no pas unida… Sempre tan reservada, amb el cap bullint sense cessar.\nEn aquell primer petó, tan essencial, tan especial per a mi… Tan irrellevant per a tu. No vas mostrar cap sentiment. Des dels llavis, un pessigolleig que em va recordar a una descàrrega elèctrica, em va estremir.\nVas jugar amb mi com quan jugues amb el teu entorn, comprovant i veient a veure què passa. Impassible davant l’amor, però no et guardo rancor.\nCreia que era cosa meva, que m’havia fent una imatge irreal de tu, que et tenia per damunt de la realitat… I quan em vas deixar, em vaig sentir dèbil i esquifit, sense forces per continuar vivint. Una mentida de poc temps, que se’m va fer etern, molt més llarg del que crec recordar.\nNo volia seguir lliscant per aquest món com un llimac llefiscós, Lisa, a La xarxa tot és ample, magnificent, esplendorós.\nEstic en un procés increïble, el primer pas per a la nova evolució de la humanitat. No em creus, oi?\nLisa, la xarxa és increïble, més que tu.”\nResto perplexa davant la pantalla amb els ulls esbatanats, tractant d’assimilar cada mot que acabo de llegir. Se’m fa difícil comprendre la naturalesa d’aquest correu. La meva ment acostuma a pensar, deduir i entendre cada situació en pocs segons, però ara mateix la noto pastosa i lenta, com si alguna substància espessa m’estigués contaminant els pensaments. Comprovo la data i l’hora d’enviament, és d’ara mateix. Rellegeixo el correu un parell de vegades, fins que n’he tingut prou. De la perplexitat passo a la confusió i, de la confusió, cap a una imperiosa necessitat de desxifrar-lo. Però, enlloc d’això, decideixo quelcom millor. Preguntaré directament, respondré.\n—Ordinador, crea una resposta al correu —li mano.\nDavant meu s’obre un full virtual en blanc, els dits em tremolen sobre el teclat, però al cap d’uns segons ja he escrit la rèplica.\n“L’única persona que podria haver escrit això, és morta. Potser no hauria ni de contestar aquest correu. Digues qui ets i què vols.”\nÉs un missatge molt escuat, però concís. Suficient. L’envio i immediatament rebo la contestació. Però com és possible?! La persona de l’altra banda no tant sols no ha tingut temps de llegir la meva resposta, sinó que, a més, és impossible que m’hagi respost amb tal paràgraf.\n“La persona que creus morta, en realitat és viva, més viva que mai. Ha aconseguit complir la meitat d’un somni, l’altra meitat només depèn de tu.\nQuan vius en una societat tan podrida a vegades has de prendre decisions radicals. Cal un gran canvi per redreçar-ho tot i això és impossible que succeeixi amb el conformisme de la gent. Per això he fet el que crec necessari. Vull que siguis aquí amb mi, tu ets especial i ja sé per què. He passat mesos esprement-me el cap per trobar la resposta i ara la tinc a tocar, només cal que vinguis. Lisa, t’espero: faré que vegis la llum.”\nMark… Mark ets tu? Aquest matí… Han anunciat la teva mort. Ho ha dit la professora, però ho he de comprovar, no pot ser. Aparto de la vista els correus i indago per la xarxa informació sobre “mort Mark Llum, suïcidi”. Immediatament el navegador m’informa. “0 resultats per aquesta cerca. Comprovi que ho ha escrit correctament.” Posteriorment, ho intento amb menys paraules clau, com “Mark Llum” o “Suïcidi noi batxillerat”. Estranyament, quan busco pel seu nom, no apareix absolutament res. En canvi a través de les altres paraules puc trobar milers de webs, obro les primeres, però cap tracta el tema que busco.\nFarta, abandono la idea de seguir buscant. La professora ha dit aquest matí que La xarxa n’aniria plena, d’aquest succés. Ha mentit? Per què hauria de mentir una professora als seus alumnes sobre un tema tan delicat?\nOpto per seguir conversant amb aquest suposat Mark, necessito comprendre la situació.\n“Demostra’m que ets viu, envia’m una fotografia teva, o simplement deixa’t veure per l’institut. I explica’m, aleshores, per què corre la certesa de la teva mort.”\nL’envio sense dilació. I la resposta arriba immediatament.\n“No és possible fer fotografies al lloc on em trobo, de la mateixa manera que no puc venir a l’institut. Però aquestes coses que em demanes són banals i no les necessito. Lisa, imagina’t un lloc on podem existir eternament, un lloc sense fronteres ni divisions. Un lloc lliure de l’economia, de política, lliure de pobresa i de tortura. Ningú pot mentir aquí, perquè la veritat s’albira en cada porció d’espai-temps. No existeix la violència ni la degeneració material de l’entorn. Els pensaments flueixen lliurement sense ser retinguts per cap llei o dictador, aquí tots som iguals. No t’agradaria viure en un món així?\nAra possiblement no podràs comprendre tot això que t’intento explicar. Però poso les meves esperances en el fet que seràs capaç de fer-ho, amb una mica més de temps. Mentrestant, un nou món m’aguaita perquè el descobreixi. I així ho faré. Fins aviat, Lisa.”\nLlegeixo un parell de vegades la seva explicació. Té raó, no puc comprendre-ho.\nM’alço de la cadira, mig indignada i enfadada amb el món. Sortiré a fer un volt, serà millor que prengui l’aire. Apago l’aparell, agafo la jaqueta negra de polièster i em poso la caputxa al moment que tanco la porta al meu darrere.\nCamino pràcticament sense rumb, abstreta.\nAl planeta Terra no existeix cap lloc com el que descriu. És un disbarat, una fal·làcia, una utopia de mil filòsofs. Perquè arribés a existir una societat d’aquest nivell, els humans encara hauríem d’evolucionar molt.\nEl respecte no existeix, és només formalitat. El lliure pensament és únicament una forma de parlar. Pensar i dir, no és el mateix. Les fronteres són constants i complicades de fer caure. Un lloc en el qual l’economia no importa? Això… És simplement impossible. Com pot es regir una societat sense comerç, sense intercanvi? No té cap sentit. I encara més, sense cap persona al capdavant de les altres? Com es pot concebre una societat així, partint de la base que no tothom és igual i que no tothom té les mateixes aptituds, ja que tots som únics i diferents, millors i pitjors, és qüestió de perspectiva. Que si m’agradaria viure en un lloc així? Sona genial, tan genial que no existeix, per tant, no, no m’agradaria.\nSense adonar-me’n he arribat a una plaça. No pas desconeguda, hi havia vingut de petita amb els pares en sortir de l’escola. Encara hi ha els mateixos gronxadors, vells i atrotinats, el mateix tobogan rovellat i els mateixos bancs de fusta, actualment, mig podrida. M’aturo a l’entrada, pensant que el món degenera i no ens preocupem de restaurar-lo. Les parets grises del voltant hi tenen pintades i grafits. Hi puc llegir frases com “Aquesta no és la realitat que anheles” o “La xarxa t’espera”.\nLa plaça és buida. Instintivament, m’acosto sense cap pressa cap als gronxadors, n’agafo un amb les dues mans i l’alço fins a tenir-lo gairebé a la cara. És de cuir, ple de forats i de trossos arrencats. Faig dues passes enrere i el llanço amb tota la meva força cap endavant. S’aixeca molt amunt i després la cadena que el sustenta comença a giravoltar amb velocitat al voltant de la barra de ferro d’on penja. La cadena fa soroll, però comença a ser fosc i l’ambient gèlid amorteix el so. Acaba penjant a pocs centímetres de la barra. I sense pensar què faig i què deixo de fer, m’assec al gronxador del costat, amb la mirada perduda al terra.\nMark, què has fet? Per què m’envies aquests correus? Per què a mi? És una broma molt pesada, no m’agrada. Transcorren els minuts i cada vegada és més fosc. Amago les mans a dins de la jaqueta, se m’estaven glaçant i no me n’adonava.\nUn lloc perfecte… La idea és bona… Però com…? Li responc? La curiositat em mata.\nPotser hauria d’oblidar-ho. Oblidar aquest tema i seguir amb la meva vida. Esborrar els correus i no tornar a tocar l’ordinador mai més.\nAquesta nit aniré a la Desig i intentaré passar-ho el millor possible. Sospito que aquelles tres en porten alguna de cap… Però i si l’Alícia ha estat sincera? Tinc clar que hi vull anar, però dubto que sigui la millor idea. Porto molts dies tancada com un ermità a la meva bombolla de seguretat personal. De casa al col·legi i del col·legi a casa, sent una filla exemplar.\nPerò avui compleixo divuit anys i me’n penediré, si no ho celebro d’alguna manera.\nJust en el moment que em plantejo gronxar-me, dues ombres s’interposen en les meves pretensions. Alço la mirada sense treure’m la caputxa, els fanals ja s’han encès, emeten una tènue llum groguenca. Al meu davant hi tinc dos paios desconeguts, un cepat i l’altre més aviat baixet, no són especialment guapos, ans al contrari. El més gros té un pírcing de dues boles negres al llavi, els ulls petits i el cap rapat amb el cabell començant a créixer, nas gros i mirada de tenir el cervell més buit que una nou. Duu una samarreta de tirants blanca. Si gairebé és hivern! No té diners per a roba o què? Al braç dret hi té gravat un tatuatge, però la foscor m’impedeix veure bé de què es tracta. L’altre paio és esquifit, però té les mateixes pintes que el gros. Pantalons llargs de xandall, samarreta de tirants blava, calçat esportiu i dues arracades daurades a cada orella, unes orelles grans i desproporcionades, com un elefant. Amb prou feines han transcorregut dos segons des que els hi he clavat la mirada.\n—Ei, mossa! —crida el cepat— No tindràs pas un cigarret, per aquí? Necessito combustible pels pulmons —brama mig rient.\nL’observo impassible des de sota la caputxa. És que potser tinc pinta de fumadora? Sola en un gronxador i sense cap cigar a la boca. Aquest paio és imbècil.\n—Ei, dona-li un canutet al meu company i ens n’anirem —m’ordena l’esquifit.\n—Foteu el camp, no tinc res —etzibo.\nEl gros es mira el seu company amb desaprovació.\n—Vas de dura, nena? —fa en to burleta.\nEm busca els ulls i els troba. Li mantinc la mirada sense problemes, fins que es posa la mà a la butxaca i se’m desvia instintivament. En un moment ha tret una navalla d’un pam i l’apunta cap a mi.\n—A veure si ara encara ets tan dura. Ja no vull un cigarret, dona’m tot el que portis a sobre o t’escorxo en canal.\nLa situació s’ha complicat de cop i volta. No puc evitar enretirar-me una mica, aquest malparit imposa, amb això a la mà.\n—Era fàcil, li donaves un piti i marxàvem, t’ho he dit —es lamenta el petit, obrint-se de braços.\n—Us he dit que no en tinc, no fumo! —exclamo, intentant mantenir la calma.\n—Ara és tard per donar excuses. Si no dus res al damunt, treu-te la roba —ordena el gros acostant-me la navalla.\nQuè coi s’ha cregut… No és ningú!\n—Deus tenir una vida molt desgraciada —propugno, com si l’escopís directament.\nS’atura un moment, atònit. Estic convençuda que mai ningú li ha parlat d’aquesta manera.\n—Què has dit?! —brama.\n—Has de tenir una vida molt desgraciada per anar pel carrer amenaçant a noies amb una navalla —repeteixo.\nEls colors li pugen a la cara, del fred que fa, sembla que surti vapor del seu cos, per la suor que li comença a relliscar front avall. De cop i volta, en un moviment exageradament ràpid em posa la navalla al coll. He estat a punt de caure del gronxador cap enrere, però m’he sostingut amb les dues mans amb el repic de les cadenes. El fred de la fulla em frega la gola i la caròtida. Potser seria millor deixar-me caure.\n—Ets púrria. La xusma com tu no mereix viure en aquesta societat. Ja no hi ha lloc per a dropos sense estudis ni ocupació. Feu nosa —m’esplaio.\nMerda, hauria de deixar de parlar, va de debò i insisteixo a provocar-lo, no tinc mesura!\nEl tarat fa més força amb la navalla, podria rajar sang en qualsevol moment.\n—Així que jo soc púrria i no puc existir en aquesta societat? Tan idealitzada la tens per què no hi pugui cabre gent com nosaltres? —qüestiona amb la mandíbula tibada.\nEm sorprèn que sigui capaç d’argumentar. Molt.\n—No. La societat ja no és res, està podrida, potser sempre ho ha estat, però això és per culpa de gent com vosaltres, que no aporta cap benefici…\nLa navalla s’ha clavat lleugerament. Se m’escapa un esgarip. La sang brolla lentament deixant un fil de líquid vermell que regalima avall. Calla Lisa, calla.\nPodria deixar-me caure i mentre ho faig clavar-li una puntada de peu al canell per tirar-li la navalla. La idea seria bona si sabés que funcionarà, no ho puc saber si no ho provo i no estic gens acostumada a actuar sense premeditació. Potser abans que caigui a terra, m’engrapa pel coll. Potser caic, però no li puc tirar perquè l’agafa molt fort. Potser em punxa abans de poder fer res. Les possibilitats són moltes i les probabilitats no juguen al meu favor.\n—Nena, comença per treure’t aquesta jaqueta si no vols morir —diu l’altre.\n—De ganes no me’n falten —pronuncia el gros—. Descosir aquest coll i després clavar-te-la fins al fons. I no em refereixo a la navalla —amenaça, groller.\n—Guarda això, que encara prendràs mal… —mussito, conscient del perill.\nObedient, enretira la navalla. De debò? No, ha de ser una trampa, massa fàcil.\n—Així que si no estic integrat a la societat, no mereixo viure —em mira fixament, amb ràbia.\n—No he dit exactament això… —argumento— No pots exigir res sense oferir res a canvi, és estúpid i immoral. Ningú hauria de creure’s per damunt dels altres.\nSemblava que el paio s’havia calmat, però la vermellor de la seva cara augmenta per moments, estic segura que s’ho pren com una cosa completament personal. I això es dolent. Molt dolent.\nAbans que pugui deixar-me caure, el desgraciat allarga el braç amb el qual empunya l’arma cap endavant, noto una punxada molt forta a prop del cor. Caic d’esquena a terra sense poder fer res per aturar-lo.\n—Merda! Fotem el camp d’aquí! —escolto que brama el seu company— Has perdut la xaveta!\n—He de recuperar la navalla —comenta més calmat quan s’abalança sobre meu i mirant-me als ulls, m’arrenca l’arma del pit.\nL’assassí se’n va a grans gambades. En el moment que m’ha tret l’arma he pogut identificar la naturalesa del seu tatuatge, era una mena de cable de xarxa. El gronxador es balanceja lentament amb l’ajuda del vent i quedo boca amunt, mirant un cel gris esborronat.\nEm giro i intento reptar pel gèlid terra, provant d’arribar a un banc que hi ha més enllà, però em temo que no hi arribaré. Aguantant-me la ferida amb la mà dreta no aconsegueixo evitar que la sang llisqui entre els dits i impregni el terra de roig. Esbufego sense parar, escupo carmesí i en pocs segons la vista em comença a fallar. Deixo un rastre de líquid darrere meu, que brolla del pit sense aturador. M’ha perforat un pulmó… S’ha acabat, moriré en aquest lloc tan trist i fred, sense haver fet res a la vida que valgués la pena…\nEl dia del meu aniversari. Magnífic regal… No puc mantenir la consciencia més segons. El bassal de sang es va eixamplant i sento que em glaço contra l’asfalt…\n—Lisa! Has vingut! —exclama una veu— Pensava que trigaries més a adonar-te del que et convé.\nEm sento estranya, lleugera com una ploma. De cop i volta no em fa mal enlloc. He… He mort?\n—Au, alça la mirada, aquest lloc és tot nostre, només cal que m’escoltis atentament. T’he trobat a faltar, ho saps? Aixeca’t, que t’he d’explicar moltes coses.\nI sí, aixeco la mirada, atònita. És ell. En Mark Llum, radiant. M’allarga la mà amb un somriure d’orella a orella.\nDirigeix-te cap al quart capítol


Col·lecció: Azimut Comarcal, Sèrie A peu, núm. 9\nLa comarca del Ripollès, completament muntanyosa, situada entre el Pirineu i el Prepirineu Oriental, és un veritable paradís per als amants de l’excursionisme. En el present llibre us presentem un recull de les millors 17 excursions per conèixer la comarca a peu, des dels cims més alts i força concorreguts i coneguts de la zona de Núria-Ulldeter, amb els gegants de la comarca com són el Puigmal (sostre comarcal), Noufonts, Infern i Bastiments, fi ns a altres zones més baixes i més poc freqüentades, però no per això exemptes d’encant. Com és la zona de l’Alta Garrotxa (Montfalgars, Comanegra, Bestracà), l’arc sud (Castell de Milany, Serra de Santa Margarides de Vinyoles), sense oblidar les muntanyes de la part central, com són Taga, Serra de Montgrony i el sistema Balandrau-Cerverís. Un conjunt d’itineraris de diverses llargàries, horaris i desnivells que ens faran recórrer pels millors racons d’aquesta històrica comarca, bressol de la cultura catalana.\nPako crestas (Barcelona, 1969) és l'àlies pel qual es coneix l'autor d'aquesta guia. Des dels disset anys viu una constant passió pel món de les muntanyes. Profundament enamorat del Pirineu, ha pujat a gran nombre de cims, ja sigui caminant o escalant. Els seus escenaris més freqüents són els Pirineus Oriental i Central, Montserrat i el Prepirineu català (Oliana-Montsec). També ha realitzat diferents viatges per practicar escalada i alpinisme en diverses serralades del planeta. Ha publicat més de 80 reportatges en revistes especialitzades i ha pronunciat més de 300 conferències-audiovisuals. Aquesta és la seva catorzena publicació; entre les obres publicades fins ara, inclòs el present llibre sobre el Ripollès, té quatre guies de muntanyisme i excursionisme, sis llibres d'escalada, un assaig de poesia, un llibre turístic relacionat amb platges, un mapa i una novel·la autobiogràfica. Recentment ha dissenyat l'anomenada Ruta del Caracremada, que discorre pel Prepirineu català i que ja disposa de mapa propi. Més informació sobre l'autor, els seus llibres i la Ruta del Caracremada a la web www.pakorestas.com\nRedescobrint el Ripollès (Miquel Erra (diari El9Nou)


Moments d'òpera: MAL DE CAP AL LICEU\nMAL DE CAP AL LICEU\nPoc puc dir de la representació d'anit de la Lulu d'Alban Berg al Gran Teatre del Liceu, i ho dic perquè no em va agradar, de fet no la vaig poder aguantar. Però no vull que s'interpretin malament les meves paraules. El que va passar-me és que, tot i valorar molt positivament el plantejament escènic (dirigit per Olivier Py), ja que és completament raonable i adequat a la idea de Berg; el so de l'orquestra (dirigida per Michael Boder) i, fins i tot, les veus (en especial la de Patricia Petibon, en el rol de Lulu), no vaig saber gaudir d'una partitura completament atonal i d'una història complexa i poc dinàmica -tot el moviment ocorre al centre de l'escena-.\nTant és així que els primers vint minuts d'obra van fer-me aparèixer un contundent mal de cap que va anar desapareixent a mesura que avançava la trama. A banda que l'evolució de la història va resultar-me tant complicat que vaig perdre el fil i, sobretot, l'atenció. Resultat? Doncs que al final del segon acte vaig marxar cap a casa -no ho havia fet MAI!-, acompanyat d'una legió de persones que van fer el mateix que jo i la meva acompanyant. Segons els serveis informatius de Barcelona televisió (BTV), només al final del primer acte unes 150 persones ja van marxar del teatre. Desconec quantes vam decidir prescindir del final.\nConclusió? No vaig fer els deures, és cert, ja que no vaig preparar-me gaire l'obra: vaig escoltar-la a casa, i vaig repassar l'argument, sí, com sempre faig. De tota manera, no tinc clar que amb un estudi més profund hagués aconseguit que anit ho passés bé al teatre. A mi no m'agraden les obres atonals, de fet mai n'he escoltat cap que m'hagi interessat. També és cert que he anat a veure òperes sense haver-les preparat abans i, sincerament, les he gaudit com el que més, així que alguna cosa grinyola, i no descarto ser jo.\nPublicat per Moments d'Òpera a 17:15\nEtiquetes de comentaris: CRÍTICA, LICEU, LULU\nTeresa 4 de novembre de 2010 a les 18:42\nAlbert, no em siguis judeo-cristià i t'atorguis unes culpes on no n'hi han. Les òperes (l'art) agrada o no agrada, i, fins i tot, a la mateixa persona depen del moment li agradarà o no. No es per no "fer els deures". Jo tampoc els havia fet, com habitualment, i vaig disfrutar. Perquè? No ho sé ben bé, perquè tampoc m'agrada la música atonal.\nNo grinyoles, al contrari, crec que es d'agrair la sinceritat del teu plantejament. Però no descartis que un día vagis a veure una altra de Berg, o la mateixa Lulú...i de cop li trobis "el qué". O no. Pas de problème!\njosep 5 de novembre de 2010 a les 13:53\nNosaltres hi anem diumenge 7.\nJa saps que la música atonal no em diu absolutament res, més aviat em fa fugir, però tinc ganes de veure la Petibon. Ja veurem si aguantem els tres actes, per si un cas, ja anirem amb uns quants gelocatils a la bossa.\nTosca 5 de novembre de 2010 a les 14:39\nHe dejado más de una ópera a medias y no me he sentido jamás culpable por ello.\nMejor irte a tiempo, dejarlo para otro día que amargarte la existencia torturándote innecesariamente.\nAl teatro hay que ir a disfrutar y, si no lo consigues, como en casa en ningún otro lugar.\nMe costó dos "Parsifales" en directo poder acabarlo y ahora me encanta!\nVoy el próximo miercoles y, si lo agunto, prometo contarte el final.\nbrunilda 6 de novembre de 2010 a les 16:19\nRecordo que durant una temporada em va entrar la dèria per escoltar el "Wozzeck" ja que m´havien dit que era genial. No vaig anar a les funcions del Liceu, però gràcies a una col.lecció d´òpera que vaig fer, la vaig poder escoltar...\nNo m´agrada la música atonal. Cap.\nCel.lebro Albert que tinguis la valentia d´escriure això en aquest espai, sí senyor! Probablement hagués fet el mateix que tu. De fer els deures, hagués estat més suportable, o no... ja que haguessis sapigut d´entrada el que hi havia.\nTot i així, Albert, bravo per dir les coses tal i com són i com es senten! Autèntic 100%\nJoaquim 7 de novembre de 2010 a les 2:15\nQuè trist! Albert.\nMoments d'Òpera 7 de novembre de 2010 a les 12:27\ntens raó, després de meditar-hi, no es tracta d'estar preparat, d'haver estudiat, ni res d'això. És més senzill: no em va agradar. I no cal acomplexar-se per això, ni fer-ne una lectura pedant -com molts fan-: - no t'ha agradat, perquè no estàs preparat per a entendre-ho.\nTambé és veritat que, potser, en el futur les obres atonals m'apassionen, però de moment aquest horitzó és molt llunyà.\nespero que ho passeu millor que jo! La Petibon està fantàstica, ja que el problema no és seu, ni de l'orquestra, ni de la direcció escència, sinó de la partitura. En tot cas, ja ens explicareu com us va.\ntienes razon, al teatre no debemos ir a sufrir. Sólo nos faltaria esto... en todo caso, ya me contarás! ;)\naquest blog no vol ser -ni és- un espai de reflexió musical, sinó que es tracta, simplement, del meu dietari personal on opino amb total llibretat sobre les sensacions que visc quan vaig al teatre. Així quan l'obra no m'agrada ho comento, faig el mateix quan m'agrada, i és clar.\nEn tot cas, gràcies per llegir-lo, però no creguis que té més mèrit que ser sincer, sense tenir por ni complexes.\ntrist? el què? que no m'agradés? que hagi dit que em va ocasionar mal de cap? o que no hagi sabut gaudir de l'obra?\nL'art, com bé saps, no ens pot deixar indiferents, i dimecres em va causar l'efecte que us narro, no seria sincer que pretengués explicar una cosa que no vaig sentir. És possible que a tu t'encantés, fantàstic, enhorabona! Però no va ser el meu cas...\nmaria teresa 8 de novembre de 2010 a les 9:38\nJo hi vaig anar ahir. Després del primer acte, que vaig aguantar fent esforços sobrehumans per no dormir-me, me'n vaig anar. No per res, es que la atonalitat em posa dels nervis. M'agradava la Patricia Petibon, crec que la dificultat del paper es grandiosa i ho sabía resoldre be, pero em sentía absolutament incapaç d'aguantar dos actes mes. A casa ja no vaig poder amb la música, peró vaig pensar que potser al teatre ho veuría diferent. No va ser així. Un altra vegada será. O no.\njosep 9 de novembre de 2010 a les 11:38\nNosaltres també hi vam anar ahir. Voliem veure la Petibon i ens va agradar, però com la Maria Teresa, amb un acte en vam tenir prou. Vam preferir marxar amb regust "agre-dolç" abans que fer-ho per avorriment. Ho reconec, no estic preparat per la música atonal, ni crec que ho estigui mai. Per tants, prefereixo invertir el meu temps en gaudir del que m'agrada (que es molt) que intentant entendre el perquè una cosa no m'agrada. El temps es or.\nJoaquim 9 de novembre de 2010 a les 13:26\nEm continua semblant trist Albert, ho sento.\nTu no ets com nosaltres, i vull que m'entenguis bé. El teu posicionament com a persona que es dedica professionalment a fer una tasca de divulgació de l'òpera et posa en una situació que difereix del públic. Estàs obligat a divulgar tota l'òpera, aquella que et satisfà plenament i aquella que potser a tu no t'agradi, però que pot interessar a la gent que t'escolta i llegeix, no et sembla?\nEts ben lliure de marxar de qualsevol espectacle que et produeixi disgust, faltaria més, però penso que la teva preuada tasca divulgativa, en un entorn professional, t'obliga a actuar de manera diferent, si més no davant d'un espectacle d'aquesta categoria.\nA mi tampoc em va agradar, tot i que els aspectes del disgust són diferents.\nAmb tot el bon rotllo que sóc capaç de transmetre, que consti, d'acord?\nMoments d'Òpera 9 de novembre de 2010 a les 21:23\nMaria Teresa & Josep,\na un allau de persones els ha passat el mateix. Potser sí que és una gran obra del segle XX, però s'està demostrant que no és -i sembla no serà- un títol popular. La veritat és que, tal i com comenteu, millor no quedar-se al teatre a "patir", sinó que, en efecte, el temps és or i no s'acaba el món si no arribem al final de la representació.\ncom bé pots imaginar-te no comparteixo la teva reflexió. M'explico:el problema de molts professionals és que, precisament, creuen que "no són com la resta del públic", ja que els fa caure en l'error del "discurs de càtedra", poc comprensible, poc empàtic i allunyat de la realitat de la platea.\nSí que hem d'explicar el context, la història, l'argument, etc. Jo ho he fet enllaçant la informació que m'han facilitat des del dep. de premsa del Liceu. Altres cops dedico el programa al títol en qüestió.\nPer una altra banda, jo sóc periodista, de manera que no és tasca meva explicar tots els ets i uts dels títols, sinó que narrar allò que s'hi cou a cada representació, donant pistes als lectors/oients sobre el que es trobaran al teatre.\nHem d'explicar allò que passa al damunt de l'escenari, per descomptat, però també a la platea. Per tant, és del tot noticiable que un gran nombre de persones abandonin el teatre al final del primer acte el dia de l'estrena i, pel que vaig sabent, està passant a la resta de representacions. Per tant, hem de buscar-hi alguna explicació i, com no, per mi l'explicació és la que us he plasmat a la meva CRÍTICA.\nDestaco aquesta paraula -crítica- expressament, ja que és a les crítiques on s'ha de jutjar el valor i els defectes d'una obra artística (segons l'IEC) i, per mi, un defecte de l'atonalitat és, precisament, que em causa mal de cap. No vol dir que sigui una mala obra, sinó una conseqüència que, a més, sembla comparteixo amb més gent (només cal llegir comentaris anteriors). Dit d'una altra manera, no per ser la Lulu una important obra del s. XX, amb importants referències a l'expressionisme, hem de dir que és fantàstica, fàcil d'escoltar i que s'ho passaran d'allò més bé si van a veure-la.\nPotser sí que el titular és molt apassionat, però, de tot cor, és el que vaig sentir.\nDit això, una última reflexió: Lulu és polèmica, no en tinc cap mena de dubta. Fixa't si ho és que fins i tot ha arribat aquí la polèmica.\nJoaquim 9 de novembre de 2010 a les 21:39\nDoncs tornem a estar en desacord, i ara un amica més.\nSi tu ets periuodista i exerceixes de periodista quan vas a un afunció, penso que t'hauries de quedar fins el final, no fos cas que durant la representació passes alguna cosa digna de ser mencionada pels que teniu com a tasca informar-nos de l'actualitat.\nPer altre part la Lulu, t'agradi o no, és fantàstica, fàcil d'escoltar segur que no, però fantàstica, eb el sentit de que és una obra cabdal, si i segur que molt més que d'altres extraordinàriament populars.\nQue el public marxi no vol dir que el public tingui la veritat i que el seu procedir sigui el correcta. Pot fer el que vulgui, però una actitud com aquesta denota un grau de maduresa musical i artística, força precari. Això no passa en altres indrets, t'ho asseguro.\nQuan van omplir-se de boca de fer un Liceu per a tots, amb més de 20.0000 abonats, no hi comptaven que la base era tan feble.\nMoments d'Òpera 9 de novembre de 2010 a les 21:55\nen cap moment t'he faltat al respecte i m'entristeix que tu ho facis.\nBé, potser sí que m'hauria hagut de quedar, amb això tens raó. Però el drama de la meva professió és que tothom la fa millor que qui l'exerceix, com els entrenadors de futbol o els gestors d'un teatre.\nA més, el que es publica a aquest blog està escrit des d'un punt de vista periodístic, sí, però amb el coneixement que no és una publicació propiament periodística, sinó una reflexió personal. Si hagués estat contractat per un diari, l'essència hauria estat la mateixa, però la forma hauria variat.\nDit això, dubto que la maduresa -musical, intel·lectual o biològica- sigui quedar-se assegut patint -l'art, la vida, una conversa...-. Jo no ho visc així. Veig més la maduresa en la reflexió i el respecte que en la crítica ferotge i feridora.\nPer cert, en cap moment he dit que la Lulu sigui una mala obra. Repassa. Té defectes, sí, però no l'he comparat amb cap altra i, per descomptat, no he negat que sigui fantàstica en cap moment. Una altra cosa és que a mi m'ho sembli o no, però això ja és un altre tema.\nTotal, està clar que no ens posarem d'acord.\nJoaquim 9 de novembre de 2010 a les 22:02\nNo crec que en el meu comentari hi hagi manca de respecte, però millor tallar el tema.\nLamento que t'ho hagis pres tan malament.\nMoments d'Òpera 9 de novembre de 2010 a les 22:09\nEm prenc malament les coses quan el to no és el que ha de ser. En essència els dos som uns apassionats per l'òpera, i segur que volem el millor per aquest art que tant estimem, i això ens fa expressar allò que creiem de manera transparent.\nAixí doncs, quan vulguis fumem la pipa de la pau; ja que, pel que fa a l'òpera, hi ha més coses que ens uneixen, que no pas les que ens distancien.\nNomés poso una condició: que no sigui durant una representació de la Lulu ;)\nPS: espero que entenguis la broma.\nJoaquim 9 de novembre de 2010 a les 22:16\nAixò és fàcil Albert. Jo no hi tornaré, amb una vaig servit.\nEl to, si m'haguessis escoltat en lloc de llegit, estic segur que haguessis tingut un altre reacció.\nLa pipa quan vulguis.\nJo dissabte aniré al MET dels pobres, o sigui que si vas a Netrebkejar, allà ens trobarem.\nUn altre abraçada.\nTosca 11 de novembre de 2010 a les 14:45\nBueno pues... al final me rajé! Cambié Lulu por una cena con mi mejor amiga.\nMi grado de madurez musical es así de triste, jajaja....\nSerá en otra ocasión Lulú!\nAnònim 20 de novembre de 2010 a les 23:57\nPues sento discrepar, la vaig veure el dimarts en directe, però no al Liceu. va ser una transmissió en streaming directa dins del programa Opera a la Universitat (per cert em sembla una iniciativa fantàstica).\nErem una trentena d'estudiants d'historia de l'art, molts dels quals només van veure una òpera en la seua vida: la "Carmen" de Bieito. I vos puc ben assegurar que no va marxar ningú. Els cometaris als entreactes eren de sorpresa agradable i d'haver descobert coses que no coneixien.\nAbans de començar vam tenir una presentació per part del director d'escena Tono Berti, que la va contextualitzar,sobre els seus origens literaris, sobre la música de Berg, i sobre la música de Lulú. Tono ens va comentar que els moments atonals no eren molts, de fet hi havien moments musicals de facil recepció per els no iniciats.\nPot ser per que al escoltar-la amb una actitut receptiva i de descobriment, per que seguiem tant la música, la lletra, la història que conta, i la colorista posada en escena, no ens va cansar gens. També per la realització amb uns primers plans dels cantants, on es podia veure la interpretació de Patricia Petitbon, que per cert va ser sublim.\nNo se si l'orquestra estava a nivell o no, el que si se és que si el Liceu la presenta en DVD, la compraré i la veuré un parell de vegades més per acabar-la de disfrutar\nLA PROGRAMACIÓ DELS "MdÒ"\n"LA PASSIÓ" VISTA PER JORDI ISERN\n"INTO THE LITTLE HILL", G. BENJAMIN AL LICEU\n"LA BOHÈME" DE VILLAZÓN I NETREBKO\nLA NÚVIA VENUDA, B. SMETANA\n"LULU" D'ALBAN BERG AL LICEU -L'ARGUMENT-


PDA Bullying | Bullying, educació emocional i psicologia positiva. Promoció del benestar per a la prevenció de la violència.\nPretén donar una mirada des del model SEER juntament amb la mirada salutogénica i de benestar amb el desenvolupament socioemocional com a forma d'abordatge del bullying. Es fa una proposta de comprensió de rols i de com treballar la prevenció des d'una perspectiva de desenvolupament socioemocional.\n#Article #Informe #Investigació #Jornada


CLÀSSICS DEL PENSAMENT I HUMANITATS MÈDIQUES. Quatre models de relació metge-pacient (1)\nNota: La segona part d’aquest article es publicarà en el proper número dels Annals.\nANNALS DE MEDICINA: VOLUM 93, NÚMERO 3, juliol / agost / setembre 2010\nS’ha discutit al llarg de les darreres dues dècades el paper del pacient en el procés de presa de decisions mèdiques i s’ha caracteritzat com un conflicte entre autonomia i salut, entre els valors del malalt i els valors del metge. Pretenent retallar el domini del metge, molts han propugnat un ideal de major control per part del malalt. Altres qüestionen aquest ideal perquè no reconeix la potencial naturalesa desequilibrada d’aquesta interacció quan una de les parts està malalta i cerca seguretat i quan els judicis suposen la interpretació d’informació tècnica. I d’altres intenten delinear una relació de major acord mutu. Aquestes discussions configuren les expectatives dels metges i dels malalts així com els estàndards ètics i legals pel que fa als deures del metge, al consentiment informat i a la negligència mèdica. Tot això ens porta a preguntar: quina hauria de ser la relació ideal metge-pacient?\nIntentarem esbossar quatre models d’interacció metge-pacient, posant èmfasi en les diferents interpretacions de: 1) els objectius d’aquesta interacció, 2) les obligacions del metge, 3) el paper dels valors del pacient i 4) la noció de l’autonomia del malalt. Per elaborar una descripció abstracta d’aquests quatre models, indicarem quin tipus de resposta suggereixen els diferents models en una situació clínica. En tercer lloc, indicarem també com fa referència a aquests models el debat actual sobre la relació ideal metge-malalt. Finalment, avaluarem aquests models i en recomanarem un com el model de preferència.\nTal com s’ha referit, els models són tipus weberians ideals. Poden no descriure una interacció metge-pacient particular, però posen de relleu, al ser alliberats de detalls complicats, visions diferents de les característiques essencials de la relació metge-pacient. Conseqüentment, no representen uns estàndards mínims ètics o legals, sinó que més aviat constitueixen uns ideals normatius que estan “més amunt que la llei”, però no “per sobre la de la llei”.\nEl model paternalista\nEn primer lloc hi ha el model paternalista, anomenat també sovint el model paternal o sacerdotal. En aquest model, la interacció metge-pacient assegura que els malalts reben les intervencions que millor promouen la seva salut i benestar. Per a aquesta finalitat, els metges utilitzen les seves habilitats per determinar el diagnòstic dels malalts i el seu estadi en el procés de la malaltia i identifica les proves mèdiques i tractaments que amb més probabilitat restabliran la salut del malalt o alleugeriran el dolor. Aleshores el metge presenta al malalt la informació seleccionada que l’encoratjarà a consentir en aquella intervenció que el metge considera com a millor. En el cas extrem, el metge informa al pacient de manera autoritària en quin moment començarà la intervenció.\nEl model paternalista assumeix que hi ha criteris objectius compartits per determinar allò que és millor. Conseqüentment, el metge pot discernir què és el millor per al pacient amb escassa participació seva. En darrer terme, s’assumeix que el malalt estarà agraït per les decisions preses pel metge, fins i tot en cas que no estigués d’acord amb elles en aquell moment. En el conflicte entre l’autonomia del pacient i el seu benestar, entre l’elecció i la salut, el major èmfasi del metge paternalista està en el darrer.\nEn el model paternalista, el metge actua com a guardià del malalt i articula i implementa allò que és millor per a ell. Així, entre les obligacions del metge hi ha la de posar els interessos del malalt per damunt dels propis i sol·licitar la visió d’altres quan no tingui el coneixement apropiat. En aquest model, la concepció de l’autonomia del pacient està en assentir, bé sigui a l’instant o més tard, amb allò que el metge ha determinat que és millor.\nEl model informatiu\nAquest segon model, l’informatiu, s’anomena també a vegades científic, d’enginyer o de consumidor. En ell l’objectiu de la interacció metge-pacient és, per part del metge, oferir al pacient tota la informació rellevant de manera que el malalt pugui elegir aquella intervenció mèdica que desitja i llavors el metge pot realitzar les intervencions seleccionades. Per a aquesta finalitat, el metge informa el malalt del seu estat de salut, de la naturalesa de les possibles intervencions diagnòstiques i terapèutiques, de la naturalesa i les probabilitats dels riscos i beneficis associats amb aquestes intervencions i de qualsevol incertesa en el coneixement. Finalment, el malalt pot acabar coneixent tota la informació mèdica rellevant sobre la seva malaltia i les intervencions a l’abast, seleccionant aquelles intervencions que millor s’ajusten als seus valors.\nEl model informatiu assumeix una clara distinció entre fets i valors. Els valors del pacient són ben coneguts i estan ben definits; el que manca al malalt són els fets. És obligació del metge subministrar tots aquells fets a l’abast i, aleshores, seran els valors del malalt els que determinaran quin tractament es dóna. No hi ha lloc per als valors del metge, com tampoc la comprensió per la seva part dels valors del malalt, ni si el metge pensa si aquests valors són importants. En el model informatiu, el metge és el proveïdor de l’expertesa tècnica i subministra al malalt els mitjans per exercir el control. Com expert tècnic, el metge té importants obligacions, tals com oferir informació veraç, mantenir la competència en la seva àrea d’expertesa i consultar a d’altres quan li manquin coneixements o habilitats. En aquest model, la concepció de l’autonomia és el control que té el malalt sobre el procés de presa de decisions mèdiques.\nEl model interpretatiu\nAquest és el tercer model. L’objecte de la interacció metge-pacient és elucidar els valors del malalt i què és allò que realment vol, així com ajudar el malalt a seleccionar la intervenció mèdica a l’abast que s’ajusta als seus valors. Com en el cas del metge informador, el metge interpretador ofereix al malalt informació sobre la seva malaltia i sobre els riscos i beneficis de les possibles intervencions. Fora d’això, tanmateix, en el model interpretatiu el metge assisteix el malalt en l’elucidació i l’articulació dels seus valors i en la determinació d’aquelles intervencions mèdiques que més s’adiran a uns valors especificats, ajudant aleshores el pacient en la interpretació dels seus propis valors.\nD’acord amb aquest model interpretatiu, els valors dels malalts no són necessàriament fixos i coneguts pel propi malalt. Sovint són rudimentaris i el malalt sols els coneix parcialment; poden entrar en conflicte quan s’apliquen a situacions específiques. Com a conseqüència, el metge i el malalt, treballant conjuntament, han d’elucidar i fer coherents aquests valors. Per fer-ho, el metge treballa amb el pacient per reconstruir els seus anhels, les seves aspiracions i compromisos i la seva fortalesa. Finalment el metge ha de concebre la vida del pacient com un tot narratiu i, des d’aquí, especificar els valors del pacient i la seva prioritat. Aleshores el metge determina quines proves i tractaments s’avenen millor amb aquests valors. És important remarcar que el metge no imposa res al pacient sinó que és el pacient qui finalment decideix aquells valors i aquelles accions que millor s’ajusten amb ell mateix. El metge tampoc jutja els valors del pacient sinó que l’ajuda a entendre’ls i utilitzar-los en una situació mèdica concreta.\nEn el model interpretatiu, el metge actua com a conseller, de manera anàloga al gabinet ministerial que assessora un cap d’estat, subministrant informació rellevant, ajudant a elucidar els valors i suggerint quines intervencions mèdiques s’ajusten a aquests valors. Llavors, les obligacions del metge inclouen les esmentades en el model informatiu, però també requereixen que s’involucri el malalt en el procés conjunt de comprensió. D’acord amb aquest model, la concepció de l’autonomia del pacient és un procés d’autoconeixement; el pacient ve per conèixer més clarament qui és i com es relacionen les diferents opcions mèdiques amb la seva pròpia identitat.\nEl model deliberatiu\nÉs el quart model. L’objectiu de la interacció metge-pacient és ajudar el malalt a determinar i escollir els millors valors relacionats amb la salut1 que es poden assolir en aquella situació clínica concreta. Amb aquesta finalitat, el metge ha de delinear la informació sobre la situació clínica del pacient i llavors ajudar-lo a elucidar els tipus de valors plasmats en les opcions a l’abast. Entre els objectius del metge s’inclou suggerir per què certs valors relacionats amb la salut són més dignes i hom hauria d’aspirar-hi. Finalment, el metge i el pacient s’engranen en una deliberació sobre quina mena de valors relacionats amb la salut podria i, en darrer terme, hauria de perseguir el pacient. El metge discuteix sols valors relacionats amb la salut, és a dir, valors que afecten o estan afectats per la malaltia o el tractament; reconeix que hi ha molts elements de la vida personal no relacionats amb la malaltia o el tractament del pacient i que estan més enllà de l’àmbit de la relació professional. Encara més, el metge aspira només a persuadir; en darrer terme, evita la coerció. El malalt ha de definir la seva vida i seleccionar aquell ordre de valors que cal adoptar. En entrar en una deliberació moral, el metge i el pacient jutgen la importància d’aquests valors derivats de la salut.\nEn el model deliberatiu, el metge actua com a mestre o amic, incitant a un diàleg sobre quin seria el millor curs a seguir. El metge no tan sols indica què podria fer el malalt, sinó que, coneixent-lo i desitjant el millor, indica què hauria de fer el malalt i quina seria la decisió preferible respecte a la terapèutica mèdica. La concepció de l’autonomia del pacient és l’autodesenvolupament moral; el pacient és qui assumeix el poder, no simplement l’acceptació sense crítica de preferències o valors, sinó que considera, mitjançant el diàleg, els valors de les opcions alternatives, la seva vàlua i les implicacions per al tractament.\nComparació dels quatre models\nLa Taula 1 compara els diferents models en els seus punts essencials. És important remarcar que en tots els models hi ha un paper per a l’autonomia del malalt; el principal factor que diferencia els models és la concepció particular de l’autonomia. Conseqüentment, no es pot recolzar cap model únic perquè sigui l’únic que promou l’autonomia del pacient. Al contrari, s’han de comparar i avaluar els models, almenys en part, examinant l’adequació de les concepcions particulars de l’autonomia del malalt.\nEls quatre models no són exhaustius. Se’n podria fins i tot afegir un cinquè: el model instrumental. En aquest model, els valors del pacient són irrellevants; l’afany professional és un objectiu independent del malalt, com pot ser el benefici per a la societat o l’avançament en el coneixement científic. Els experiments sobre la sífilis a Tuskegee2 o l’estudi sobre l’hepatitis a Willowbrook3 en són un bon exemple. La condemna moral que s’ha fet d’aquests casos mostra que, més que un ideal, aquest model constitueix una aberració. Per això no s’ha elaborat més.\nTAULA 1. Comparació dels 4 models de relació metge-pacient\nPer a fer més tangibles aquestes descripcions abstractes i cristal·litzar les diferències entre els models, ho il·lustrarem a través de les respostes que se suggereixen en una situació clínica com la següent. Es tracta d’una dona de 43 anys, premenopàusica, a qui recentment s’ha descobert una massa al pit. La cirurgia mostra un carcinoma ductal de 3,5 cm, sense afectació de ganglis limfàtics, que és positiu als receptors d’estrògens. La radiografia de tòrax, la gammagrafia òssia i les proves de funció hepàtica no mostren malaltia metastàtica. La malalta s’ha divorciat recentment i ha tornat al seu treball d’assessora legal per guanyar-se la vida. Què hauria de dir el metge a aquesta malalta?\nEn el model paternalista el metge diria: “Hi ha dues teràpies alternatives per a protegir-se de la recurrència del càncer al pit: mastectomia o irradiació. Sabem ara que la supervivència amb tumorectomia combinada amb irradiació és igual a la que ofereix la mastectomia. Atès el fet que la tumorectomia amb irradiació ofereix la millor supervivència i resultat cosmètic, aquesta seria l’opció preferida. He demanat al radioterapeuta que vingui i discuteixi amb vostè el tractament d’irradiació. També hauríem de protegir-la contra l’extensió del càncer a altres parts del cos. Tot i que les probabilitats de recurrència són baixes, vostè és jove i no hauríem de deixar de provar qualsevol opció terapèutica. Estudis recents amb quimioteràpia suggereixen millores en la supervivència sense recurrència del càncer de pit. Fins i tot el National Cancer Institute (NCI) recomana quimioteràpia per a les dones amb el tipus de càncer que vostè té. La quimioteràpia té efectes adversos. Tanmateix, uns pocs mesos de penúries ara s’ho valen pels potencials guanys en anys de vida lliure de càncer”.\nEn el model informatiu el metge diria: “Amb un càncer de pit amb ganglis negatius hi ha dos aspectes a tenir en compte: control local i control sistèmic. Per al control local les opcions són la mastectomia o la tumorectomia amb o sense irradiació. Sabem gràcies a nombrosos estudis que la mastectomia i la tumorectomia amb irradiació permeten una supervivència global igual, del 80%, als 10 anys. La tumorectomia sense irradiació suposa una probabilitat de recurrència del tumor al pit entre el 30% i el 40%. El segon aspecte està relacionat amb el control sistèmic. Sabem que la quimioteràpia perllonga la supervivència en les dones premenopàusiques que tenen càncer de pit amb afectació ganglionar. Menys clar és el seu paper en dones amb càncer de pit i ganglis negatius. Alguns estudis suggereixen que la quimioteràpia no aporta beneficis en termes de supervivència global, però una àmplia revisió dels estudis suggereix que sí que hi ha benefici. Fa alguns anys, l’NCI va suggerir que en les dones com vostè la quimioteràpia pot tenir un impacte positiu en la supervivència. Deixi’m finalment que la informi que hi ha actualment assaigs clínics, en els quals vostè podria participar, que avaluen els beneficis de la quimioteràpia en pacients amb càncer de pit i ganglis negatius. Podria ser inclosa en un d’aquests estudis si vostè vol. Estaré encantat de donar-li qualsevol altra informació que desitgi”.\nEl metge en el model interpretatiu podrà apuntar molta de la informació que ha donat el metge del model informatiu i entrar després en una discussió per tal d’elucidar els desitjos de la pacient i concloure d’aquesta manera: “Em dóna la impressió que vostè té desitjos en conflicte. M’explico. Sembla que té dubtes sobre com equilibrar les exigències que demana un tractament addicional, recomençar la seva vida personal i mantenir un equilibri psicològic. Deixi’m que li doni una perspectiva que pot ajustar-se a la seva posició. Lluitar contra el seu càncer és important, però això no hauria de privar-la de mantenir una autoimatge saludable i de poder gaudir del temps fora de l’hospital. Aquesta visió sembla compatible amb la radioteràpia, però no amb la quimioteràpia. Una tumorectomia amb irradiació maximitza les seves possibilitats de sobreviure preservant el pit. La radioteràpia combat el càncer de pit sense desfigurar. Contràriament, la quimioteràpia perllongaria la duració del tractament durant bastants mesos. Encara més, els beneficis de la quimioteràpia en termes de supervivència són més petits i més controvertits. Donats els canvis recents en la seva vida, ja té prou noves preocupacions com per a sotmetre’s a mesos de quimioteràpia amb un benefici qüestionable. L’he entesa bé? Podem tornar-ho a parlar d’aquí un dies”.\nEl metge en el model deliberatiu començaria per presentar el mateix tipus d’informació i entraria en una conversa per elucidar els valors de la pacient dient: “Sembla clar que vostè hauria de sotmetre’s a la radioteràpia. Ofereix la màxima supervivència i el mínim risc, sense desfigurar ni alterar la seva vida. La qüestió de la quimioteràpia és diferent: és plena de dades conflictives. Si sospesem totes les opcions, penso que la millor per a vostè és entrar en un assaig que està investigant el benefici potencial de la quimioteràpia en dones amb càncer de pit i ganglis negatius. Primer, asseguraria que vostè rep una atenció mèdica d’excel·lència. Ara per ara, desconeixem quina teràpia maximitza la supervivència. En un assaig clínic el programa de visites de seguiment, proves i decisions el porten destacats experts en càncer de mama que asseguren que les dones reben la millor atenció a l’abast. Una segona raó per participar és de caire altruista: li permet contribuir d’alguna manera amb les dones que en un futur tinguin càncer de pit i hagin d’encarar eleccions difícils. Durant dècades, milers de dones han participat en estudis que han permès conèixer bé els tractament que avui en dia s’ofereixen. Sense aquestes dones, sense el coneixement que elles han fet possible, encara estaríem fent mastectomies a vostè i a dones com vostè. En incorporar-se a un assaig estarà participant en una tradició a través de la qual les dones d’una generació reben el més alt estàndard d’atenció a l’abast però també milloren l’atenció de les dones de generacions futures, ja que permeten que la medicina aprengui quines són les millors intervencions. He de dir-li que jo no estic implicat en l’estudi; si vostè escull participar en l’assaig, la visitarà un altre expert en càncer de mama per planificar el seu tractament. He intentat explicar-li el nostre coneixement actual i oferir-li la meva recomanació de manera que pugui escollir la millor decisió possible”.\nConsiderant la relació habitual amb els malalts, aquests extractes poden semblar artificials o fins i tot caricaturescos. Tanmateix, permeten destacar l’essència de cada model i suggereixen com els objectius i les assumpcions de cadascun dels models configuren l’aproximació que realitza el metge cap als seus malalts. Podem imaginar converses semblants en altres situacions clíniques com ara el cas d’un obstetra discutint les proves prenatals o un cardiòleg parlant d’intervencions per reduir el colesterol.\n“Health related values” Els autors utilitzen el terme 'valors' relacionat amb la salut per referir-se a allò que nosaltres anomenem beneficis: supervivència, alleujament del dolor, qualitat de vida, etc.\nL’experiment sobre la sífilis a Tuskegee (Alabama, EUA) va ser un estudi portat a terme pel Servei de Salut Pública dels EUA en el període 1932-1972. Van ser reclutats 399 afroamericans pobres que treballaven a les plantacions. Es pretenia obtenir dades sobre la història natural de la malaltia i es va prosseguir l’estudi més enllà dels anys 40, quan es va demostrar l’eficàcia de la penicil·lina en aquesta infecció.\nL’escola de Willowbrook era una escola per nens amb retard mental on eren freqüents els brots d’hepatitis a mitjans del segle passat. Entre 1963 i 1966 s’hi van portar a terme estudis on els infants eren inoculats, oralment o per injecció, amb el virus per estudiar subsegüentment els efectes de la gammaglobulina.


La teva pàgina web per la cara!\nLA TEVA PÀGINA WEB PER LA CARA Et dissenyem i desenvolupem la teva pàgina web completament gratis. A canvi que facis el manteniment amb nosaltres. El disseny de la pàgina web inclou: Creació briefing, establir objectius i definir l’audiència, organitzar contingut, crear esbós i disseny web, desenvolupament i publicació i test. Pàgina d’inici, 4 apartats, 1 compte […]\nNovetats que ofereix Google Chrome\nLes novetats que ens ofereix l’actualizació de Google Chrome: Ignorar Flash. Fa una setmana escassa Google ha llançat una altra de les seves actualitzacions per Chrome, la número 56. I la notícia no està en què ha llançat una altra actualització, sinó l’efecte que aquesta tindrà sobre els nostres navegadors. A partir d’ara Chrome bloquejarà el contingut […]\nProjectes més importants del 2016\nRecopilació dels projectes més importants que hem fet l’any 2016. Ha passat un any d’ençà que vam iniciar la nostre petita aventura i per celebrar-ho hem fet una recopilació dels projectes més importants del 2016. Un any ple d’emoció, incertesa, estres, i, perquè no dir-ho dubtes. Hem pogut conèixer persones molt interessants que ens […]\n“ME & YOU” una relació de parella\nUn interessant curtmetratge on ens ensenya totes les fases per les quals passa una relació de parella. El sostre d’una habitació és l’angle triat per al director britànic Jack Tew per explicar-nos, en poc més de set minuts les fases per les quals passa una relació de parella. “Me & You” és la […]\nTots els aspectes, en l’àmbit de disseny, que triem per a la nostra pàgina web té un impacte directe en el comportament dels visitants o clients i això es tradueix en més o menys conversions. Si volem obtenir les màximes conversions haurem de cuidar al màxim els colors, textos, crides a l’acció, pàgines d’aterratge i […]\nPosicionament web, factors a tenir en compte\nSi tens un blog o una web d’un negoci, aquest post et serà molt útil per a millorar el posicionament web en els cercadors com Google. Quan parlem de posicionament, hem de parlar sobretot de Google. Existeixen més de 200 factors ha tenir en compte a l’hora de preparar la teva web per […]\nCom optimizar les teves xarxes socials\nPer poder optimitzar correctament les teves xarxes socials primer cal preguntar quines seran les més efectives per a la nostra estratègia de màrqueting. No totes són les correctes i tampoc s’han de crear pàgines “perquè tothom la té”. Per tant la primera pregunta és: Que vull aconseguir amb les xarxes socials? Tot i que cada […]\n2 de September de 2016 13 de September de 2016\nAmb aquesta entrada del blog, ens agradaria presentar-vos una de les eines que més utilitzem en els nostres projectes web. Es tracta de bootstrap 3, originalment va ser creat per Twitter, és un framework que ja fa uns anys va agafant molta força. Ens permet crear interfícies web a base en CSS i […]


L’alumnat de La Torre d’en Besora demana la rehabilitació de la Torre que dona nom a la localitat | DiaDia\nInici Educació L’alumnat de La Torre d’en Besora demana la rehabilitació de la Torre...\nL’alumnat de La Torre d’en Besora demana la rehabilitació de la Torre que dona nom a la localitat\nEls alumnes i les alumnes de l’aulari de La Torre d’en Besora del CRA Aiguaneu han visitat l’ajuntament per a fer una proposta reivindicativa de millora del patrimoni local. I és que, els xiquets i xiquetes han demanat a l’alcalde, David Vicente Segarra, que l’Ajuntament busque ajudes i subvencions de les administracions competents per a dur a terme la rehabilitació de la Torre que dona nom al municipi. “Amb la millora volen que el nostre poble tinga un moment que l’identifique, i quin millor que aquell que li dona nom” indica l’alcalde.\nAixí mateix, una vegada rehabilitada i llista per al seu ús, l’alumnat ha sol·licitat que la Torre puga utilitzar-se per a realitzar esdeveniments culturals com a exposicions. “Des de l’Ajuntament estem molt contents amb la iniciativa que han tingut alumnat i professorat de l’aulari del CRA i ens agradaria que aquest tipus d’activitats i visites continuen produint-se el pròxim curs. Estem encantats d’escoltar les propostes dels nostres xiquets i xiquetes i intentar dur-les a terme sempre que podem” afirma David Vicente Segarra.\nDurant la visita s’ha aprofitat per a donar a conéixer als xicotets el funcionament de l’ajuntament i les diferents figures que el componen. A més, tots els xiquets i xiquetes participants han pogut signar en el llibre d’honor de l’Ajuntament. “Hem volgut fer-los saber que l’ajuntament és la casa de tots i totes i que la tenen oberta sempre que la necessiten” finalitza l’edil.


Fundació PROIDE - CRÒNICA D'UN VOLUNTARIAT DE LLARGA ESTADA: NUNU (PERÚ)\nCRÒNICA D'UN VOLUNTARIAT DE LLARGA ESTADA: NUNU (PERÚ)\n"I han passat ja tres mesos al Perú, el primer a San Juan de Lurigancho i la resta de mesos a Pisco, a la Villa Tupac Amaru Inca. I Quina sort; penso. Quina sort poder conèixer diferents realitats. De fet, el que em va moure a fer un voluntariat va ser això; conèixer una altra realitat, i ho estic fent, i no sabeu el feliç que això em fa i no només per conèixer-la, sinó per viure-la i compartir-la.\nHe entrat a cases de fusta mig construïdes on hi viu més d’una família, cases sense aigua, llum i/o lavabo. M’he passejat pels carrers del barri ja de fosc amb el cor encongit per si m’atracaven. M’he girat de sobte en sentir la rialla d’un nen d’uns dos anys que va dalt d’una moto amb un home, una dona i un altre nen; i òbviament sense casc. M’integro fent els desplaçaments amb mototaxi, combi o colectivos i contesto als encuriosits que em pregunten d’on sóc i què fa una gringa per la Villa.\nM’he adaptat a veure i sentir a les cinc del matí la senyora que ven l’esmorzar pel carrer o el senyor del pa, dels gelats, de la masamorra, o gelatina, o churros. Cadascun amb un carretó o un cabàs cridant pel carrer o fent soroll amb una botzina. M’he acostumat a que m’acompanyin gossos rodamón arreu on vaig, i fins i tot per la sorra del desert. Sorra i més sorra que s’impregna a la meva pell com totes les coses que observo i absorbeixen el meu conscient. Però el millor, l’aprendre a conviure amb les Germanes, persones d’estil de vida molt diferent al meu, però amb un cor tan immens que enriqueixen més que llegir mil llibres.\nPerò de totes les realitats que pugui veure i viure la que més a prop sento és la dels nens i nenes, i els bocins que vaig descobrint de tots ells i elles dia a dia. Conèixer i acollir uns dies a casa una nena d’onze anys perquè la seva mare no la vol a casa (no la vol perquè la nena s’ha mostrat en desacord sobre les marques que porta a la pell); descobrir una noteta que posa literalment: no tevallas tu nunu quedate porfavor; adonar-te’n que totes aquelles abraçades de cada tarda d’aquella noia de secundària potser signifiquen més del que t’imagines perquè no hi ha figura materna a casa; la naturalitat amb la que et contesten quan dius que hace muchos días que no vienen a reforzamiento eh! (somrient) i t’etziben: es que tenemos que limpiar la casa y ayudar a mamá (tres germanes d’onze, vuit i tres anys); o la meva cara desencaixada quan després de preguntar si tenen mama i papa et contesten amb tota la fermesa i calma del món que sí, però que el papa és a la presó, i val més a la presó i viu, que no pas mort per haver fet coses massa dolentes (una nena de deu anys).\nO quan escoltes bocabadada com un jove de disset anys t’explica l’experiència de com ha sentit la llamada de Dios; igual de bocabadada que el primer dia que vaig veure com formaven al matí nens i nenes en files separades i resaven i cantaven els himnes del país i de l’escola abans de començar la setmana. I encara més: igual de garratibada quan molts infants de primària em rebel·len l’edat de la seva mare o pare, resultant que són més joves que jo. O quan se t’acosta un dels teus alumnes i et diu: tienes muchos lunares, ¿cómo los conseguiste? És aquí quan t’adones aleshores que la innocència d’un nen o nena és internacional, i els somriures brillen igual a totes les cares quan són de veritat.\nI mil bocins més de tots aquests petits i no tan petits, que viuen la seva realitat intensament, però no en la intensitat que moltes vegades voldríem per a un infant.\nI així, vaig carregant la motxilla d’aquest meravellós país, perquè quan veig les postes de sol des de dalt dels cerros on els nens i nenes hi fan volar els estels, calmo el sisme que em provoca pensar que aquest voluntariat s’acabarà i hauré de marxar algun dia proper. Sisme que de vegades és més fort que els que es noten en aquest precisa falla de Pisco."\nNunu Busquets Bou\nVilla Tupac Amaru Inca, Pisco, Perú


David Lobo será el nou cap de colla de Sant Pere i Sant Pau\nDavid Lobo considerava que encara li quedaven dues temporades per adquirir coneixements, però el suport rebut l'ham emputjat a la desició.\nLa nova tècnica compta amb castellers amb experiència com Jordi Gaya, Josep Maria Pascual 'Pasqui' i Martín Escano\nActualitzada 06/04/2016 a les 17:32\nDavid Lobo serà el nou cap de colla dels Castellers de Sant Pere i Sant Pau, després de ratificar-se el pròxim divendres 8 d’abril, durant l’assemblea extraordinària, que tindrà lloc abans de l’assaig. Després de la dimissió sobtada del cap de colla Àngel Oriol, la colla va quedar en mans d’una junta gestora a l’espera de què es presentés una nova candidatura. Aquest dilluns es tancaven les llistes amb una única proposta, l’encapçalada per David Lobo.\nSegons ha explicat David Lobo al Diari Més, «la seva candidatura és continuista. Només hi ha un canvi de files». El punt fort de la proposta són els tres segons caps de colla que acompanyaran a David Lobo en aquesta aventura, que són Jordi Gaya, Josep Maria Pascual ‘Pasqui’ i Martín Escano. Tots tres han estat al capdavant de l’entitat en temporades anteriors.\nPel que fa a les pinyes, Carlos López continuarà al capdavant amb altres membres que també l’acompanyaven la temporada anterior, i que «sense cap dubte van fer una molt bona feina», explica Lobo. Les encarregades de substituir a David Lobo amb la canalla, són Anna Maria Muñoz i Mar Pascual, que ja han format part de l’equip en altres ocasions i que per tant continuaran amb la línia marcada fins ara.\nDavid Lobo ha explicat al Diari Més que «ser cap de colla era un objectiu a llarg termini. Em semblava que ara no era el moment indicat, ja que considerava que encara em quedaven dues temporades per acabar d’adquirir coneixements. Però els consells i els suports dels castellers m’han portat a prendre la decisió». Per altra banda, Lobo assegura que «no volíem allargar més aquesta situació d’incertesa».\nTot i que encara és aviat per parlar d’objectius i reptes, el nou cap de colla dels de la camisa verda explica que pel que fa al tronc es manté el grau d’excel·lència, «però que malauradament, la canalla ha crescut». Lobo assegura que «durant aquesta temporada es mirarà cap a nous horitzons, mantenint sempre els peus a terra».


Gran marxa triomfal - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nGran marxa triomfal\nLa Gran marxa triomfal (en italià «Gran marcia trionfale») fou el segon himne del Papa i la Ciutat del Vaticà, en reemplaçament de Noi vogliam Dio, Vergine Maria.\nFou escrita el 1857 per Viktorin Hallmayer, aleshores director de la banda del 47é Regiment d'infanteria de línia austríac (el regiment del comte Kinsky), aquarterat als Estats Pontificis.\nLa marxa fou estrenada la vesprada del 9 de juny de 1857, per a celebrar l'entrada del papa Pius IX a Bolonya. Immediatament es popularitzà i fou usada repetidament al viatge del papa a Florència i d'altres ciutats d'Itàlia central, i en el retorn a Roma el 5 de setembre de 1857. També es tocà als carrers de Roma per a celebrar els Pactes de Laterà entre el papat i el Regne d'Itàlia l'11 de febrer de 1929, i la fi de la qüestió romana.\nLa marxa de Hallmayer, d'estil alegre i com de vals, correspon a l'època de la seva composició, però l'Any Sant de 1950, el papa Pius XII decideix reemplaçar-la com a himne per l'Inno e Marcia Pontificale, compost el 1869 per Charles Gounod, que presenta un estil més compatible amb el caràcter religiós. La darrera interpretació oficial fou la Nit de Nadal de 1949.\n↑ 1,0 1,1 Himnes pontificis i la seva història (en castellà)\n↑ Història dels himnes pontificis (en italiano)\nMarcia Trionfale (MP3) al lloc dels carabiners italians.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Gran_marxa_triomfal&oldid=17952894»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 des 2016 a les 12:47.


Holiday home in Blåvand Blavand Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Holiday home in Blåvand\nDissenyat tant per oci com per negoci, Holiday home in Blåvand està situat idealment a Billum; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Holiday home in Blåvand asseguren una estada plaentera als seus clients. L'hotel ofereix aparcament de cotxes per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Holiday home in Blåvand és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Billum.\nCal que informeu el Holiday home in Blåvand de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Dancenter t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. Les despeses de l'electricitat no estan incloses en el preu i caldrà abonar-les el dia sortida en funció del consum del client.


Arbúcies arregla els tres esvorancs causats per la pluja a la via que va a Montsoriu - Diari de Girona\nArbúcies arregla els tres esvorancs causats per la pluja a la via que va a Montsoriu\nEls treballs han permès asfaltar 1,6 quilòmetres d'aquesta carretera construïda al llarg dels anys 70\nLes obres finalitzaran aquesta setmana. aj. d'Arbúcies\nEls tres esvorancs que fins fa unes setmanes afectaven uns 300 metres de la carretera de Fogueres ja han estat arreglats i tapats. Així ho va donar a conèixer ahir l'alcalde d'Arbúcies, Pere Garriga, qui va detallar que els treballs s'han fet en poques setmanes tot i la dificultat que representaven.\n«S'han compactat els més de 30 metres de fondària dels marges i els prop de 300 metres d'allargada afectats pels forats», va relatar el batlle qui va afegir que s'han instal·lat tubs per suavitzar la baixada d'aigua en cas de pluja i que els marges s'han protegit amb malles. Els treballs que acabaran aquesta setmana es completaran amb l'asfaltatge del tram de carretera que pertany a aquest municipi.\nAquests esvorancs es van produir el 17 de novembre passat a causa del diluvi que va afectar tot el territori gironí. Amb sis quilòmetres de longitud, aquesta via que condueix al castell de Montsoriu pertany a quatre municipis selvatans. Comença a coll de n'Orri i els primers 100 metres són de Breda.\nEls quatre quilòmetres següents són responsabilitat de Sant Feliu de Buixalleu. A Arbúcies li pertoquen 1,6 km al llarg dels quals es van produir els tres forats, i els últims 300 metres; fins a arribar a la urbanització Fogueres són de Riells i Viabrea. Des de la seva obertura als anys 70, no s'hi havia fet cap actuació integral.\nEl cost de les obres està pressupostat en 212.000 euros que ha hagut d'assumir l'Ajuntament d'Arbúcies. «Hem hagut de prioritzar aquesta actuació per sobre la que volíem fer en dos carrers del poble», va lamentar Garriga.


Comunicado oficial ante COVID-19 (Andorra) - Vital Seguro\nLes teves prioritats són les nostres\nCom t’ajudem davant el Covid-19\nLes iniciatives davant Covid-19\nVital Seguro ha fomentat un seguit d’iniciatives per mantenir més viu que mai el seu ADN , basat en l’especialització en les assegurances personals, més de 30 anys de compromís amb Andorra, un tracte personalitzat i proper i preus sostenibles en el temps.\nGarantia de servei amb teletreball el 100% empleats: Manteniment de l’activitat habitual amb implantació del teletreball per al 100% dels empleats des del primer moment per garantir la seguretat, tant dels assegurats com dels treballadors.\nCobertura del Covid-19 amb Decessos i CASS assistència sanitària: Ampliació de les cobertures de les assegurances de Decessos i de Complement CASS assistència sanitària per protegir als seus assegurats davant el Covid-19.\nImplantació de la signatura digital: Implantació de la firma digital per garantir tot el procés de contractació d’una assegurança d’una forma ràpida, fàcil i segura, independentment del lloc i l’hora.\nParticipació en el fons solidari del Govern Andorra: Vital Seguro s’ha adherit a la iniciativa de l’associació empresarial del sector assegurador andorrà i ha fet una aportació econòmica al fons solidari del Govern d’Andorra.


Alevins | Fundació Esportiva Grama | Página 70\nL’Aleví “A” vol continuar guanyant contra el Granollers\n10/04/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “A” vol continuar guanyant contra el Granollers\nLa sort de l’Aleví “A” de la Fundació Esportiva Grama està canviant i en el seu pròxim compromís davant el Granollers, l’equip de Santa Coloma, es presentarà a aquest matx amb dos partits sense perdre, mentre que el Granollers arriba a la nostra ciutat amb tres victòries i dos partits perduts dels últims cinc. La diferència en la classificació també és notable en ...\tLlegir-ne més »\nPRÈVIES DELS EQUIPS ALEVINS, 11 i 12 d’abril\n10/04/2015\tComentarios desactivados en PRÈVIES DELS EQUIPS ALEVINS, 11 i 12 d’abril\nFàcil partit, aparentment, el que es presenta per al aleví “B” de la Fundació Esportiva Grama enfront de l’equip Stòitxkov Barcelona. Els de Santa Coloma, compten amb una situació privilegiada en la classificació, ocupant un setè lloc i sumant 35 punts. Cara molt oposada la que presenta el Stoihckov Barcelona, que figura en l’última posició sense haver aconseguit sumar un ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “A” tercer a Santa Eulàlia i el “B” campió a Badalona\n06/04/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “A” tercer a Santa Eulàlia i el “B” campió a Badalona\nL’equip dirigit per Christian Rueda va estar en el Torneig de Santa Eulàlia. El nostre Aleví “A” va estar enquadrat en el grup més fort amb dos equips preferents i un primera (L’Hospitalet, Girona i Badalona). Els colomencs aconseguirien classificar-se per jugar la següent ronda, uns quarts de final on van eliminar el Cornellà. En semifinals l’equip va ser eliminat ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “G” va estar al Torneig de la Roureda\n03/04/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “G” va estar al Torneig de la Roureda\nEls nois de Daniel Castro van estar en el Torneig de la Roureda. Durant el dia d’avui el nostre Aleví “G” va estar disputant un torneig que començava amb fase de grups i només els dos primers passaven a semifinals, cosa que l’equip no aconseguiria. Montmeló 4-1 F.E.Grama Barnafutbol 1-2 F.E.Grama Joan XXIII 1-0 F.E.Grama Roureda “C” 2-2 F.E.Grama Los ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “C” subcampió del Torneig de l’Arrabal\n03/04/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “C” subcampió del Torneig de l’Arrabal\nA Santa Coloma de Gramenet va haver també torneig de setmana santa, va ser al Municipal Can Zam-1. Allí va estar jugant el nostre Aleví “C” que acabaria segon en el torneig del CD Arrabal-Calaf de Gramenet. En el primer partit l’equip va golejar 10-2 al CF Singuerlín desplegant un joc espectacular. Van arribar a la final on esperava el ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “D” tercer al Torneig de la Fundació Marcet\n02/04/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “D” tercer al Torneig de la Fundació Marcet\nAmb la Setmana Santa molts equips tenen vacances per l’aturada de lliga o han de jugar torneig per no perdre la forma. El nostre Aleví “D” és un d’aquells equips que aquesta setmana ha jugat torneig. Dimarts i dimecres a la Ciutat Esportiva de Meiland (Barcelona) van estar jugant el Torneig de la Fundació Marcet. El conjunt dirigit per Aitor ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “A” va guanyar fora de casa\n31/03/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “A” va guanyar fora de casa\nPartit molt correcte de l’Aleví “A” en tots els aspectes del joc, i important victòria davant el AEC Manlleu per un resultat de 0-2. Importants tres punts perquè l’equip de Preferent segueixi lluitant per aconseguir l’objectiu de la permanència. Partit dominat de principi a fi per la Fundació Esportiva Grama amb un joc dut a terme en el seu camp ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “C” va empatar fora de casa\n30/03/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “C” va empatar fora de casa\nCE VILA OLÍMPICA 2-2 ALEVÍ “C” Partit igualat i interessant l’ofert pel Vila Olimpica i l’equip aleví “C” de la Fundació Esportiva Grama. Els dos equips van sortir mentalitzats a la recerca del triomf, però qui es va avançar primer al marcador va ser el conjunt local amb un gol que els podia donar empenta. No obstant això la confiança ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “D” va golejar al Canyelles\n30/03/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “D” va golejar al Canyelles\nEl marcador ho diu tot en aquest partit. L’aleví “D” de la Fundació Esportiva Grama es va imposar amb un rotund 14-1 al Canyelles, en què la història del xoc es pot fins imaginar, amb un control total durant el temps reglamentari dels colomencs, sense deixar cap escletxa a els visitants. La diferència obtinguda ja en els primers compassos de ...\tLlegir-ne més »\nL’Aleví “E” va guanyar al CE Europa\n30/03/2015\tComentarios desactivados en L’Aleví “E” va guanyar al CE Europa\nALEVÍ “E” 3-1 EUROPA Partit dominat de cap a peus per part dels alevins “E” de la Fundació Esportiva Grama, en un compromís difícil per endavant, contra l’Europa. Ja en el primer quart el quadre colomenc es va situar per davant en el marcador amb dos gols de Gerard Arjona, un marcador que li va permetre als locals en aquesta ...\tLlegir-ne més »\nPágina 70 of 107« Primero...405060«6869707172\t»\t8090100...Ultimo »


El primer mercat de l'Eixample | VÍDEO | betevé\nDes del principi, s'hi van vendre aliments, llibres i productes de col·leccionisme\nSergi Hernández | dilluns, 9 d'octubre del 2017, a les 14.44\nEl Mercat de Sant Antoni té més d’un segle i va ser el primer dels mercats de l’Eixample. Els diumenges, els cromos i els llibres vells substitueixen la carn, el peix i les hortalisses.\nEl Mercat de Sant Antoni es va inaugurar el 1882 i va ser el primer de l’Eixample de Barcelona. Va ser molt important, perquè lligava la ciutat vella amb la nova ciutat que creixia fora de les antigues muralles. És obra de l’arquitecte Antoni Rovira i Trias i és una estructura panòptica: una estructura central des d’on surten quatre naus que ocupen tota l’illa. L’estructura metàl·lica es va fer a La Maquinista, Terrestre i Marítima.\nLes parades de dins i de fora\nTot i pertànyer a l’Eixample, el Mercat de Sant Antoni oferia servei al Raval i al Poble-sec perquè el nou barri encara s’estava construint i no hi havia gaires habitatges. Al principi, hi havia parades de carn i peix, especialment de bacallà, i gallines i coloms, un producte econòmic i molt consumit per les famílies. Però també s’hi venien productes no alimentaris.\nL’any 1929, l’Ajuntament va decidir posar ordre a la venda dels productes no alimentaris que es feia al voltant del mercat. Es va construir una marquesina per aixoplugar els comerciants de l’exterior i, alhora, per exercir un control i permetre, únicament, la presència de paradistes amb llicència.\nEl mercat cultural de la ciutat es feia els diumenges a l’avinguda del Paral·lel. Hi havia llibres i col·leccionisme. Els comerciants de llibre vell i cromos van demanar permís al consistori per fer servir les parades de sota la nova marquesina els diumenges, el dia que estaven desocupades. L’Ajuntament hi va accedir i s’hi van quedar molts anys.\nL’any 2009 va começar el procés de rehabilitació del mercat. Les parades es van traslladar a unes carpes provisionals situades a la ronda de Sant Antoni. A partir de les tasques d’excavació per fer-ne les plantes subterrànies, van aflorar les restes de l’antic baluard de Sant Antoni, que formava part de la muralla, i la contraescarpa, una part de la muralla que tenia funcions defensives. També s’hi van trobar restes de l’antic camí romà.\nEl maig del 2018, després de vuit i anys i mig d’unes reformes que van durar més del previst, el Mercat de Sant Antoni va tornar a obrir portes a l’emplaçament antic i originari.\nVa passar aquí: El canòdrom\nVa passar aquí: La Carboneria, el primer edifici de l’Eixample\nFòrum 2004, el llegat inacabat


Espanya en el segle XIX: la societat – Ciències Socials en Xarxa\nEspanya en el segle XIX: la societat\nPrevEl domini colonial de Leopold II sobre el Congo\nLes formes de dominació colonial: els protectoratsNext\nLa revolució liberal i el procés industrialitzador que va viure Espanya en el segle XIX van transformar profundament la societat ja que els estaments característics d’una societat de l’Antic Règim van deixar pas a l’articulació d’una societat de classes pròpia d’una societat capitalista. Tanmateix, la societat espanyola del vuit-cents presentaria uns trets diferencials força diferents segons el territori al qual ens referim.\nEn el conjunt d’Espanya, la preeminència del sector agrícola i el baix desenvolupament industrial van fer que la classe burgesa fos relativament feble, mentre que la noblesa conservava molta més influència que en altres països de l’Europa Occidental. A causa d’aquest fet, la societat espanyola va evolucionar molt més lentament que d’altres societats del seu entorn perquè la pervivència de la mentalitat i els costums aristocràtics van dificultar l’arrelament de les formes de vida burgeses, mentre que l’Església va continuar exercint una gran influència social.\nA Catalunya, en canvi, el desenvolupament industrial i el creixement urbà, preferentment de Barcelona, van donar a la societat catalana uns trets diferencials. La noblesa va anar perdent de forma progressiva la seva preeminència econòmica i social, mentre que la puixant burgesia industrial creixia tant en el nombre dels seus integrants com en rellevància social. Ara bé, aquesta burgesia va ocupar un lloc molt secundari en l’organització de l’aparell estatal liberal espanyol, que, en bona part, va continuar en mans dels grans propietaris agrícoles. També va ser a Catalunya on es concentrava la part més important del proletariat espanyol, el que va suposar que les associacions obreres i l’obrerisme hi tinguessin la seva força més gran.\nLes classes dirigents:\nLa noblesa terratinent, que havia perdut els drets senyorials, però havia conservat bona part de la propietat de la terra, va continuar tenint un paper rellevant en la societat espanyola del segle XIX. Tot i això, cap a finals de segle, algunes d’aquestes famílies aristocràtiques, incapaces d’incorporar-se a les noves activitats econòmiques pròpies del capitalisme com la indústria i el comerç, van acabar arruïnant-se i venent bona part del seu patrimoni.\nLa nova classe acabalada era l’alta burgesia, que compartia amb la noblesa l’hegemonia social. Aquesta, era propietària de les noves indústries, les grans companyies empresarials i els bancs. També s’havia convertit en terratinent perquè havia comprat bona part de les terres que s’havien posat a la venta després de les desamortitzacions. Així, a Catalunya, la burgesia comercial, classe hegemònica en el segle XVIII, va anar perdent terreny davant d’una nova classe industrial, organitzada mitjançant la “Comissió de Fàbriques”, amb uns interessos propis i que s’aniria enfortint i consolidant al llarg del segle.\nLa burgesia industrial catalana va anar adquirint, a poc a poc, una cohesió ideològica i va anar organitzant-se fins a constituir, el 1889, un sol organisme que l’agrupés: el Foment del Treball Nacional, organització que tindria molta importància en les darreries de segle i inicis del segle XX. L’objectiu d’aquesta burgesia era defensar de la competència estrangera els mercats que considerava que li corresponien. D’aquesta manera, va fer del proteccionisme la seva bandera enfront del lliurecanvisme, esdevenint sovint aquesta pugna un conflicte entre els seus interessos i els de les classes dirigents de Madrid.\nLes classes populars:\nEl proletariat era escàs en el conjunt d’Espanya i es concentrava a les grans ciutats de les zones més industrialitzades del país (Catalunya, País Basc, Astúries, Madrid). Així, a Catalunya, la industrialització va generar l’aparició d’un nombrós proletariat a les ciutats a causa de les onades d’emigrants que hi arribaven procedents del medi rural. Les condicions de vida que tenien eren precàries perquè vivien en barris que no tenien infraestructures, però també ho eren les condicions en les quals treballaven. Això va facilitar, de forma progressiva i al llarg de tot el segle, la seva presa de consciència i la seva organització.\nLa pagesia constituïa la part majoritària de la població espanyola del segle XIX i les seves condicions de vida van ser força precàries. A molts llocs no tenien terres o aquestes eren insuficients per a mantenir una família, fet que va comportar l’aparició una gran massa de jornalers, un autèntic proletariat rural que treballava per uns salaris molt baixos. Això explica que les revoltes pageses es succeïssin durant tot el segle i que, amb l’objectiu de mantenir l’ordre en les zones rurals, el 1844 es creés el cos de la Guàrdia Civil.\nA Catalunya, les condicions de vida dels pagesos eren molt més bones que a la resta de l’Estat ja que tenien contractes d’arrendament a llarg termini (masoveria, emfiteusi, rabassa morta). La prosperitat agrícola del segle XIX i els canvis en les formes de propietat de la terra (desamortitzacions i lleis desvinculatòries) van fer perdre terreny social a l’aristocràcia en favor de la burgesia comercial i també, en alguns casos, d’una pagesia que va passar a ser propietària de la terra que tenia en arrendament. Tanmateix, com a conseqüència d’aquest procés també es va reforçar la massa de jornalers en el camp català.\nBurgesia, Catalunya contemporània, Espanya Contemporània, Història d'Espanya, Història de Catalunya, Història del Món Contemporani, Proletariat, Revolucions liberals, Segle XIX\nBervia ha dit:\n3 de novembre de 2011 a les 18:03\nQuins són els autors de les il·lustracions?\n3 de novembre de 2011 a les 18:59\nPer a la primera il·lustració, que representa la noblesa, no puc ajudar-te. És un quadre on apareix la família del duc de Montpensier al castell de San Telmo, a Sevilla, però desconec l’autor. La lògica m’indica que deu ser obra d’Antonio Cabral Bejarano, però no t’ho puc assegurar.\nLa segona il·lustració, la referida a la burgesia, és una obra de Ramon Casas titulada “Interior al aire libre”, datada el 1892.\nLa tercera il·lustració, la referida al proletariat, és l’obra de l’italià Giuseppe Pellizza da Volpedo anomenada “Il quarto stato”, datada el 1901.\nI la darrera il·lustració, la referida als agricultors, forma part de la sèrie de pintures sobre el món agrari del pintor francès Julien Dupré.\n3 de novembre de 2011 a les 21:40\nMolitissimes gracies m’has ajudat molt. Has estat de molta ajuda!!! Potser que l’autor del primer quadre sigui Alfred Dehodencq?\n3 de novembre de 2011 a les 22:47\nEfectivament, segons l’Enciclopedia en línea del Museo del Prado (http://www.museodelprado.es/enciclopedia/enciclopedia-on-line/voz/dehodencq-alfred/), Alfred Dehodencq n’és l’autor i l’obra es titula “Retrato de la familia del duque de Montpensier en los jardines de San Telmo”. Misteri resolt!\n3 de novembre de 2011 a les 23:08\nMoltes gracies una altra vegada :D.\nRespon a Bervia Cancel·la les respostes


Uns empresaris de Terrassa bategen amb el nom ‘La Terra Lliure’ un carrer d’un polígon industrial privat\nUn grup d’empresaris de Terrassa han batejat amb el nom de ‘La Terra Lliure’ un carrer del polígon industrial de Can Guitard del municipi. Aquesta part del polígon encara no ha estat recepcionat per l’ajuntament de la ciutat i, per tant, els carrers són de titularitat privada. Per aquest mateix motiu, alguns carrers del polígon a tocar de la carretera de Rubí, no tenen nom.\nEls empresaris, amb negocis a la zona, han posat la placa pel seu compte i risc i pagant-la amb els seus diners. La placa és de color blau i imita fins a l’últim detall les plaques oficials del consistori. L’han col·locat aquesta matinada, amb l’ajuda d’una escala i un trepant.\nEls empresaris expliquen que fan servir aquest nom perquè fa referència a l’anhel de llibertat del poble català; alhora que reafirmen que la independència de Catalunya s’ha d’aconseguir a les urnes.


El Somni d'una nit de vins: d’abril 2014\nCeller Castell d’Age\nAquest cava marxa de les tres varietats típiques i busca un estil diferent apostant per un mono-varietal de Chardonnay.\nAromàticament parlant, trobem d’entrada complexitat. Frescor que li aporta la flor de taronger i molta més maduresa amb els tocs de gardènia. Fruita blanca, poma al forn, cumquat, pinya madura, fruits secs i una aroma molt destacable de pa de figues.\nA la boca té molta elegància, una bombolla subtil. Records de fruits secs, ametlles, nous i avellanes que és combinen a la perfecció amb els tocs de codony. Punt de dolçor i un final refrescant.\nNúria Graham :: The sea in yours eyes ::\nPublicat per El Somni d'una nit de vins a dimecres, d’abril 30, 2014 Cap comentari :\nDe color groc palla i brillant. Aquest vi ecològic i biodinàmic de Xarel·lo ens sorprèn amb una maceració amb la rapa que li aporta uns tocs molt característics. Suma d’elegants i agradables aromes de fruites.\nPinya en almívar, pera, nispros, pell de poma, meló, cítrics de llimona i albercoc. S’aprecia certa dolçor i a la vegada tocs herbacis de fonoll, de la mateixa rapa del raïm i més secs de camamilla, palla seca, cotó i farigola.\nEn tastar-ho notem una entrada fresca, divertida, un pas per boca cremós, amb records de les aromes abans esmentats i li sumem prunes grogues molt destacades. Un final molt agradable i llarg, amb lleugers tocs de mel que es fusionen amb els tocs herbacis que el fan atractiu.\nJoan Masedéu ::Dies sabàtics::


Movem fitxa ~ La Mossegada\nBona tarda i bon dilluns internautes. Deia l'escriptor francès Paul Valéry que 'La política va ser en principi l'art d'impedir a la gent ficar-se en el que l'importava. En una època posterior se li afegí l'art de comprometre la gent a decidir sobre el que no entén.' I precisament el que encara no entén la ciutadania de Catalunya és aquesta dèria d'evitar que puguem exercir el vot. Ara bé, sovint l'etimologia resolt en gran manera el misteri o si més no ens ajuda a comprendre el perquè d'aquesta ofensiva política i judicial. Així, "ofensiva" té el mateix orígen llatí que la paraula ofensa (offendere) i per tant és fàcil comprendre que el fet d'excloure el dret a vot de l'essència de la democràcia només obeeix a una ofensa a la intel·ligència dels catalans, és a dir, una presa de pèl perfectament constitucional.\nAfortunadament, el temps cada vegada corre més de pressa i desvetlla aquelles incògnites que des de fa temps tots tenim al cap. Un del elements històrics que ajuda a posar cotes en aquest regnat de l'immobilisme és el decret signat dissabte pel president de la Generalitat en que crida a les urnes el 4,5 milions de catalans perquè expressint la seva opinió sobre el model de país desitjat.\nD'aquesta manera, el govern català escenificà, juntament amb gairebé la totalitat de partits favorables al 9-N, la signatura en una cerimònia tant austera com emocionant. Dues foren les absències sonades: l'ecosocialista Joan Herrera (ICxV) i el democristià Josep Antoni Duran i Lleida. El primer argumentà que no se l'havia convidat i posteriorment trascendí que la seva negativa a assistir-hi fou perquè no se li brindà la possibilitat de veure i revisar el decret amb antelació. El segon com ja és tradició no donà cap mena d'explicació, ja que tothom sap que aquest tipus d'actes unitaris no és que li facin cap gràcia. En fi, extrems oposats però equidistància compartida.\nEl cert és que la campanya institucional per la consulta ja ha començat, un fet que ha fet accelerar la maquinària estatal. El primer moviment el feia ahir el Consell d'Estat en format express, donat que tan sols va necessitar hora i mitja per arribar a la conclusió que el decret era il·legal. El següent pas el farà avui mateix el consell de ministres que es reunirà de forma urgent per presentar els dos recursos al TC. I com a colofó restarem atents i amatents a la reunió que el Tribunal Constitucional convoqui sense cap mena de mania ni dissimulació un ple urgent per rubricar allò que els ha preparat el govern. Una exemple més que demostra com de rebé "funciona" la separació de poders.\nAquest serà el darrer pas conegut, però tot i així la incertesa tornarà a planar sobre el TC per si decideix pronunciar-s'hi abans del dia 9 de novembre o bé fa ús de la tradicional "diligència" alentint tant com sigui la sentència com ja féu en el cas de l'Estatut. Tot i així, els dubtes no cessaran perquè si bé l'estratègia de l'executiu espanyol no es coneix passada la cita a les urnes, tampoc hi ha cap mena de pista sobre què farà el bàndol català.\nAl marge d'això, el cap de setmana ha estat maratonià en quan a informació, especialment per Artur Mas. El president de la Generalitat ha concedit dues importants entrevistes, una en clau catalana amb Mònica Terribas (TV3) i l'altra en clau espanyola amb Ana Pastor (La Sexta). Val a dir que a casa vam trobar Mas en forma, més diumenge que dissabte, ja que en la seva conversa amb Mònica Terribas deixà certs dubtes sobre si havia estat corrupte en alguna ocasió. Un fet que deurien apuntar-li els seus assessors perquè tot i passar de puntetes sobre retallades i el cas Pujol, sí que deixà ben clar que ell no era pas un corrupte. En resum, el president no sols se'n sortí bé sinó que està brillant.\nCom en altres ocasions la premsa internacional ha destacat la signatura de dissabte a les seves portades, igual que ho ha fet la premsa espanyola amb un to menys neutral i esmerçant força tinta en carregar contra el que ells consideren desafiament de Mas. Molt més enllà han anat l'eurodiputat del PP Carlos Iturgaiz, un alumne avantatjat de José María Aznar, el qual ha deixat anar que la convocatòria és un cop d'estat en tota regla i demostració que Mas és un aliat d'ETA. Acusacions gravíssimes que òbviament han ratificat també els seus amics de Ciutadans a Brussel·les.\nEl Daily Mail és l'encarregat de portar-nos la perla d'aquest dilluns. El diari explica el cas de Patricia Hewitson, una jubilada que dedica part del seu temps a cuidar del seu jardí. En aquest món de la botànica tampoc ningú neix ensenyat i la nostra protagonista, gran amant de les plantes, va sentir curiositat per una que no acabava de tenir classificada.\nEnlloc de fer servir el famós cercador que comença amb "G" i acaba amb "oogle" va triar la forma tradicional, fer una consulta a un popular programa local de la BBC centrar en les curiositats de la flora.\nEls experts del programa no van trigar gaire a dir-li l'espècie que la senyora Hewitson tenia al seu hortet: "Cannabis sativa", popularment coneguda com Maria o Marihuana.\nNo va passar gaire estona fins que la venerable senyora va rebre una notificació policial sobre possessió de substàncies il·legals. Tot i així, sembla que la nostra jardinera no serà acusada de cap delicte degut a que desconeixia quin tipus de planta es dedicava a cuidar. Per si un cas, la policia va decidir requisar la maria, no fos cas que la Patricia fos lector d'Oscar Wilde i recordés que: 'Jo acostumo a resistir-ho tot, excepte la temptació.'