L’OMIC difon tot un seguit de consells per afrontar les compres de Nadal de manera responsable - Ajuntament de Rubí\nL’OMIC difon tot un seguit de consells per afrontar les compres de Nadal de manera responsable\nL’OMIC difon tot un seguit de consells per afrontar les compres de Nadal de manera responsable Entre d’altres, es recomana conservar les factures i tiquets per a possibles reclamacions i triar les joguines en funció de l’edat i maduresa de l’infant https://www.rubi.cat/ca/actualitat/noticies/l2019omic-difon-tot-un-seguit-de-consells-per-afrontar-les-compres-de-nadal-de-manera-responsable https://www.rubi.cat/ca/actualitat/noticies/l2019omic-difon-tot-un-seguit-de-consells-per-afrontar-les-compres-de-nadal-de-manera-responsable/@@images/image/preview\nEntre d’altres, es recomana conservar les factures i tiquets per a possibles reclamacions i triar les joguines en funció de l’edat i maduresa de l’infant\nEs recomana llegir les etiquetes, les regles i les instruccions de les joguines\nS’acosta l’època nadalenca i, com acostuma a passar habitualment, les compres d’alimentació, regals, joguines, roba, electrodomèstics i decoració, entre d’altres, augmentaran de forma significativa en la majoria de les llars. Per això, des de l'Oficina Municipal d'Informació al Consumidor (OMIC) de Rubí s’ofereixen tot un seguit de consells per afrontar les compres de Nadal de forma responsable, solidària i sostenible.\nL’OMIC recomana als ciutadans que tinguin en compte que el preu d'alguns productes s'incrementa pels volts de Nadal. En aquest sentit, els insta a comparar els preus i la qualitat dels productes i dels serveis, i els recomana comprar amb temps els aliments que es poden congelar o emmagatzemar, així com fer les reserves dels regals i dels aliments que, per les seves característiques, només es puguin adquirir a darrera hora.\nEn cas de fer servir la targeta de crèdit, cal identificar-se perquè l’establiment comprovi que sou la persona titular de la targeta que utilitzeu. És important custodiar la targeta de crèdit per evitar-ne la pèrdua, el robatori o qualsevol ús fraudulent. També és molt útil demanar i conservar les factures o els tiquets de compra, ja que són necessaris en cas d’utilitzar la garantia o de fer alguna reclamació.\nL’OMIC també recorda que la publicitat és vinculant i se’n pot exigir el compliment. Per tant, cal guardar els documents d'oferta de serveis, les instruccions i els catàlegs.\nL’Oficina Municipal d'Informació al Consumidor recorda als ciutadans que s’ha de tenir en compte l’edat i la maduresa dels infants a l’hora de comprar les joguines. Cal valorar els continguts dels jocs i els aspectes educatius, així com evitar la distinció sexista i la incitació a la violència.\nTambé es recomana llegir les etiquetes, les regles i les instruccions del joc. En aquest sentit, l’OMIC incideix en la importància de fixar-se en les dades mínimes obligatòries que hi han d’aparèixer: la marca CE –que significa que la joguina compleix les exigències essencials de seguretat contingudes en les normes comunitàries–, el nom i la marca del producte, la raó social i l'adreça del fabricant, importador o venedor, i les instruccions i advertències d'ús i restriccions d'edat, si n'hi ha.\nLes joguines de funcionament elèctric han d'especificar la potència màxima, la tensió d'alimentació que necessiten i el consum energètic que fan. Les joguines fetes amb materials renovables (fusta, cartró...) tenen, usualment, un impacte ambiental més baix en el procés de fabricació que les que es fan mitjançant processos industrials (materials sintètics, plàstics...).\nCal comprovar si la joguina conté peces petites que es poden separar, si té parts o cantells que puguin punxar o tallar i si disposa d'obertures on el nen pugui introduir els dits o les mans i no els pugui treure.\nA l’hora de comprar videojocs, cal tenir en compte que n’hi ha de diferents tipus al mercat (d’acció, d’aventures, d’estratègia, d’esports, educatius, de fantasia, històrics, simuladors, trencaclosques…). Cal triar el videojoc més adequat a l’edat, personalitat i sensibilitat de la persona usuària, especialment si és menor d’edat. També és important comprovar que a l’etiquetatge hi aparegui la classificació del videojoc, que fa referència a l’adequació del contingut visual, però mai al grau de dificultat o a les habilitats que requereix; així com el Codi PEGI, el codi de conducta de la indústria europea del programari interactiu que estableix una classificació per edats i continguts.\nL’OMIC també recomana optar per un consum de proximitat i de comerç just, així com intentar contribuir a un Nadal sostenible i respectuós amb el medi ambient.\nAixí, es recomana evitar els embolcalls innecessaris i reciclar-los per a altres usos, utilitzar les piles recarregables per a les joguines i els aparells electrònics, i comprar productes i serveis amb distintius oficials de qualitat ambiental. Si es compren electrodomèstics, cal fixar-se en l’etiquetatge energètic i escollir-ne un de classe A (categoria més eficient), ja que el consum energètic és més baix.\nSi es vol comprar un arbre de Nadal, una bona opció és escollir-ne un que provingui d’un viver o plantació controlat.\nQuan acaben les festes, a casa s’acostumen a acumular un munt de papers, embolcalls i materials que es poden reciclar: el paper i el cartró, els arbres de Nadal i les ampolles de vidre i plàstic, entre d’altres. Les joguines que ja no es fan servir també poden tenir un nou ús, lliurant-les a infants sense recursos.


\t<Infermeria maternoinfantil> abortion\n\t<Infermeria medicoquirúrgica> abscess\n481753 absorbent cotton\n\t<Material> absorbent cotton\ncotó hidròfil, n m\ncotó fluix, n m\tsin. compl.\nes algodón hidrófilo\nfr coton hydrophile\nen absorbent cotton\nCotó desengreixat, blanquejat, cardat de manera que els filaments restin més o menys ordenats i disposats en capes homogènies, que absorbeix els líquids de manera uniforme i instantània.\nNota: El cotó hidròfil és molt utilitzat per a l'aplicació de fàrmacs i per a la confecció de gasa per a apòsits o benes.\n\t<Infermeria de salut mental> abuse\n482203 abuse scale\n\t<Infermeria bàsica> abuse scale\nescala d'abús, n f\nes escala de abuso\nfr échelle d'abus\nen abuse scale\nEscala utilitzada per a determinar si una persona és maltractadora física o no.\nNota: L'escala d'abús s'estableix a partir de setanta-tres ítems agrupats en cinc dimensions: malestar psíquic, rigidesa, infelicitat i problemes de relació social, problemes amb la família i problemes amb els fills.\n481766 acid-base balance\n\t<Infermeria medicoquirúrgica> acid-base balance\nequilibri acidobàsic, n m\nes equilibrio acidobásico\nfr équilibre acide-base\nen acid-base balance\nen acid-base equilibrium\nRelació normal entre quantitat d'àcids i quantitat de substàncies bàsiques d'un medi.\n481766 acid-base equilibrium\n\t<Infermeria medicoquirúrgica> acid-base equilibrium\n482339 active euthanasia\n\t<Ètica i legislació> active euthanasia\neutanàsia activa, n f\nes eutanasia activa\nfr euthanasie active\nen active euthanasia\n<Ètica i legislació>\nEutanàsia que s'esdevé a petició expressa d'un malalt en fase terminal o en estat d'inconsciència irreversible quan es duen a terme accions positives encaminades a produir-li deliberadament la mort.\n482207 active listening\n\t<Infermeria bàsica> active listening\nes escucha activa\nfr écoute active\nTècnica de comunicació que consisteix a desxifrar el missatge de l'emissor, tant verbal com no verbal, identificar-ne l'emoció i les idees subjacents i mostrar empatia.\nNota: La reformulació adequada del missatge és fonamental en l'escolta activa. Aquesta tècnica ajuda un professional infermer a comprendre el que diu una persona atesa i a verificar que ha entès correctament el contingut del missatge.\n482405 active principle\n\t<Farmacologia> active principle\nes principio activo\nfr principe actif\nConstituent principal d'un fàrmac responsable de les seves propietats farmacodinàmiques i terapèutiques.


Holiday home Jägersgrün 2 Muldenhammer Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n-, Muldenhammer, Muldenhammer, Alemanya, 8262 - Veure al mapa\nMés informació sobre Holiday home Jägersgrün 2\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Holiday home Jägersgrün 2 és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Bad Reiboldsgrun. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Bad Reiboldsgrun. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, aparell de televisió, cuina americana, forn microones, plat de dutxa per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen centre esportiu, piscina exterior, solàrium, parc infantil, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Holiday home Jägersgrün 2 és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Bad Reiboldsgrun.


març de 2018 – Compromís per Alcoi\nLa regidora Begonya Domenech ha declarat «Pensem que la senyalització de les obres del carrer Entença és perillosa i dificulta el pas als veïns» La regidora Begonya ens ha comentat «ahir de vesprada uns operaris estaven instal·lant al carrer Entença i Isabel la Catòlica senyalitzacions de trànsit. Sorprén, a parer nostre, que aquestes s’han instal·lat […]\nPortem tants anys de reivindicacions que sembla impossible que es puga aconseguir res. Han hagut governs simultanis de tots dos partits majoritaris i el tren Alcoi-Xàtiva sempre ha caigut en l’oblit. En 2009 semblava que un impuls i un compromís entre la Generalitat i el Ministeri anava a posar fil a l’agulla però l’espera continua. […]\nEl regidor i portaveu Màrius Ivorra ha declarat «A Compromís el prioritari és defensar i enfortir el sistema públic de pensions, i el camí que enceta la Comissió Europea i el Parlament de desviar fons públics per a consolidar Fons Privats de Pensions no és el més adequat per assolir un sistema just de pensions. […]\nEl regidor i portaveu Màrius Ivorra ha declarat «Demanarem al proper ple que de forma provisional i mentre es realitzen les obres de remodelació del carrer Entença, es permeta l’estacionament de vehicles al carril bus de l’Alameda en franja horària de les 22 fins les 8 hores» Ivorra ha comentat «segons vàrem conéixer pels mitjans […]\nEl regidor i portaveu Màrius Ivorra ha declarat «Hem tornat a demanar en comissió informativa el Llaç Marró en suport a unes pensions dignes al balcó de l’Ajuntament el dia 17 i aquesta vegada el govern socialista s’ha compromés» Segons explica el regidor Ivorra «ja a la passada concentració de la Coordinadora estatal por la […]\nAl ple de l’Ajuntament d’Alcoi del passat dilluns es va aprovar la moció presentada per Compromís Alcoi en la que s’instava al govern de la ciutat a fer un llistat dels comerços històrics i elements peculiars d’aquests per a incloure’ls dins d’un catàleg d’elements a protegir, i es crearà una dotació econòmica per ajudar als […]


Vídeo xat Altres ciutats a bihar - sales de xat en Bihār - Índia - Kangaroochat\nPàgina d'inici › Per país › Índia › Bihār › Vídeo xat altres ciutats a bihar\nVídeo xat altres ciutats a bihar Bihār > Índia\nPatna ,Altres ciutats a Bihar ,Bihār ,Índia.\nNo pot ser d'una altra manera: En Kangaroochat, el més interessant i sofisticat de Altres ciutats a bihar reunir-se per xerrar una varietat de temes que tenen un bon temps, o almenys un moment de diversió. És afalagador que els nostres usuaris escriuen els compliments com aquest, quan hi ha moltes altres plataformes de xat a Internet. Així que si voleu unir-se a la millor web per xatejar a l'Internet, l'accés a aquest moment a la sala de xat Vídeo xat Altres ciutats a bihar i gaudir.\nEstà esperant a trobar l'amor sense posar-se dret des del sofà? Tens raó! És totalment possible per trobar la seva ànima bessona en la comoditat de la seva llar, amb només un clic. Accedeixi ara a Vídeo xat Altres ciutats a bihar per a conèixer gent nova de Altres ciutats a bihar. A prop teu, entre els seus habitants 0, és possible trobar aquesta persona especial que el destí ha reservat per a vostè.\nAvui pot ser el teu dia de sort per trobar un veritable amic. Vídeo xat Altres ciutats a bihar és un punt de trobada de gent interessant i potser algú valor segur amb possibilitats. Deixar d'esperar i mirar al seu voltant: accedir al xat d'una vegada per totes i gaudir-ne.\nMostrant 1 Vídeo xat Altres ciutats a bihar\nVídeo xat Altres ciutats a bihar per ciutat\n¿Vostè viu en Patna i estàs cansat de tractar de fer nous amics perquè no troba ningú que es connecta amb vostè? En aquest lloc especial de Índia es pot trobar una gran quantitat de gent interessant. Només l'accés al xat i sorprendre amb la simpatia de la gent que es troba allà.\nSi vostè viu en Gaya, Índia, i vol iniciar una nova i bella història d'amor, començar a accedir a aquest xat amb gent del mateix país en què viu. Troba gent tan agradable des de casa mai no havia estat tan fàcil. Com tothom està buscant algú a caure en l'amor, les probabilitats de trobar l'amor són molt alts. Accés i gaudir de la xerrada.\nSi vols conèixer a gent de Bhāgalpur, un lloc apreciat pels viatgers i la resta de Índia, no pensen dues vegades i l'accés a aquest divertit de xat. Vostè és capaç de conversar en privat amb qualsevol persona que està en línia a la sala de xat pública.\nVols estar envoltat de gent amable i feliç que sap com somriure i divertir-se? A continuació, accedir a aquest moment per al xat de Muzaffarpur, en Índia, aquest lloc màgic i fascinant. Les probabilitats d'iniciar una història amb una simple xerrada i llavors es converteix en una part essencial de la seva vida són molt alts, no ho dubti.\nSi vostè és de Darbhanga i recentment es va trencar amb algú que hi viu, en aquesta xerrada es podia conèixer a altres persones a partir de Índia. Deixa d'esperar a oblidar el seu amor perdut. Deixar el passat i construir un bell present reunió algú especial. L'accés al xat.\nLi agradaria conèixer gent nova de Bihār Sharīf? Sabies que en aquest xat no hi ha molta gent d'allà i la resta de Índia, que també estan buscant el mateix? A continuació, deixar de perdre el seu temps i començar de nou amb només la punta del seu dit feu clic per accedir en aquest moment i s'embarquen en la millor aventura de xat que vostè ha tingut alguna vegada.\nVeure tot: Vídeo xat Altres ciutats a bihar per ciutat\nusuaris de major classificació en Altres ciutats a bihar


Tempesta d'espases (Cançó de gel i foc 3) - George R.R. Martin - Primer cap&iacutetulo - megustaleer - ALFAGUARA IJ -\nNota sobre la cronologia\nEls reis i les sever corts\nEl Rei al Tron de Ferro\nEl Rei al Nord. El Rei del Trident\nEl Rei al Mar Estret\nLa Reina a l’altra banda del mar\nRei de les Illes i del Nord\nAltres cases majors i menors\nRebels, bergants i germans jurats\nEls germans jurats de la guàrdia de la nit\nLa germandat sense estendards. Una comunitat de bandolers\nEls salvatges, o el poble lliure\nA en John i la Gail, per tot el menjar i el beure que hem compartit.\nCançó de gel i foc està narrada a través dels ulls de personatges que de vegades es troben a centenars o fins i tot milers de quilòmetres de distància. Hi ha capítols que abasten un dia, i d’altres només una hora; n’hi ha que poden allargar-se fins a quinze dies, un mes o mig any. Amb aquesta estructura, és impossible que la narració segueixi estrictament la seqüència d’esdeveniments; de vegades hi ha coses importants que passen simultàniament, a mil llegües de distància.\nPel que fa al volum actual, el lector ha de ser conscient que els primers capítols de Tempesta d’espases no continuen els capítols finals de Xoc de reis, sinó que s’hi superposen. He començat el llibre amb alguns esdeveniments que es produïen al Puny dels Primers Homes, a Aigüesvives, a Harrenhal i al Trident mentre a Port Reial es lliurava la batalla de l’Aigüesnegres, i poc després…\nFeia un dia gris i un fred penetrant, i els gossos no volien seguir el rastre.\nLa gran gossa negra havia ensumat una vegada les petjades d’ós, s’havia fet enrere i havia tornat amb la canilla, amb la cua entre les cames. Els gossos s’arraulien tots junts amb aire trist a la vora del riu, fuetejats pel vent. En Chett també notava com li travessava totes les capes de llana negra i cuir bullit que l’abrigaven. Feia massa fred per sortir, tant homes com bèsties, però ells eren allà fora. Va torçar la boca i gairebé va notar com els furóncols que li cobrien la cara i el coll es posaven vermells i s’irritaven. «Jo hauria de ser al Mur, sa i estalvi, tenint cura dels maleïts corbs i encenent-li el foc al vell mestre Aemon». Era en Jon Neu, el bord, que li havia pres tot allò, ell i el seu amic gras, en Sam Tarly. Per culpa d’ells dos ara era allà, gelant-se els collons amb una canilla de gossos a les profunditats del bosc encantat.\n—Pels set inferns. —Va fer una forta estrebada a les corretges perquè les bèsties estiguessin atentes.— Busqueu, cabrons. Això és una petjada d’ós. Voleu carn, oi? Doncs trobeu-lo!\nPerò els gossos només es van ajuntar més, sense parar de gemegar. En Chett va fer petar el fuet curt per damunt del cap dels animals, i la gossa negra li va ensenyar les dents.\n—La carn de gos podria tenir tan bon gust com la d’ós —la va avisar; l’alè se li quedava gelat amb cada paraula.\nEn Lark de les Germanes estava dret amb els braços plegats davant del pit i les mans ficades a l’aixella. Duia guants de llana negra, però sempre es queixava que tenia els dits gelats.\n—Fa massa fred per anar a caçar, collons —va dir—. Que el bombin, l’ós, no val la pena gelar-nos per ell.\n—No podem tornar amb les mans buides, Lark —va dir en veu greu en Paul Petit per entre el pèl castany que li cobria la major part de la cara—. Al Lord Comandant no li farà cap gràcia.\nL’homenàs tenia gel sota el nas camús, allà on se li havien gelat els mocs. Una mà enorme dins un gruixut guant de pell agafava amb força l’asta d’una llança.\n—Que el bombin, també, el Vell Ós —va dir el de les Germanes, un home prim de trets angulosos i ulls inquiets—. En Mormont serà mort abans no es torni a fer de dia, us en recordeu? Tant és, què li fa o deixa de fer gràcia.\nEls ullets negres d’en Paul Petit van parpellejar. Potser sí que se n’havia oblidat, va pensar en Chett; era prou estúpid per oblidar gairebé qualsevol cosa.\n—Per què hem de matar el Vell Ós? Per què no ens limitem a marxar i el deixem en pau?\n—I et penses que ell ens deixaria en pau? —va dir en Lark—. Ens perseguiria fins que ens trobés. Tu vols que et persegueixin, cap de carabassa?\n—No —va dir en Paul Petit—. No vull que em persegueixin, no.\n—Llavors el mataràs? —va dir en Lark.\n—Sí. —L’homenàs va picar amb la punta de l’asta el terra glaçat de vora el riu.— El mataré. No ens hauria de perseguir.\nL’home de les Germanes es va treure les mans de les aixelles i es va adreçar a en Chett.\n—Jo dic que hem de matar tots els oficials.\nEn Chett n’estava tip, d’aquella conversa.\n—Ja n’hem parlat. El Vell Ós ha de morir, i en Blane de la Torre de l’Ombra. I també en Grubbs i l’Aethan; mala sort que els hagi tocat la guàrdia; igualment en Dywen i en Bannen, perquè no ens segueixin el rastre, i Ser Garrinet pels corbs. Ells i prou. Els matem sense fer soroll, mentre dormin. Un sol crit i ja hem begut oli, tots plegats. —Tenia els furóncols vermells de ràbia.— Tu fes la teva part i vigila que els teus cosins facin la seva. I tu, Paul, mira de recordar-te’n: és la tercera guàrdia, no la segona.\n—La tercera guàrdia —va dir l’homenàs, per entre el pèl i els mocs glaçats—. En Paslleuger i jo. Me’n recordo, Chett.\nAquella nit no hi hauria lluna i s’havien manegat les guàrdies per tal que vuit dels seus fessin de sentinelles, i dos més vigilessin els cavalls. Mai no ho tindrien tan bé. A més, els salvatges els podien atacar qualsevol dia d’aquells. En Chett tenia la intenció de ser ben lluny d’allà abans no passés. Tenia intenció de viure.\nTres-cents germans jurats de la Guàrdia de la Nit havien cavalcat cap al nord, dos-cents del Castell Negre i cent més de la Torre de l’Ombra. Era l’expedició més gran que es recordava, gairebé una tercera part dels homes de la Guàrdia. Volien trobar en Ben Stark, Ser Waymar Royce i tots els altres exploradors que havien desaparegut, i esbrinar per què els salvatges estaven abandonant els seus poblets. Bé, no sabien més de l’Stark i d’en Royce que quan havien sortit del Mur, però havien descobert on havien anat a petar tots els salvatges: a les altures gelades dels Ullals Gebrats, deixats de la mà dels déus. Ja s’hi podien quedar fins a la fi dels temps, que a en Chett no li picarien els furóncols.\nPerò no. Ara baixaven. Per l’Aigualletosa. En Chett va alçar els ulls i allà el tenia. Les vores de roca del riu estaven cobertes de gel i un flux constant d’aigua blanquinosa baixava dels Ullals Gebrats. I ara en Mance Rayder i els seus salvatges baixaven pel mateix camí. En Thoren Smallwood havia tornat a corre-cuita feia tres dies. Mentre explicava al Vell Ós el que havien vist els exploradors, un dels seus homes, en Kedge Ullblanc, ho explicava a la resta dels germans.\n—Encara són a dalt de les muntanyes, però vénen cap aquí —va dir en Kedge mentre s’escalfava les mans a la foguera—. La mala pècora de la Harma Cap de Gos va a l’avantguarda. En Goady va entrar d’amagat al seu campament i la va veure clarament a la vora del foc. El ximplet d’en Tumberjon se la volia carregar amb una fletxa, però l’Smallwood va tenir més senderi.\n—Sabries dir quants n’hi havia? —va preguntar en Chett, després d’escopir.\n—Molts i molts. Vint mil, potser trenta mil, no ens vam quedar a comptar-los. La Harma en tenia cinc-cents a l’avantguarda, tots a cavall.\nEls homes del voltant del foc van intercanviar mirades neguitoses. Era molt estrany trobar ni tan sols una dotzena de salvatges a cavall, i ara n’hi havia cinc-cents…\n—L’Smallwood ens va enviar a en Bannen i a mi a fer la volta a l’avantguarda per fer un cop d’ull al gruix dels salvatges —va continuar en Kedge—. No s’acabaven mai. Es mouen a poc a poc, com una glacera, unes dues llegües i mitja per dia, però tampoc no sembla que vulguin tornar als seus pobles. Més de la meitat eren dones i nens, i portaven el bestiar: cabres, ovelles, fins i tot urs arrossegant trineus. Anaven carregats de bales de pell i carn, gàbies amb pollastres, mantegueres, torns de filar, totes les seves pertinences de merda. Les mules i els rossins anaven tan carregats que semblava que se’ls trencaria l’espinada. I les dones també.\n—I segueixen el curs de l’Aigualletosa? —va preguntar en Lark de les Germanes.\n—És el que acabo de dir, oi?\nSi seguien l’Aigualletosa haurien de passar pel costat del Puny dels Primers Homes, l’antic fort circular on havia acampat la Guàrdia de la Nit. Qualsevol home amb una mica de seny s’adonaria que ara tocava desmuntar les tendes i retirar-se de tornada al Mur. El Vell Ós havia reforçat el Puny amb estaques esmolades, rases i espinacs de ferro, però davant d’un exèrcit com aquell tot allò era inútil: si es quedaven allà, els envoltarien i els aixafarien.\nI el que volia fer en Thoren Smallwood era atacar. En Donnel Hill el Dolç era l’escuder de Ser Mallador Locke, i feia dues nits l’Smallwood havia anat a la tenda d’en Locke. Ser Mallador havia estat del mateix parer que el vell Ser Ottyn Wythers, a favor d’una retirada al Mur, però l’Smallwood el volia convèncer del contrari.\n—Aquest Rei d’Enllà del Mur mai no esperarà trobar-nos tan al nord —havia dit, segons explicava en Donnel el Dolç—. I el seu gran exèrcit és una horda que s’arrossega, carregada de boques inútils que no saben per quin extrem s’agafa una espasa. Un bon cop els traurà totes les ganes de lluitar i els enviarà udolant de tornada als caus, d’on no sortiran fins d’aquí a cinquanta anys.\n«Tres-cents contra trenta mil». Per a en Chett allò era simplement una bogeria, i el fet que Ser Mallador s’hagués deixat convèncer, una bogeria encara més gran. I ara tots dos junts estaven a punt de convèncer el Vell Ós.\n—Si esperem massa, perdrem aquesta oportunitat, i no la tornarem a tenir —deia l’Smallwood a tothom que l’escoltava.\nSer Ottyn Wythers s’hi oposava amb l’argument següent:\n—Som l’escut que guarda els regnes dels homes. I l’escut no es llança sense tenir un bon motiu.\n—En un combat a espasa, la millor defensa és el cop veloç que mata l’enemic, i no agemolir-se darrere l’escut —responia en Thoren Smallwood.\nPerò ni l’Smallwood ni en Wythers no eren el comandant. Era Lord Mormont, i en Mormont esperava els altres exploradors que havia enviat, en Jarman Buckwell i els homes que havien pujat per l’Escala del Gegant, i en Qhorin Mitjamà i en Jon Neu, que havien anat a investigar el pas dels Gemecs. Però en Buckwell i el Mitjamà trigaven a tornar. «El més segur és que siguin morts». En Chett s’imaginava en Jon Neu estès al cim d’alguna muntanya desolada, blau i glaçat, amb una llança dels salvatges clavada al cul de bastard. La idea el va fer somriure. «Espero que també hagin matat el seu maleït llop».\n—Aquí no hi ha cap ós —va decidir bruscament—. Només és una petjada vella i prou. Tornem al Puny.\nL’estirada dels gossos gairebé el va fer caure; els animals tenien tantes ganes de tornar com ell. Potser es pensaven que els donaria menjar. En Chett no va poder evitar riure. Ja feia tres dies que no els donava menjar, perquè estiguessin afamats i de mal humor. Aquella nit, abans de fugir a l’empara de la foscor, els deixaria anar entre els cavalls, després que en Donnel Hill el Dolç i en Karl el Garrell tallessin les cordes que els lligaven. «Tindran gossos grunyint i cavalls terroritzats per tot el Puny, corrent per damunt dels focs, saltant el mur circular i trepitjant les tendes». Amb tota aquella confusió, podien passar hores abans que algú s’adonés que faltaven catorze germans.\nEn Lark n’havia volgut portar el doble, però què es podia esperar d’un idiota de les Germanes amb l’alè pudent de peix? Un murmuri a l’orella equivocada, i et podies trobar amb el cap tallat en un tres i no res. No, catorze era una bona quantitat, suficients per fer el que calia fer però no tants per no poder mantenir-ho en secret. En Chett havia reclutat personalment la majoria. En Paul Petit era dels seus; l’home més fort del Mur, tot i ser més lent que un caragol mort. Una vegada li havia trencat l’espinada a un salvatge d’una abraçada. També tenien el Punyal, que es deia com la seva arma preferida, i l’homenet gris que els germans anomenaven Paslleuger, que de jove havia violat un centenar de dones, i a qui li agradava presumir que cap d’elles no l’havia vist ni sentit fins que els l’havia endinyat.\nEl pla era d’en Chett. Ell era el llest; s’havia passat quatre anys ben bons de majordom del mestre Aemon abans que el fill de puta d’en Jon Neu li hagués pres la feina per donar-la a aquell porc grassonet amic seu. Quan matés en Sam Tarly aquella nit, tenia pensat murmurar-li «Dóna records a Lord Neu de part meva» a cau d’orella, abans de tallar-li el coll a Ser Garrinet i veure com la sang li sortia a borbolls per entre les capes de llard. En Chett coneixia els corbs i per tant no hi tindria problemes, com tampoc amb en Tarly. Només tocar-lo el ganivet, aquell covard es pixaria a les calces i es posaria a ploriquejar. «Que supliqui per salvar la vida, que no servirà de res». Després de tallar-li el coll, obriria les gàbies i espantaria els ocells, perquè no poguessin enviar cap missatge al Mur. El Paslleuger i en Paul Petit matarien el Vell Ós, el Punyal es faria càrrec d’en Blane, i en Blane i els seus cosins farien callar en Bannen i el vell Dywen, per evitar que els seguissin el rastre. Feia quinze dies que acumulaven menjar, i en Donnel el Dolç i en Karl el Garrell tindrien cavalls a punt. Amb la mort d’en Mormont, el comandament passaria a Ser Ottyn Wythers, un home vell, esgotat i carregat de xacres. «Fugirà corrents cap al Mur abans no es pongui el sol, i tampoc no malgastarà homes perseguint-nos».\nEls gossos l’estiraven mentre avançaven per entre els arbres. En Chett veia com el Puny s’alçava entre la verdor. El dia era tan fosc que el Vell Ós havia fet encendre les torxes, en un gran cercle que cremava al llarg de tot el mur circular que coronava el cim del turó rocós i escarpat. Els tres homes van travessar un rierol. L’aigua era freda com el glaç i hi havia clapes de gel estenent-se per la superfície.\n—Jo aniré cap a la costa —li va confiar en Lark de les Germanes—. Amb els meus cosins. Ens construirem una barca i tornarem cap a casa, a les Germanes.\n«I a casa sabran que sou desertors i us tallaran el cap», va pensar en Chett. Un cop pronunciat el jurament, era impossible abandonar la Guàrdia de la Nit. A qualsevol lloc dels Set Regnes, t’atrapaven i et mataven.\nAra bé, hi havia l’Ollo Maescapçada, que parlava de tornar a Tyrosh, on afirmava que els homes no perdien la mà per robar honradament una miqueta, ni els enviaven a congelar-se tota la vida si els trobaven al llit amb l’esposa d’un cavaller. En Chett havia sospesat la possibilitat d’anar amb ell, però no parlava la seva llengua de nenes. I què hi podria fer ell, a Tyrosh? S’havia criat al Fangar de la Bruixa, i no havia après res que es pogués considerar un ofici. El pare s’havia passat la vida treballant als camps dels altres i recollint sangoneres. Es despullava completament, tret d’un tapall de cuir gruixut, i es ficava a l’aigua tèrbola. Quan en sortia, anava cobert de sangoneres, des dels mugrons fins als turmells. De vegades feia que en Chett l’ajudés a arrencar-se-les. Una vegada se n’hi havia enganxat una al palmell de la mà i l’havia esclafat contra una paret, mort de fàstic. El pare li va clavar una pallissa. Els mestres compraven les sangoneres a un penic la dotzena.\nEn Lark podia tornar a casa si volia, i també el tyroshià de merda, però en Chett no. No pensava tornar a veure el Fangar de la Bruixa en sa vida. En canvi, li havia agradat l’aspecte de la Torrassa de Craster. En Craster hi vivia com un senyor, per què no fer el mateix? Allò sí que tindria gràcia. En Chett, el fill de l’home de les sangoneres, convertit en un senyor amb una torrassa. El seu estendard podria ser una dotzena de sangoneres en un camp rosa. Però per què conformar-se a ser un senyor? Potser hauria de ser rei. «En Mance Rayder va començar sent un corb. Jo també podria ser rei, com ell, i buscar-me unes quantes dones». En Craster en tenia dinou, sense comptar les joves, les filles amb qui encara no havia anat al llit. La meitat de les dones eren velles i lletges com en Craster, però tant li feia. En Chett posaria les velles a treballar per a ell, cuinant, netejant, arrencant pastanagues i donant menjar als porcs, mentre les joves li escalfaven el llit i li donaven fills. En Craster no hi tindria res a dir, sobretot després d’una abraçada d’en Paul Petit.\nLes úniques dones que en Chett havia conegut eren les putes que havia pagat a Vila del Talp. De jove, les noies del poble li miraven una vegada la cara, amb els furóncols i la llúpia, i se n’apartaven amb repugnància. La pitjor era la porca de la Bessa. S’havia obert de cames amb tots els nois del Fangar de la Bruixa. I per què no amb ell?, va pensar. Fins i tot es va passar un matí collint flors silvestres perquè havia sentit a dir que li agradaven, però ella se n’havia rigut i li havia dit que abans es ficaria al llit amb les sangoneres del seu pare que amb ell. Va parar de riure quan li va clavar el ganivet. Va ser molt agradable veure l’expressió a la cara de la noia, de manera que va treure el ganivet i l’hi va tornar a clavar. Quan el van atrapar, a prop de Setrierols, el vell Lord Walder Frey no s’havia molestat ni a anar-lo a jutjar en persona. Havia enviat un dels seus bastards, un tal Walder Rius, i el següent que va saber en Chett era que anava cap al Mur amb el dimoni negre i pudent d’en Yoren. Li van prendre tota la vida per un sol moment de plaer.\nPerò ara la pensava recuperar, i de passada quedar-se amb les dones d’en Craster. «El vell salvatge recargolat té raó. Si vols que una dona sigui la teva esposa, simplement la prens, i res de portar-li flors pensant que potser així no s’adonarà dels teus maleïts furóncols». En Chett no pensava repetir aquell error.\nSortiria bé, es va prometre per enèsima vegada. «Sempre que sortim sense que ens descobreixin». Ser Ottyn es dirigiria al sud, cap a la Torre de l’Ombra, el camí més curt per tornar al Mur. «A nosaltres no ens farà cas, en Wythers, ell només voldrà tornar sa i estalvi». En Thoren Smallwood, en canvi, insistiria a atacar, però la prudència de Ser Ottyn estava massa arrelada, i ell era l’oficial superior. «De tota manera, tant li fa. Quan haguem marxat, l’Smallwood pot atacar qui vulgui. A nosaltres què ens importa? Si cap d’ells no torna al Mur, a nosaltres no ens buscarà mai ningú, es pensaran que som morts com els altres». Era una idea nova, i per un moment el va temptar. Però perquè l’Smallwood aconseguís el comandament haurien de matar Ser Ottyn i també Ser Mallador Locke, i tots dos estaven ben acompanyats dia i nit… No, era un risc massa gran.\n—Chett —va dir en Paul Petit mentre pujaven fatigosament per un sender pedregós entre sentinelles i pins soldat—, què farem amb l’ocell?\n—Quin cony d’ocell? —L’última cosa que volia en aquell moment era un cap de carabassa xerrant d’un ocell.\n—El corb del Vell Ós —va dir en Paul Petit—. Si matem el Comandant, qui donarà menjar a l’ocell?\n—I a qui collons li importa? Mata també l’ocell, si vols.\n—No vull fer mal a cap ocell —va dir l’homenàs—. Però aquell ocell sap parlar. I si explica el que hem fet?\nEn Lark de les Germanes es va posar a riure.\n—En Paul Petit, que té el cap més dur que les muralles d’un castell.\n—Tu calla —va dir en Paul Petit en to amenaçador.\n—Paul —va dir en Chett abans que l’homenàs s’enfadés massa—, quan trobin el vell estès en un bassal de sang i amb un tall al coll, no necessitaran que cap ocell els digui que algú l’ha mort.\nEn Paul Petit hi va rumiar un moment.\n—És veritat —va admetre—. Llavors, em puc quedar l’ocell? M’agrada.\n—És tot teu —va dir en Chett, només per fer-lo callar.\n—Sempre ens el podem menjar si passem gana —va suggerir en Lark.\nEn Paul Petit es va tornar a posar de mal humor.\n—Val més que no provis de menjar-te el meu ocell, Lark. Val més que no.\nEn Chett va sentir veus per entre els arbres.\n—Tanqueu les maleïdes boques, tots dos. Gairebé hem arribat al Puny.\nVan sortir a prop del vessant oest del turó i van donar la volta cap al sud, on el pendent era més suau. A la vora del bosc hi havia una dotzena d’homes practicant amb els arcs. Havien tallat siluetes als troncs dels arbres, i els estaven tirant fletxes.\n—Mireu —va dir en Lark—, un porquet amb un arc.\nI certament, l’arquer que tenien més a prop era Ser Garrinet en persona, el noi gras que li havia pres el lloc al costat del mestre Aemon. Només el fet de veure en Samwell Tarly el feia bullir de ràbia. Mai no havia viscut tan bé com quan era el majordom del mestre Aemon. El vell cec no exigia gaire, i a més en Clydas s’ocupava de la major part de les seves necessitats. La feina d’en Chett era fàcil: netejar la corbera, encendre alguna xemeneia, anar a buscar uns quants àpats… i l’Aemon no li havia pegat ni una vegada. «Es pensa que simplement pot arribar i fer-me fora perquè és de casa bona i sap llegir. Potser li demanaré que em llegeixi el punyal abans de tallar-li el coll».\n—Aneu passant —va dir als altres—. Jo em vull quedar a mirar.\nEls gossos van estirar les corretges, frisant per anar amb ells, a buscar el menjar que es pensaven que els esperava al cim. En Chett va donar una puntada de peu a la gossa i allò els va calmar una mica.\nVa mirar des dels arbres com el noi gras es barallava amb un arc llarg tan alt com ell, amb una ganyota de concentració a la cara de lluna vermella. Tenia tres fletxes clavades a terra davant seu. En Tarly va posar una fletxa a l’arc i el va tibar, va aguantar un llarg moment mentre intentava apuntar, i la va deixar anar. La sageta va desaparèixer entre la verdor. En Chett va riure en veu alta, amb un esbufec de fàstic i satisfacció.\n—Aquesta no la trobarem mai, i acabarà sent culpa meva —va declarar l’Edd Tollett, el sorrut escuder de cabells grisos a qui tothom anomenava Edd el Penes—. Sempre que es perd alguna cosa em miren a mi, des d’aquella vegada que vaig perdre el cavall. Era inevitable. Era un cavall blanc i nevava, què esperaven?\n—Aquesta se l’ha endut el vent —va dir en Grenn, un altre amic de Lord Neu—. Mira d’aguantar l’arc ben quiet, Sam.\n—Pesa molt —es va queixar el noi gras, però igualment va agafar la segona fletxa. Va sortir molt alta, i va passar volant entre les branques deu peus per damunt del blanc.\n—Crec que has fet caure una fulla d’aquell arbre —va dir l’Edd el Penes—. La tardor ja les fa caure prou de pressa, no cal que l’ajudis. —Va sospirar.— I tots sabem què ve després de la tardor. Pels déus, quin fred que tinc. Tira l’última fletxa, Samwell, crec que la llengua se m’està congelant enganxada al paladar.\nSer Garrinet va abaixar l’arc, i en Chett va pensar que es posaria a plorar com un nen.\n—És massa difícil.\n—Posa la fletxa, tensa l’arc i deixa-la anar —va dir en Grenn—. Endavant.\nObedient, el noi gras va arrencar l’última fletxa de terra, la va posar a l’arc, el va tensar i la va deixar anar. Ho va fer de pressa, sense entretenir-se a aclucar els ulls i apuntar com els primers dos cops. La fletxa va tocar la part inferior del pit de la silueta dibuixada amb carbó i es va quedar clavada, tremolant.\n—L’he tocat. —Ser Garrinet semblava molt sorprès.— Ho has vist, Grenn? Mira, Edd, l’he tocat.\n—L’hi has clavat entre les costelles, diria jo —va afirmar en Grenn.\n—L’he matat? —va voler saber el noi gras.\n—Potser li hauries perforat un pulmó, si tingués pulmó —va dir en Tollett arronsant les espatlles—. En general, la majoria dels arbres no en tenen. —Va agafar l’arc que en Sam tenia a les mans.— He vist tirs pitjors, però. Sí, i fins i tot n’he fet uns quants.\nSer Garrinet estava radiant d’alegria. En veure’l, es podria pensar que realment havia fet alguna cosa. Però quan va veure en Chett i els gossos, el somriure va desaparèixer completament.\n—Has tocat un arbre —va dir en Chett—. Ja veurem com ho fas quan es tracti dels nois d’en Mance Rayder. Ells no es quedaran ben drets amb els braços estesos i remor de fulles, i ara. Vindran corrents directament cap a tu, de cara, cridant, i em jugo alguna cosa que et pixaràs a les calces. Un d’ells et clavarà la destral ben bé entre aquests ullets de porc. L’última cosa que sentiràs serà el cop que farà quan se’t clavi al crani.\nEl grassonet tremolava. L’Edd el Penes li va posar la mà a l’espatlla.\n—Germà —va dir solemnement—, el fet que et passés a tu no vol dir que en Samwell hagi de patir el mateix.\n—De què em parles, Tollett?\n—La destral que et va obrir el cap. És veritat que la meitat del cervell et va caure a terra i els gossos se’l van menjar?\nEl gran brètol d’en Grenn va riure, i fins i tot en Samwell Tarly va aconseguir somriure una miqueta. En Chett va donar un cop de peu al gos que tenia més a prop, va estirar les corretges i va començar a pujar pel turó. «Ja pots somriure tant com vulguis, Ser Garrinet. A veure qui riu aquesta nit». Tant de bo tingués temps de matar també en Tollett. «Un ximplet pessimista amb cara de cavall, això és ell».\nLa pujada era dura, fins i tot per aquell costat del Puny, el que tenia el pendent més suau. A mig camí els gossos es van posar a bordar i a tibar les corretges, pensant-se que aviat menjarien. En canvi, van tornar a tastar la bota d’en Chett, a més d’un espetec del fuet per a la bèstia grossa i lletja que li havia ensenyat les dents. Quan els va haver lligat, va anar a informar.\n—Les petjades eren allà, tal com havia dit el Gegant, però els gossos no han volgut seguir la pista —va dir a en Mormont davant de la gran tenda negra del Comandant—. Allà a baix, al riu, podrien ser petjades velles.\n—Llàstima. —El Lord Comandant Mormont tenia el cap calb i una gran barba grisa i despentinada, i sonava tan cansat com semblava.— Ens hauria anat bé una mica de carn fresca.\n—Carn, carn, carn —va repetir el corb que duia a l’espatlla, movent el cap amunt i avall.\n«Podríem coure els gossos de merda», va pensar en Chett, però va mantenir la boca tancada fins que el Vell Ós el va acomiadar. «I aquest és l’últim cop que hauré d’acotar el cap davant seu», es va dir amb satisfacció. Li va semblar que encara feia més fred, cosa que hauria jurat que era impossible. Els gossos s’arraulien tristament tots junts damunt del fang dur i glaçat, i en Chett va mig tenir la temptació de ficar-se entre ells. En lloc d’això, es va embolicar la part de baix de la cara amb una bufanda de llana negra; només va deixar una clivella per a la boca entre volta i volta. Va descobrir que si es movia mantenia millor l’escalfor, i va recórrer lentament el perímetre amb un manyoc de fullamarga, que va anar compartint amb els germans negres que feien guàrdia mentre escoltava el que tenien a dir. El seu pla no incloïa cap home del torn de guàrdia de dia; tot i això, va pensar que estaria bé tenir una idea del que pensaven.\nPrincipalment, pensaven que fotia un fred que pelava.\nLes ombres s’allargaven i s’aixecava el vent, que passava tremolant entre les pedres del mur circular amb un soroll agut.\n—No suporto aquest soroll —va dir el Gegant, un home menut—. Sona com si hi hagués un nadó entre els matolls, i plorés demanant llet.\nQuan va acabar de fer la volta i va tornar amb els gossos, va trobar en Lark, que l’esperava.\n—Els oficials tornen a ser a la tenda del Vell Ós, i discuteixen com bojos.\n—És molt propi d’ells —va dir en Chett—. Són tots nobles, tret d’en Blane, i s’emborratxen amb paraules en lloc de vi.\n—El gran pallús no para de xerrar de l’ocell —el va avisar en Lark, acostant-se més i mirant al voltant per assegurar-se que no hi havia ningú a prop—. Ara pregunta si hem guardat gra per a la maleïda bèstia.\n—És un corb —va dir en Chett—. Menja cadàvers.\n—El seu, potser? —va dir en Lark amb una ganyota.\n«O el teu». A en Chett li semblava que l’homenàs els feia més falta que en Lark.\n—No et preocupis més per en Paul Petit. Fes la teva feina, que ell farà la seva.\nEl capvespre s’apropava lentament pels boscos quan finalment es va lliurar de l’home de les Germanes i va seure a esmolar l’espasa. Amb els guants posats era una feina molt fotuda, però no se’ls pensava treure. Amb el fred que feia, qualsevol ximplet que toqués l’acer amb la mà nua hi deixaria un tros de pell.\nEls gossos van gemegar quan es va pondre el sol. Els va donar aigua i renecs.\n—Mitja nit més, i us podreu buscar un banquet tots sols. —Ell ja sentia l’olor del sopar.\nEn Dywen estava xerrant al costat del foc on cuinaven quan en Chett va recollir el seu tros de pa sec i un bol de sopa de mongetes i cansalada de mans d’en Hake, el cuiner.\n—Al bosc hi ha massa silenci —deia el vell guardabosc—. No se senten granotes a prop del riu, ni mussols volant de nit. Mai no havia sentit un bosc tan mort.\n—Les teves dents sí que sonen mortes —va dir en Hake.\n—Tampoc no hi ha llops. —En Dywen va fer petar les dents de fusta.— Abans n’hi havia, però ara ja no. On deuen haver anat?\n—A algun lloc on faci calor —va dir en Chett.\nDe la dotzena llarga de germans que seien a la vora del foc, quatre eren dels seus. Mentre menjava, va dedicar una llarga mirada de cua d’ull a cadascun d’ells, per veure si algun donava senyals de fer-se enrere. El Punyal semblava prou tranquil; seia sense dir res i esmolava l’arma, com feia cada nit. I en Donnel Hill el Dolç no parava de fer broma. Tenia les dents blanques, els llavis gruixuts i vermells i uns rínxols rossos que deixava caure hàbilment per damunt de les espatlles. Afirmava que era el fill bord d’un Lannister. Potser era veritat. A en Chett no li interessaven gens els nens macos, ni els bastards, però en Donnel el Dolç semblava capaç de mantenir-se ferm.\nNo estava tan segur del guardabosc que els germans anomenaven el Xerrac, més pels roncs que feia que per res que tingués a veure amb la fusta. Ara mateix, semblava tan neguitós que potser no tornaria a roncar mai. I en Maslyn estava pitjor. En Chett veia com la suor li regalimava per la cara, tot i el vent gelat. Les gotes d’humitat brillaven com petites joies a la llum del foc. En Maslyn tampoc no menjava, només mirava les sopes com si l’aroma li fes venir ganes de vomitar. «L’hauré de vigilar», va pensar en Chett.\n—Assemblea! —El crit va sorgir de sobte, d’una dotzena de goles, i ràpidament es va escampar per tot el campament del turó.— Homes de la Guàrdia de la Nit! Reunió al foc central!\nArrufant les celles, en Chett es va acabar la sopa i va seguir els altres.\nEl Vell Ós estava dret davant del foc amb l’Smallwood, en Locke, en Wythers i en Blane formant una renglera darrere seu. En Mormont duia una capa gruixuda de pell negra i el seu corb, agafat a l’espatlla, es netejava les plomes negres. «Això no portarà res de bo». En Chett es va obrir pas entre en Bernarr el Bru i uns homes de la Torre de l’Ombra. Quan tots es van haver reunit, tret dels sentinelles dels boscos i els guàrdies del mur circular, en Mormont es va escurar la gola i va escopir. L’escopinada es va gelar abans de tocar a terra.\n—Germans! —va dir—. Homes de la Guàrdia de la Nit!\n—Homes! —va cridar el corb—. Homes! Homes!\n—Els salvatges s’han posat en marxa, i segueixen el curs de l’Aigualletosa per baixar de les muntanyes. En Thoren creu que l’avantguarda arribarà d’aquí a tres dies. Els saquejadors amb més experiència aniran amb la Harma Cap de Gos en aquesta avantguarda. El més probable és que la resta formi la rereguarda, o cavalqui a prop d’en Mance Rayder en persona. Fora d’això, els guerrers estaran molt dispersos per tot el grup. Tenen bous, mules, cavalls…, però molt pocs. La majoria aniran a peu, mal armats i sense entrenament. Si porten armes, és més fàcil que siguin de pedra i os que no d’acer. Arrosseguen dones, criatures, ramats de cabres i ovelles i també totes les seves pertinences. En resum, encara que són nombrosos, són vulnerables… i, cosa més important, no saben que som aquí. O almenys hem de resar per això.\n«Ho saben», va pensar en Chett. «I tant que ho saben, sac de pus vell i fastigós, tan segur com que al matí surt el sol. En Qhorin Mitjamà no ha tornat, oi? I en Jarman Buckwell tampoc. Si han atrapat algun dels seus homes, saps molt bé que els salvatges ja els hauran fet cantar un parell de cançonetes».\nL’Smallwood va fer un pas endavant.\n—En Mance Rayder vol trencar el Mur i portar la guerra i la sang als Set Regnes. Bé, a aquest joc hi poden jugar dos. Demà al matí li portarem la guerra a ell.\n—Cavalcarem a l’alba amb totes les nostres forces —va dir el Vell Ós mentre un murmuri recorria l’assemblea. Ens dirigirem cap al nord, i farem la volta per l’oest. Quan girem, ja farà molt que la Harma haurà passat el Puny. Els contraforts dels Ullals Gebrats són plens de valls estretes i tortuoses, ideals per a les emboscades. La seva columna s’allargarà durant més d’una llegua. Els caurem al damunt des de diversos punts alhora, i els farem jurar que som tres mil, i no tres-cents.\n—Els atacarem amb força i fugirem abans que la seva cavalleria pugui formar i plantar cara —va dir en Thoren Smallwood—. Si ens persegueixen, els farem donar voltes fins que ens perdin la pista, i aleshores farem mitja volta i atacarem un altre punt de la columna. Els cremarem els carros, dispersarem els ramats i en matarem tants com puguem. En Mance Rayder mateix, si el trobem. Si es dispersen i tornen als seus caus, haurem guanyat. Si no, els perseguirem fins a arribar al Mur, i procurarem que deixin un rastre de morts al llarg de tot el camí.\n—Però n’hi ha milers! —va exclamar algú darrere en Chett.\n—Acabarem morts. —Era la veu d’en Maslyn, que estava verd de por.\n—Morts —va xisclar el corb d’en Mormont bellugant les ales negres—. Morts, morts, morts.\n—Molts de nosaltres, sí —va dir el Vell Ós—. Potser tots. Però com va dir un altre Lord Comandant fa mil anys, és per això que ens vesteixen de negre. Recordeu el vostre jurament, germans. Perquè som les espases en la foscor, els guaites de les muralles…\n—El foc que crema contra el fred. —Ser Mallador Locke va desembeinar l’espasa.\n—La llum que porta l’albada —van respondre altres, i més espases van sortir de les beines.\nAleshores tothom va desembeinar, i hi va haver gairebé tres-centes espases alçades i veus que cridaven:\n—El corn que desperta els dorments! L’escut que guarda els regnes dels homes!\nEn Chett no va tenir més remei que afegir la seva veu a les altres. L’alè dels homes formava una boirina i la llum del foc feia brillar l’acer. Li va agradar veure com en Lark, el Paslleuger i en Donnel Hill el Dolç també s’hi afegien, com si fossin igual de ximplets que la resta. Ben fet. No tenia cap sentit cridar l’atenció, ara que faltava tan poc perquè arribés el moment.\nQuan es van acabar els crits, va sentir el soroll del vent burxant el mur circular. Les flames es van bellugar i tremolar, com si elles també tinguessin fred, i en aquell silenci inesperat el corb del Vell Ós va grallar amb força i va tornar a dir:\n«És un ocell llest», va pensar en Chett mentre els oficials els donaven permís per retirar-se i els recomanaven que aquella nit fessin un bon àpat i descansessin. En Chett es va arrossegar a sota de la seva pila de pells vora els gossos, amb el cap ple de coses que podien anar malament. I si aquell coi de jurament feia que un dels seus homes canviés d’opinió? I si en Paul Petit es confonia i intentava matar en Mormont durant la segona guàrdia en lloc de la tercera? O en Maslyn s’acovardia, o algú els delatava, o…\nSense voler, es va quedar escoltant la nit. Era veritat que el vent sonava com el plor d’un nadó, i de tant en tant sentia veus d’homes, el renill d’un cavall, l’espetec d’un tronc en cremar-se. Però res més. «Quin silenci».\nVa veure la cara de la Bessa flotant davant seu. «No era el ganivet, el que et volia clavar», volia dir a la noia. «Et vaig collir un pom de


Una exposició fotogràfica que recull el mig segle de vida del BC MoraBanc Andorra. És un dels actes més destacats i més emotius que el club i les autoritats han preparat per commemorar els 50 anys de vida de l’entitat. Un trajecte en imatges que ja es pot gaudir al CIAM.\nEls pioners abans d'un partit\nFOTOS: BC MORABANC ANDORRA\nUn Andorra-Reial Madrid del 1992-1993\nIbon i Solana celebren les semis de Copa\nManel Arajol i Edu Torres passant per la dutxa.\nActualitzada 19/12/2020 a les 07:10\nAquells que acostumen a tenir tirada per girar la vista enrere, per veure com hem canviat o com ha evolucionat l’esport i el país, el MoraBanc Andorra els convida a un recorregut fotogràfic pels 50 anys de vida de l’entitat. Una exposició amb imatges i objectes històrics que suposen un traçat nostàlgic per les cinc dècades del club, d’una llavor que aquell Club de Basket Les Escaldes va decidir plantar el 12 de juny del 1970.\n“Es fa difícil escollir una foto i, menys, una que no hi sigui. Ara bé, potser es troba a faltar una imatge que no es va produir, la d’un ascens a l’ACB [el darrer, el 2014] amb la nostra gent i amb el pavelló ple”, va apuntar el president del club, Gorka Aixàs. El darrer salt a l’elit el llavors River Andorra el va certificar fora de la pista i després de la derrota del Palència a la pista del Breogan. Aquesta, malgrat la desbordant alegria de l’històric moment, és una foto impossible d’un record indeleble. D’altres imatges sí que hi són: la dels pioners, una de la recordada directiva amb la dupla Joan Alay i Eduard Molné, de partits a la sala de festes d’Escaldes, la celebració del primer ascens a l’ACB davant el Càceres (1992) i la dutxa del presi Manel Arajol i el tècnic Edu Torres o, més actual, d’aquest maleït 2020 però encara en prepandèmia, la d’una abraçada ja icònica entre Ibon Navarro i Francesc Solana per celebrar l’accés a les semis de la Copa del Rei de Màlaga.\nL’exposició, inaugurada ahir, i que acull l’edifici CIAM a Escaldes-Engordany fins al 27 de febrer, ja és oberta al públic. La mostra permet, a més, comprovar com moltes vegades “l’esport adopta un format cultural”, parafrasejant la ministra de Cultura i Esports, Sílvia Riva.\nAmb ganes de veure-la!\n#1 Manel Arajol Mir\nFantastica exposició. Totalment recomanable.


Ocupació ha registrat al juliol la xifra més baixa de desocupats des del mateix mes del 2010 i el repte ha de ser continuar treballant en polítiques de formació i atenció personalitzada per reduir al mínim el total d’aturats\nActualitzada 10/08/2016 a les 06:50\nLes xifres d’ocupació tornen a ser positives al juliol. El global de demandants de feina ha disminuït un vint per cent respecte al juny i se situa en el millor nivell d’un mes de juliol des del 2010. Els 433 inscrits a Ocupació són un nou indicador de la millora de l’economia que està portant a la creació de llocs de treball. Cada vegada queden més llunyanes les dades per sobre del miler de desocupats, com els 1.026 registrats el juliol del 2012, i s’ha d’insistir a millorar les polítiques de formació perquè aquell escenari no es torni a reproduir. El component estacional propi d’un moment d’elevades contractacions per atendre tots els sectors vinculats al turisme és clau en la reducció de desocupats i per això s’ha d’actuar perquè quan l’afluència de visitants baixi el total de persones sense feina no s’incrementi. Perquè l’aspiració ha de ser que a Ocupació hi hagi una xifra insignificant d’inscrits. La que resulti de la mobilitat laboral puntual i sobretot que no inclogui persones que estan allà durant anys sense trobar opcions per poder reincorporar-se al mercat de treball. Quan es tracti d’aquests casos potser la problemàtica és un altra, la que els empresaris s’han queixat en moltes ocasions que correspon a aturats amb un perfil més social que no pas laboral que permeti que puguin trobar feina de nou. Els canvis que el ministeri ha introduït en el servei d’Ocupació per tractar individualitzadament la situació de cada inscrit han de servir per donar sortida a tot aquest grup de persones. Disposar d’una anàlisi personal de cada desocupat és la via per saber si hi ha possibilitats de reconduir-lo laboralment mitjançant formació o si l’atenció que ha de rebre és més pròpia d’Afers Socials. Aquest filtre és necessari per tenir el dibuix exacte dels usuaris d’Ocupació i dissenyar les accions necessàries per minimitzar tant com sigui possible la xifra de persones sense feina. Per fer possible que els 34.342 assalariats que el Govern va informar ahir que hi havia al maig augmentin per contribuir a fer sostenible el sistema sanitari i de pensions i perquè l’economia rutlli, tant perquè hi hagi activitat com perquè hi hagi consum. La formació és essencial per deixar de figurar entre els aturats i Govern ha de fomentar-la i facilitar-la però també el sector privat i cada afectat s’hi han d’implicar.


“Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” | SUSANNA OLIVEIRA | El dossier | La República\n“Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” + “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” E-mail\nCOORDINADORA DEL CENTRE TERAPÈUTIC FONT PICANT (SUSQUEDA)\nIvette Iglesias, al centre terapèutic Font Picant de Susqueda. / FFP.\n“Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” “Primer ens va aïllar el ‘Glòria’; ara, la covid” E-mail\n“Hem hagut de donar normalitat a una situació que no ho era”\nEl telèfon interromp momentàniament la conversa. És el familiar d’un dels interns del centre terapèutic que la Fundació Privada Font Picant té a tocar del pantà de Susqueda, i que ofereix un programa assistencial integrat en la Xarxa Pública d’Atenció als Drogodependents de la Generalitat (XAD). Les restriccions per la covid han obligat a suspendre les visites familiars, un neguit per a famílies i interns, que s’intenta compensar amb l’atenció telefònica i amb l’ampliació d’horaris, el cap de setmana, perquè uns i altres puguin mantenir el contacte. “Tot va bé, no es preocupi”, explica la coordinadora del centre, Ivette Iglesias, al familiar que hi ha a l’altra banda del telèfon.\nEl centre, a tocar de la petita església de Sant Miquel de Maifré, ocupa els dos edificis que a principis dels seixanta acollien els treballadors que van construir la presa de Susqueda. Des de fa més de dues dècades, els interns del centre col·laboren, a través de tallers terapèutics, a embellir els edificis i el seu entorn.\nLa pandèmia de la covid-19, com en molts altres àmbits, ha fet saltar pels aires el dia a dia del centre. El confinament, primer, i les restriccions, amb la segona onada, impedeixen que els interns puguin fer les sortides terapèutiques, han hagut de renunciar a les visites familiars i s’ha hagut de dotar el centre de nous protocols i modificar-ne el funcionament per prevenir possibles contagis. “Són gent molt fràgil, i de cop la pandèmia atura tot el procés exterior de la seva reinserció. Això té un cost, i des del primer moment vam haver de reorientar tot el procés per evitar una fractura en els tractaments”, explica Ivette Iglesias. La majoria dels interns tenen històries complexes, de molts anys d’addicció, sovint amb patologies mentals i orgàniques associades que els fan més vulnerables. Un contagi podria tenir conseqüències devastadores per a molts d’ells. És per això que els nous ingressos, i aquells que van poder fer sortides durant l’estiu, han de fer quarantena en una zona aïllada de la resta dels interns quan arriben al centre. “Hem hagut de donar normalitat a una situació que no ho era”; així resumeix Iglesias els esforços per intentar evitar un trasbals més gran en el treball terapèutic. La informació directa i clara ha estat una dels premisses de l’equip, perquè els interns poguessin entendre el que passava a fora i evitar més angoixes.\nL’anormalitat ha estat massa habitual aquest any. Ja van aprendre a gestionar-la abans de l’aparició del coronavirus. Va ser només un mes i mig abans, amb el temporal Glòria, que es va endur part de la carretera del Pasteral que condueix a la presa. Van quedar aïllats durant setmanes, i el subministrament de combustible, medicaments i menjar es va convertir en tota una odissea, a banda dels desplaçaments dels mateixos treballadors del centre. “No teníem cap altra solució que funcionar amb dos cotxes, un a cada banda de la carretera, al punt on l’aigua se’n va endur una part, i travessar a peu”, rememora amb un punt d’angoixa, encara ara, Ivette Iglesias que fa disset anys que treballa al centre, amb capacitat per a una trentena d’interns i que ocupa una quinzena de professionals. Uns professionals que han hagut d’acompanyar en la incertesa les vides d’un grup de gent fràgil i vulnerable, a banda de la pròpia, que han hagut de viure amb el neguit de tornar a treballar l’endemà potser amb la companyia del maleït virus, conscients que un contagi al centre podria tenir conseqüències demolidores, i amb el pes de les experiències viscudes aquest any, en què han perdut un dels companys. Un dels tècnics, que malalt, va haver de ser evacuat en helicòpter durant el Glòria.\nPer sort no han hagut de patir pels equips de protecció, i han rebut el suport del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. “No ens han deixat en cap moment.” La principal victòria entre tanta anormalitat ha estat que després de deu mesos de pandèmia, no hi ha hagut cap contagi. El pitjor moment? Ivette Iglesias no es capaç, ara mateix, de verbalitzar-ne cap. “N’hi ha hagut tants, que necessito uns mesos de perspectiva.”\nLa República 25-12-2020, Pàgina 17


Sanitat prepara un pla per prevenir l'escassetat de medicaments - Empordà\nSanitat prepara un pla per prevenir l'escassetat de medicaments\nMoltes farmàcies estan patint problemes de subministrament i de desproveïment d'alguns medicaments\nEFE / Madrid 20.03.2019 | 18:33\nEl Ministeri de Sanitat posarà en marxa un pla específic per prevenir els problemes de subministrament i de desproveïment d'alguns medicaments, com ha admès que passa en aquests moments la titular d'aquest departament, María Luisa Carcedo, qui comptarà amb la col·laboració de les autonomies.\nCarcedo ho ha anunciat abans de reunir aquest dimecres amb els consellers autonòmics de Sanitat, a qui els està presentant un primer esborrany sobre un nou model d'Atenció de Primària.\nEn concret, segons ha dit la ministra, divendres que ve es reunirà amb les comunitats autònomes per proposar-elaborar un pla de prevenció per l'escassetat de medicaments.\nUn pla perquè en cas que es produeixi problemes de subministrament es pot fer una "identificació primerenca" de quins medicaments falten i on per actuar amb rapidesa des de l'Administració\nI aquí s'hauran d'utilitzar "totes les vies", perquè, segons les dades de què disposa Carcedo, "la meitat dels casos de problemes es produeixen per falta de fabricació".\n"Un laboratori que es compromet a proporcionar tal medicament no deu, de cop i volta, dir que no pot fabricar més o que no vol o el que sigui", ha advertit.\n"Utilitzarem les capacitats que com a Administració tenim", ha continuat.\nTot i això, la ministra ha volgut ser clar sobre aquest assumpte, com també ho va fer ahir en declaracions a Efe la directora general de l'Agència Espanyola del Medicament i Productes Sanitaris, María Jesús Lamas.\nLa ministra ha volgut tranquil·litzar la població per "evitar alarmismes". Ha admès que alguns medicaments escassegen en les farmàcies i que hi ha desproveïment en alguns productes, però ha assegurat que la manca de medicaments d'una marca específica d'un producte actiu afecta a menys del 1,5% de les marques disponibles al mercat.\nEl ministre de Sanitat francès alerta que els antiinflamatoris empitjoren la infecció.\nEl decret d'estat d'alarma situa mossos i metges sota les ordres de l'Estat.\nLa sanitat privada i els hotelers ja s'han posat a disposició pel coronavirus.


Ges Avall (El bloc d'Enric Xicoy i Comas): d’abril 2009\nLa foto de la foto de Sant Jordi\nLa Vanguardia, de tant en tant, ens dóna grates sorpreses. La d'avui divendres 24 d'abril és molt agraïda (al revés que ahir, que em va sorprendre que gairebé tots els personatges catalans que recomanaven llibres estaven acompanyats amb la foto del llibre amb la versió en castellà. ¿Segur que tots aquests l'han llegit en castellà?). Avui, però, en portada no apareix ni el nom ni la foto de Marshall Rajoy. Tot el contrari, per cert, de l'Avui: encara que el titular sigui negatiu envers Rajoy, ¿era la millor foto? ¿Calia caure a la trampa de Rajoy? En canvi, la foto del principal diari de Can Godó s'hi veuen unes Rambles plenes de gent en què, al costat del "Fets" de Montilla, s'hi entrelluca una estelada.\nI en pàgines interiors de cultura, una altra gran foto. Ni més ni menys que un vigatà, de nom Oriol, firmant a una espècie de llibre d'homenatge a Stieg Larsson. Curiosament, el noi de la foto és alumne meu i en el moment que Roser Villalonga, de La Vanguardia, estava fent la sèrie de fotos jo l'estava fotografiant a ella. Aquí teniu la seqüència:\nEtiquetes: Sobre cultura, Sobre mitjans, Sobre política\na les 00:25\nA 162€ el centímetre\nImagina’t que et poguessis comprar l’última novetat de Mercedes Benz, el Classe E. Però no un model qualsevol, sinó el de més gamma: E500 Berlina de 388CV i 5.400 cm. cúbics. I no només això, sinó amb uns quants extres de luxe. El preu total seria d’uns 78.900€, o sigui, una mica més de 13 milions de pessetes, tal i com pots veure en la pàgina oficial de Mercedes. I ara imagina’t que no només te’n pots comprar un sinó que tens prou diners com per comprar-ne 3.903. Si no t’ho pots imaginar mira les 10 fotografies de més avall en què hi ha, en total, 390 Mercedes Classe E en cada foto. Molt bé, i ara imagina’t que poses aquests 3.903 Mercedes, de 78.900€ cada un, enganxats l'un darrere l’altre en una carretera. Tenint en compte que cada cotxe medeix 4,868 metres de llargada, podries ocupar 19 quilòmetres de carretera.\nT’ho imagines? Faria goig, oi? Omplir 19 quilòmetres de carretera amb 3.903 berlines Mercedes E500 que costen 78.900€ cada una. O sigui, que en total tindries 19 quilòmetres de carretera que tindrien un valor de 308.000.000€, o sigui, 51 mil milions de pessetes, exactament 51.246.888.000 pessetes.\nI ara, per acabar, imagina't que avui divendres 3 d'abril llegissis atentament aquest anunci de la Generalitat que han publicat tots els diaris del país:


No és un "ADÉU", és un "FINS AVIAT"\nCom va la calor? Ja estem en ple estiu!\nCom podeu veure a les fotos, estic aprofitant aquests dies de vacances per llegir una lectura perfecta per a conèixer la història del nostre país; la novel·la històrica Victus, d’Albert Sánchez Piñol.\nDir-vos també que necessito estar un temps desconnectat del blog, ara marxo a estudiar fora unes setmanes i després necessitaré recarregar piles, emocionar-me novament amb aquest petit gran projecte que s’anomena “Perduts entre Llibres”, aportar continguts nous i amb ganes renovades...\nGràcies al blog, he conegut a gent fantàstica, brillant, divertida, amb la que he passat molt bons moments, entre ells al grup de Lectors Catalans (al que us recomano que us hi uniu si encara no ho heu fet, hehehe), a una quantitat enorme de bloggers, booktubers i escriptors, editors, etc.\nPerò sobretot a vosaltres, Lectors Perduts, que sempre heu estat aquí a “Perduts entre Llibres”, col·laborant amb les vostres lectures, comentant al blog i al canal i escampant tots junts la nostra passió per la lectura.\nTot això ha significat molt per a mi, gràcies a tots vosaltres.\nMoltes gràcies per haver-me acompanyat durant aquest temps; aquest camí l’hem fet junts.\nNo és un “adéu” definitiu, sinó un “fins aviat”, espero trobar-vos a tots quan torni!\nFins aviat, Lectors Perduts!\nLLIBRES REBUTS PER SANT JORDI\nJa va acabar Sant Jordi…. Quina llàstima que només durés dos dies! Tot i així, a Perduts entre Llibres, el vam disfrutar per complet. D’aquí poc en veureu el vlog, no us preocupeu... ;D\nEl que sí que ja podeu saber són els llibres que em van regalar per Sant Jordi i són els següents:\n-De teves a meves, Pere Calders\n-L'ocupant, Àngel Burgas\n-Victus, Albert Sánchez Piñol\nLa veritat és que vaig passar-m'ho genial, vaig poder compartir el dia amb molts més bloguers i vaig poder conéixer a molts escriptors i editors!\nI vosaltres? Quins llibres heu rebut? Feu-m'ho saber a la caixeta de comentaris i així podem compartir les nostres lectures!\nEspero amb ànsies poder acabar el vídeo per què el disfruteu igual que jo!\nFORÇA A LA LECTURA!!!\nSANT JORDI 2016!!!!\nSiiiiiiiií! Per fi ha arribat! Un dels dies preferits dels lectors de Catalunya, SANT JORDI! Un dels dies més esperats de l’any, tant per a lectors com per a no lectors! Un dia en que els carrers s’omplen de roses, de somriures i alegries, però sobretot… DE LLIBRES!\nUn dia genial per regalar-ne, l’excusa perfecta per transmetre la teva passió per la lectura a tothom! ;D\nAquest any voldria cel·lebrar una Diada una mica diferent; enlloc de recomanar llibres jo m’agradaria que em diguéssiu tooooots els llibres que heu demanat per aquest Sant Jordi! Quins recomaneu, quins us agradaria rebre… I si en regaleu, com serà? Acompanyat d’una rosa…? O amb una dedicatòria…?\nPersonalment, estic molt emocionat pel dia d’avui perquè passaré una Diada divertidíssima i molt dinàmica amb la companyia d’altres bloggers! No dubteu que en faré videoblog!\nCol·laborarem amb la llibreria Laie que tindrà diferents paradetes repartides pel centre de Barcelona!\nSegurament, en algun moment, farem un Periscope!\nPasseu una bona Diada i disfruteu-la rodejats de lliibreees!! (i roses, evidentment!), disfruteu de l'olor a llibre nou, dels colors de les ciutats i pobles, dels escriptors...\nTot i així, recordeu sempre que...\nFORÇA A LA LECTURA!!\nC. Ruiz Zafón (2)


Clubs de lectura: EL CONCERTISTA D'OCELLS\nLi Zi és cambrer personal del governador britànic a Singapur i deixeble del millor concertista d'ocells, un art de tradició xinesa. Josep-Francesc Delgado ha escrit una narració sobre la sensibilitat oriental que transcorre durant els dies anteriors al bombardeig japonès de 1942.\nAnònim 16 de desembre de 2011, a les 16:41\nCom que no en sabia res de Singapur he aprofitat per conèixer alguna cosa de la seva història. Me he interessat en la part de l’època de la segona guerra mundial i les seves últimes unions i desunions amb Malàisia a la dècada dels anys seixanta, el seu país veí. Com la majoria de les vegades ha estat per mitjà dels ús d’Internet.\nAnònim 16 de desembre de 2011, a les 18:59\nL’autor a través d’una narrativa àgil, imaginativa i molt recomanable ens presenta temes tan interessants com els conflictes socials i el sentit de l’existència.\nEls ocells m’han recordat als ocells de “Pa negra”, que a l’inici de la pel•lícula em va semblar que tindrien un paper de concert i llibertat, però que tenen un trist final a mans de la ràbia del nen que se sent enganyat. Pa negra ens presenta uns amos sense escrúpols que per satisfer les seves baixeses utilitzen als pobres mancats de “llum” i que impulsats per l’ànsia de sortir de la misèria són capaços de trair el principi més bàsic: el respecte a la vida.\nEn Josep-Frances Delgado, en “El concertista d’ocells”, presenta al general japonès, com la cara dèspota del nou amo i els soldats són els pobres sense “llum”. En les dues narracions queda patent com la “condició humana” d’alguns que han heretat u obtingut un poder, i fent veure que porten una vida exemplar i honorable, passa per sobre dels principis de respecte i pau. Però aquí Josep-Francesc Delgado, per medi de la sensibilitat màgica oriental del cant dels ocells, torna la vida i l’esperança als principis bàsics de la convivència social.\nBJM 30 de desembre de 2011, a les 16:13\nCert Javier, podem trobar alguna coinciència. Malauradament les guerres sempre tenen quelcom en comú, que treu el pitjor de l'ésser humà...\nÉs en les petites coses on trobem la felicitat!


tens un racó dalt del món: 232è joc literari\nEl joc literari d'avui serveix com a recordatori de l'homenatge blocaire del proper 29 de gener, en motiu del 25è aniversari de la mort del poeta J.V. Foix, al qual us vaig convidar fa uns dies.\nAixí que, per a escalfar motors, us demano que endevineu el títol d'un dels seus llibres que inspira aquesta imatge.\nCom sempre, NO poseu les respostes en un comentari; envieu-les a jesusimaite(arrova)gmail.com.\nAquest és fàcil eh! :)\n25 de gener de 2012, a les 12:17\n25 de gener de 2012, a les 16:25\nEl Secret dels gaiters de l'Aguilot, per Laura Mora


PUIGCERDÀ REFARÀ EL FERM DEL CARRER ALFONS I – Cerdanya, 12-01-18 – Pirineus TV\nL'ajuntament de Puigcerdà refarà, en les properes setmanes, el ferm del carrer Alfons I. Concretament s'actuarà en el tram comprès entre els carrers Higini de Rivera i Coronel Molera. Es tracta d'un vial molt utilitzat i que actualment es troba en molt mal estat, amb nombrosos sots i irregularitats en el paviment. La causa principal del seu deteriorament és, sobretot, l'acció de la potassa que s'utilitza durant l'hivern.\nLes obres s'executaran tan bon punt hi hagi una finestra de bon temps per poder actuar amb l'aglomerat asfàltic i, si no fos el cas, els treballs es portaran a terme a la primavera. De fet, un cop passa l'hivern, cada any el consistori refà el paviment dels carrers del municipi que s'han malmès amb el gel i la potassa.\nEs preveu que les obres s'allarguin uns 4 dies. Durant el temps que durin els treballs, l’ajuntament reordenarà el trànsit de vehicles pels carrers adjacents. El cost de l'actuació serà de 20.000 euros.


Titular del 'Vivir' de 'La Vanguardia':\nUn suicidio por semana.\nLa principal causa de muerte entre los barceloneses de 15 a 44 años es quitarse la vida.\nEs veu que l'Agència de Salut Pública de Barcelona ha presentat el seu informe anual sobre l'estat de salut dels barcelonins corresponent al 2005 i algú n'havia de fer un resum pel diari. Generalment és una mala idea barrejar estadística i periodistes:\nTot l'article, de dues planes, enfoca l'assumpte com si ens trobéssim davant d'una tragèdia de magnituds encara indeterminades. El panorama que dibuixa el relat és francament desolador.\nLa veritat és que no entenc res. Què ha passat, exactament? Doncs resulta que s'ha reduit notablement el nombre de morts per altres causes (accidents i Sida, sobretot) i com és lògic passa a tenir més pes relatiu allò contra el qual ni la medicina ni el tiet Hereu poden fer-hi gran cosa: la decisió d'un individu d'acabar amb la seva vida, pels motius que sigui.\nDesprés d'anys de progrés científic i de mesures de tota classe per allargar-nos la vida, més aviat considero un senyal d'èxit que la principal causa de mort prematura sigui producte no de les lleis inexorables de la biologia, de l'atzar d'un accident de trànsit o de la imprudència sexual, sinó d'allò que al cap i a la fi ens fa humans, la nostra voluntat. Una victòria més sobre la natura. Pot semblar una mica cínic dir-ho així, ho entenc.\nPerò no és això el que estem buscant des de fa segles, poder decidir cada dia més parcel·les del nostre futur? I què més important que la pròpia mort?\nForagitar tan com sigui possible la fatalitat natural de les nostres vides, no és per això que exiteix la ciència (també per la pulsió humana per conèixer, per l'atracció de la veritat, etc, etc, sí, ja ens entenem). Perquè hi ha metges, físics, químics, matemàtics, biòlegs i economistes fins i tot?\nL'any 1928 es va descobrir la penicilina. Evidentment molts dels morts que aleshores es produien per infeccions de tot tipus van deixar de produir-se. El canvi en la importància relativa de les diverses causes de mortalitat va ser espectacular. Algun periodista preocupat? Algun de molt estúpid, en tot cas.\nPerquè estarem d'acord, suposo, que alguna o altra ha de ser la primera causa de mortalitat (com alguna o altra ha de ser la segona i així fins a l'última). Seria millor notícia que fos el càncer de testicles i no el suicidi, aquesta primera? Home per mi no, ja ho avanço. Que sigui precisament el sucidi és signe inequívoc de l'elevadíssim grau de desenvolupament de què gaudim. Mireu sinó de què mor la gent jove a Sierra Leone o a Guinea-Equatorial. Altra cosa, certa, és que aquesta situació és la més difícil de millorar. Justament perquè és la millor, potser.\nJordi, el teu post d'avui val més que un segon cicle de periodisme sencer, no es pot ser més inteligent. Alf.


ASIX1M al Mobile World Centre\nTot va començar quan sens va dir que sens faria una MASTERCLASS al “Mobile Wolrd Centre”. L’Encarregat de guiar-nos i acompanyar-nos en aquesta aventura va ser Alex Castel. Allà va ser on vam conèixer en Fernando Marzal , creador de “Mobincube”. Ens va presentar el seu generador de Apps a través de la seva pàgina web, i seguidament va mostrar-nos com fer us i interactuar amb la seva aplicació. Posteriorment va proposar-nos participar en un concurs que consistia en crear una “App” a través de la seva plataforma. L’incentiu que ens van posar va ser el premi, que consistia en assistir a dos congressos : “4 Years from Now” i ...al “ Mobile World Congress”!!!!. Uns quants alumnes de la nostra classe vam decidir inscriure’ns . Tot seguit ens vam posar a dissenyar i crear la nostra “app” amb la plataforma presentada. El dia 25 del mes de febrer a la tarda es van fer les presentacions de les aplicacions al auditori del Mobile World Capital situat a la Plaça de Catalunya. La presentació va ser digne de alumnes de STUCOM, principalment la nostra aplicació que consistia en un buscador de models de Currículums Vitae i com a extra, res a veure amb la App dels currículums, també vam crear un boto que al pitjar-lo trucava de forma automàtica al 092, cal dir també que la dificultat de realitzar l’aplicació només en la plataforma de la Master Class i el pocs dies que hi havia fins el dia de la presentació. Els hi va encantar, i com a conseqüència, vam guanyar.\nSi vols veure la resta de fotos, visita el nostre Facebook. Tal com ens van prometre, vam començar per assistir al congres “4 Years from Now”, estava ambientat més a empreses i ens sentíem una mica fora de lloc, tot el que veiem era gent negociant, però ens les ho vam arreglar per passar una estona divertida i entretinguda gràcies a les hostesses de AUDI i a les hores “Chat & Beer”. El dia 27 de febrer, ben d’hora ben d’hora, ens decidíem a entrar al MWC. La sensació d’ empresari augmentava, mai hagués imaginat un lloc tan gran i tan complex. Predominaven els esmòquings , els diners i sobretot la tecnologia, no sabíem per on començar, així que vam decidir anar a la aventura. El que més destacaven eren les grans empreses asiàtiques, amb els seus aparadors gegants i els seus accessos exclusius. Molts llocs són exclusius per empreses i negociadors, als quals no ens deixaven entrar, per això vam pensar en maquillar els nostres càrrecs per poder donar-nos mes a conèixer. Els mòbils, i la tecnologia que els envolta, evoluciona molt i molt ràpid. Principalment el que predominava sobre la resta era el sistema Android però el que ens va sorprendre més va ser el nou sistema de Firefox on cada usuari podia modificar i millorar el seu sistema fàcilment. En el apartat de potencia i rendiment Samsung amb el seu Galaxy S5 assolia la primera posició, però altres marques es centraven més amb els problemes que comporta un gran mòbil , com per exemple LG que innova amb una carcassa que al aplicar-li calor les rallades desapareixien o un mòbil corbat per a una millor ergonomia. Ens vam donar compte que les empreses asiàtiques pugen molt fort, els mòbils no destacaven per les seves característiques ni les seves utilitats, eren mòbils senzills però potents, fets amb molt bons materials i un preu més que econòmic. Petites empreses independents aportaven el seu gra de sorra amb nous prototips, com un GPS on les teves indicacions eren per veu, una tableta militar resistent a un apocalipsis i una manera de moure arxius a traves de una càmera seguin els teus moviments, però el prototip que més ens va sorprendre va ser una tauleta que al posar una imatge de un cocodril, detectava les textures i al tocar la esquena del cocodril donava la sensació de realitat. Ens van tractar a cos de rei, no ens faltava de res... beguda, menjar... inclús vam poder conèixer a gent de STUCOM que treballava o assistia al Congress. En resum, ens pensàvem veure el futur, però vam veure la tecnologia actual millorada. Moltes gracies a STUCOM per aquesta experiència i sobretot a Francesc Sanahuja, per els seus ànims, interès i ganes que ens van fer guanyar aquesta fantàstica i única aventura tecnològica.\nAndreu Valls Dorca Alumne ASIX1M STUCOM 2013/14


Vicenç Villatoro, protagonista del último encuentro del club de lectura de la abogacía tarraconense\nTarragona, 7 d’octubre de 2019. Després de les vacances d’estiu, el club de lectura del Col·legi de l’Advocacia de Tarragona inicia les seves activitats amb un convidat d’excepció: l’escriptor i periodista Vicenç Villatoro (Terrassa, 1957). El seu últim llibre ha estat la darrera proposta d’aquest grup en el que hi participen advocats i advocades tarragonins.\nEl pla de la catedral de Tarragona va ser escenari de la trobada que es va celebrar el passat mes de setembre al restaurant Casa Balcells i que va reunir a prop de quinze persones, la convocatòria més concorreguda fins al moment. Van acompanyar-nos també representants de la llibreria la Capona, amb qui l’ICAT té subscrit un conveni de col·laboració.\nA Massa foc l’autor situa l’acció a finals del segle XV a la Florència dels Mèdici, una ciutat rica i culta però alhora corrupta i violenta. En aquest context Villatoro construeix uns diàlegs imaginaris entre dos personatges arquetípics: Savonarola, un fonamentalista religiós que instaura una república teocràtica, i Maquiavel, precursor del pensament polític laic i defensor d’una república humanista. A partir d’aquestes dues maneres contraposades d’entendre la política l’escriptor reflexiona sobre qüestions universals, com l’ús del poder com a fi o com a mitjà o la imprevisibilitat del futur. “A Massa foc parlo de coses que van succeir fa cinc-cents anys però que ens ajuden a entendre el que passa al món ara mateix” perquè, tal i com deixa escrit, “la història sempre avisa; no ve mai de cop”.\nReconeix que el títol del llibre és totalment intencionat. “Savonarola vol fogueres, vol cremar-ho tot per començar de nou. Maquiavel, en canvi, prefereix negociar; canviar alguna cosa per no haver de canviar-ho tot”. Opina que el problema és el mal que fan els bons, no el que fan els dolents i aquest pols moral entre “herois i mercaders” li serveix per reivindicar la figura de Maquiavel ,i en certa manera, també la de Savonarola, a qui li reconeix el mèrit d’haver-se fet les preguntes adequades. “Les revolucions sovint diagnostiquen bé però recepten malament”, diu.\nNovel·lista, assagista, poeta, periodista... li preguntem que és en realitat. “Si hagués d’escollir, diria que escriptor. Sóc més un narrador que una altra cosa, perquè agafo les històries que em porta la vida i les escric. Per a mi ser escriptor és relacionar-me amb la vida a través de l’escriptura i no a l’inrevés. Rilke, per exemple, va renunciar a viure per escriure. Ho respecto, però jo no sóc així. Per a mi vida i l’escriptura és un tot”.\nLes novel·les les escriu a mà i ens ensenya un petit dietari que porta al damunt. “Sempre vaig amb una llibreta on apunto les meves reflexions. També en tinc per documentar-me però a la que hi escric no hi suprimeixo mai res, i així no perdo la noció del ritme”. I afegeix “quan les acabo les vaig guardant en un armari i allà s’estan fins que en algun moment passa alguna cosa vital sobre la que tinc necessitat d’escriure i és aleshores que recupero la llibreta i començo el que pot acabar sent un nou llibre”. De fet, en un d’aquests dietaris escrits durant un acte a la Universitat de València el 2001 hi trobem l’origen de Massa foc.\nConversador incansable amb ell parlem i - sobretot - l’escoltem parlar sobre literatura, art, política, filosofia, història i també sobre la família i els viatges, que sovint fa amb la Maria, la seva companya que és bibliotecària de professió i amb qui comparteix la tasca de documentar-se visitant biblioteques, llibreters de vell i arxius d’aquelles ciutats protagonistes dels seus projectes. “Els llocs parlen. Hi queden coses als llocs i per això sovint la literatura acaba sent també una excusa per viatjar”, diu. Com anècdota ens explica que “quan vam tornar a Florència per documentar-nos pel llibre vam visitar la casa de Maquiavel. Al davant hi havia una zona de crossbooking i vaig decidir que si acabava la novel·la, que feia ja més de quinze anys que arrossegava, hi tornaríem per deixar-ne un exemplar; i enguany ho hem complert”.\nDels seus llibres diu sentir-se particularment satisfet amb “Memòria del traïdor”, “Un home que se’n va” i “La claror del juliol” de la qual s’ha fet una reedició. Apassionat del món jueu ens explica com a partir d’una trobada accidental amb Lluís Bassat acaba escrivint les memòries sobre la família del publicista, moment en que descobreix que és parent de figures tan rellevants de la literatura com Albert Cohen i Elias Canetti.\nFinalitza la sessió amb la signatura de llibres i l’entrega d’obsequis, que rep agraït de la mà de Ramon Setó, coordinador del club i membre de la Junta de Govern de l’ICAT. Aprofitem per preguntar-li sobre el seu proper llibre i ens avança que ja hi està treballant i que tractarà sobre la vida del seu avi matern, Artur Lamolla. Ens acomiadem agraïts i feliços d’haver tingut l’oportunitat d’haver conegut a un dels grans autors de la literatura catalana contemporània.


Amb el doble de densitat de píxels que un televisor 4K\nCom a resultat: Hem vist algunes pantalles d'informació i entreteniment força elegants en vehicles moderns, alguns dels quals substitueixen completament els clústers d'instruments tradicionals (vegeu el Tesla Model 3 per obtenir un exemple d'això). Tot i això, sembla que Cadillac vol superar-los a tots amb el proper SUV Escalade del 2021.\nEl fabricant d'automòbils de luxe ha anunciat avui que el vehicle comptarà amb una pantalla OLED de 38 polzades massiva i corba que és "el doble" de la densitat de píxels d'un televisor 4K. Com a referència, aquest és significativament més gran que el monitor de PC mitjà i està a l’altura dels televisors de sala d’estar més petits.\nPer descomptat, actualment es desconeix el factor de forma exacte d’aquesta pantalla, de manera que és possible que aquestes comparacions no tinguin gaire sentit. 38 polzades creuar, però no estem segurs de la mida o l’amplada que tindrà. Tanmateix, un breu teaser publicat al compte oficial de Twitter de Cadillac ens dóna una petita pista. Podeu veure-ho a continuació.\nLes línies rectes són així l’any passat. Presentem el primer OLED corbat de la indústria amb una diagonal total de pantalla de 38 ”el 2021 #Cadillac #Escalar. Primera mirada febrer 2020, final 2020. pic.twitter.com/AoW4SvXhYA\nPel que podem veure al vídeo, la companyia pot estar buscant una pantalla completa del tauler. Tot i això, és difícil de saber, ja que el clip amaga molts detalls crítics; probablement a propòsit.\nCadillac diu que presentarà la seva Escalada del 2021, que no s'ha de confondre amb la propera "Escalada"SUV elèctric - durant la" setmana de l'Oscar ", o més concretament el 4 de febrer de 2020. El vehicle es llançarà més endavant l'any.\nNo coneixem cap altra especificació sobre aquest gegant d'una pantalla de cotxe, com ara quines funcions tindrà o si admetrà l'entrada de pantalla tàctil, però definitivament us mantindrem actualitzats si apareixen nous detalls.\nCrèdit masthead: shutterstock\nProva d'una pantalla portàtil OLED: bastant sorprenent\n13 comentaris 195 interaccions\nL'ATV 'Cyberquad' de Tesla s'enviarà com a complement per Cybertruck\nOfficejet 4652 revisió\npcie 3.0 especificació\njoc de PC més venut\nsegador de tempestes cm


Carretó elevador de rodes, també anomenat carretó elevador de rodes, carretó elevador de càrrega pesada, carretó elevador pesat, màquina de càrrega de carretons elevadors pesats, manipulador de carretons elevadors pesats.\nS'utilitza àmpliament en pedreres i mines, llocs de projectes, patis de càrrega i ports per gestionar càrregues molt pesades com blocs de pedra, minerals, contenidors, etc.\nLa carregadora de carretons elevadors Wilson té diferents models per satisfer escenaris de treball versàtils;pot aixecar de 5 a 50 tones.\nParàmetre de rendiment / Dades tècniques\n1 En generallmida de tota la màquina Longitud (forquilla al terra)\n6 Capacitat del dipòsit de combustible\n7 Capacitat del dipòsit de combustible hidràulic\n8 Base de rodes\n9 Banda de rodament de la roda\n10 Min.radi de gir\n11 Capacitat d'escalada (sense càrrega / càrrega completa)\n12 Min.Distància a terra\n13 Paràmetres geomètrics Màx.alçada de la forquilla elevadora\n14 Mida estàndard de la forquilla (L * W * H)\nDistància del centre de càrrega\n16 Capacitat nominal d'elevació de càrrega (tota la)\n17 Màx.Capacitat 1ft\n18 Motor Model de motor\n19 Potència nominal/velocitat nominal\nNota: el paràmetre està subjecte al producte real, ja que la tecnologia sempre s'està modificant.\nAvantatge de producció:\nLa sèrie de carregadores de rodes 1.Wilson Forklift aplica un motor de refrigeració mitjana sobrealimentat estàndard internacional de primera qualitat amb 375 cavalls de potència, té una gran reserva de parell i una gran força.\n2. Caixa d'engranatges de canvi líquid elèctric avançat amb estàndard internacional, tots els engranatges adopten l'estructura de dents helicoïdals per garantir una alta eficiència de transmissió i baix soroll per a la màquina de càrrega.Els engranatges ben posicionats, amb funció de canvi KD garanteixen una alta eficiència de funcionament.\n3.La tecnologia patentada per al sistema de frenada hidràulica de doble carretera i les peces de fre originals importades garanteixen una frenada segura.Així, les màquines de càrrega pesada poden moure's i aturar-se segons els desitjos del conductor, fins i tot amb la mercaderia a les forquilles / gats.\n4. Els pneumàtics són pneumàtics d'acer meridià 24.00R35.La capacitat màxima de càrrega del pneumàtic individual és de 55 tones, la qual cosa permet que les carretons elevadors Wilson estiguin qualificades per a les complexes condicions de treball.\n5. El control del pilot i el cabal hidràulic complet amplifica l'abast de l'operació de direcció i és molt flexible.\n6. La nostra pròpia tecnologia patentada per a la intel·ligència i la digitalització facilita la interfície interactiva fàcil d'utilitzar.El sistema de gestió remota manté un registre de les condicions d'ús de les carregadores de carretons elevadors.Això permet la detecció i el diagnòstic remots d'avaries, així com la gestió d'informatització.\n7. Braços oscil·lants de recombinació, disseny de capacitat de càrrega súper pesada, estructures d'alta resistència i gran gruix i anàlisi d'elements finits per a les peces clau... tot això garanteix un maneig segur en entorns perillosos.\n8. La tecnologia de lubricació centralitzada garanteix la lubricació oportuna en punts clau, redueix la pèrdua de potència i allarga la vida útil de les peces i equips del camió carregador.\n9. L'eix de transmissió adopta una transició multisessió per millorar la resistència i millorar la vida útil dels eixos de transmissió.Els eixos articulats interiors de la direcció central apliquen articulacions de frontisses amb patrons radials centrals, permetent el mateix angle entre cardans i eixos de transmissió en girar, de manera que s'aconsegueix la millor sortida energètica.\nGarantia:Wilson assegura una garantia d'un any o 2000 hores per a qualsevol model de màquines de càrrega de carretons elevadors pesats adquirits a nosaltres.Durant el període de garantia, en cas que hi hagi algun defecte en el carretó elevador o les peces de recanvi en funcionament normal, la peça defectuosa serà reparada o substituïda sense cap cost.\nRecanvis:Wilson es dedica a oferir als nostres clients recanvis genuïns amb la màxima qualitat.Assegurem una forma física exacta i una funció adequada.Estàs garantit amb lliuraments i serveis ràpids.Si us plau, envieu-nos la vostra sol·licitud de peces de recanvi i enumereu els noms dels productes, els números de model o la descripció de les peces necessàries, garantim que les vostres sol·licituds es tractaran de manera ràpida i adequada.\nInstal·lació:Wilson és capaç d'oferir als nostres clients el vídeo general d'instal·lació de la complicada maquinària i equips de càrrega de carretons elevadors.I després d'això, farem una inspecció de tota la màquina i oferirem als nostres clients els informes de dades de prova d'instal·lació i funcionament.També podem enviar tècnics i enginyers per ajudar el nostre client a fer les tasques d'instal·lació i manteniment quan sigui necessari.\nFormació:Wilson ofereix unes instal·lacions perfectes i pot oferir serveis de formació a diferents usuaris.Les sessions de formació inclouen formació sobre productes, formació sobre operacions, coneixements sobre manteniment, coneixements tècnics, formació en normes, lleis i regulacions, etc.Som el suport dels nostres clients.\nAnterior: Grua telescòpica professional de 8 tones amb certificat CE\nPròxim: Pala carregadora de rodes sèrie\nTelecarregador, Grua telescòpica sobre oruga, Carregadora telescòpica de rodes, Grua sobre oruga telescòpica, Pluma telescòpica de grua sobre erugues, Carregadora de rodes telescòpica,


"El deute no el pagarà Pedro Sánchez, sinó tots vosaltres"\nVíctor Costa Director Barcelona. 06 de juliol de 2021 05:30\nL'economista Xavier Sala-i-Martin i el vicepresident Jordi Puigneró a la nit de la FEGP. | Cedida\nExtra, extra! Que dirien els venedors de diaris en paper de tota la vida. Que tornen les fires i els congressos... Tal com les coneixíem? Ja ho vam avisar i poques setmanes després, la llista d'esdeveniments del juny ha sigut d'aquelles que fa estiu i també història: l'ISE, l'Advanced Factories, Food4Future, la reunió del Cercle d'Economia, la nit de la FEGP, els Premis Talent Cambra, el Mobile World Congress (MWC), els premis dels 135 anys de la Cambra de Terrassa o de la Fundació Factor Humà... Per citar només alguns exemples. L'activitat econòmica i empresarial de Catalunya ha tornat de forma presencial per la porta gran, o al cap i a la fi, ha tornat que ja és molt dir en temps de pandèmia. La gran pregunta és: ha tornat per quedar-se i de quina manera? "Els anys 20 del segle XXI seran tan feliços com els anys 20 del segle XX", assegurava l'economista Xavier Sala-i-Martin acompanyat pel vicepresident Jordi Puigneró i envoltats de més de 400 empresaris a la nit de la FEGP de mitjans de juny. Entrar a la Finca Mas Solers de Sant Pere de Ribes va ser com tornar a anar de boda després de mesos de (des)amor.\nSegons el catedràtic de la Columbia University de Nova York, "d'aquí a una dècada ja no recordarem la covid-19 i les conseqüències seran menors del que pensem". Tant de bo. Tota una declaració d'intencions que recorda a les 50 crisis i un món millor de l'economista Oriol Amat que ja imparteix lliçons magistrals de lideratge com a flamant rector a la Universitat Pompeu Fabra (UPF). "Als que pensem que el món pot millorar ens diran que som massa optimistes. Però si algú té una opció millor que ho digui", reivindica Amat.\nSala-i-Martin: "Europa no regala diners i hi ha països endeutats fins al clatell. El deute no el pagarà Pedro Sánchez, sinó tots vosaltres"\nHem patit, però un cop més hem tornat a lluitar i si tot va bé aviat tornarem a vèncer. La capacitat de resiliència de l'ésser humà sembla no tenir sostre. Ja va passar amb altres crisis com les famoses tulipes holandeses del segle XVII, la grip espanyola de 1918, el crac del 1929, les puntcom del 200, la bombolla immobiliària, la crisi financera del 2008 o ara amb la crisi pandèmica. Aquesta última sense precedents, però per crisis i aprenentatges no serà.\nSense pèls a la llengua, Sala-i-Martin dispara a cop de titular econòmic avançat al futur: "Europa no regala diners i hi ha països endeutats fins al clatell", "El deute no el pagarà Pedro Sánchez, sinó tots vosaltres" o "Els fons Next Generation no serviran per a res". I això que el conseller d'Economia, Jaume Giró, tot just acaba d'estrenar una Secretaria d'Afers Econòmics i Fons Europeus.\nDiuen que en aquesta vida cal anticipar-se i estar preparat per tot el que pugui passar i encara més si la pandèmia té el gran poder de capgirar-ho pràcticament tot, de la nit al dia. Ara tanquem, ara obrim. Ara obrim, ara tanquem. El catedràtic de la Columbia University parla sovint de "la incompetència dels governs" però també dels feliços anys 20 de Charles Chaplin, Mickey Mouse, la revolució social, els cotxes, els telèfons o les ràdios. Què ens ofereix el futur més immediat?\nLloveras: "Els empresaris ens hem sentit sols i poc escoltats. Sembla que les pimes tornin a ser les grans oblidades del Next Generation"\n"Els empresaris ens hem sentit sols i poc escoltats. Sembla que les pimes tornin a ser les grans oblidades del Next Generation", apuntava la presidenta de la FEGP, Neus Lloveras, durant la nit del Gran Penedès. Arribats a aquest punt, deixeu-me recuperar un parell de cants a l'empresari de Genís Roca i Jordi Tarragona. Tots dos articles publicats a VIA Empresa per recordar, llegir i compartir.\nJordi Tarragona: "Ser emprenedor, ser empresari, és una de les tasques més honroses i dignes d'admiració que existeixen. Hi ha molt en joc, i quasi ningú ho posarà en valor. I encarà així tens fe, lluites per un somni i estàs millorant la vida; no només la teva, sinó la de tots els involucrats. Altres es preocupen per portar menjar a la seva taula; tu, empresari, et preocupes per portar menjar a diverses taules a més de la teva. Els partits polítics, els funcionaris públics, les grans obres, les campanyes electorals, tot es fa amb els impostos que paguem; per això els emprenedors i empresaris; des del que posa una botiga de queviures o una fusteria, fins als grans empresaris mereixen felicitacions, admiració, aplaudiment, suport, acompanyament, que se'ls escolti; i sobretot que els tinguem en compte a les nostres oracions, perquè "només qui carrega el sac sap el que pesa".\nGenís Roca: "Prou. Reivindiquem als empresaris. A la gent que té un negoci i pertany a la seva comunitat, que genera llocs de treball al seu entorn i tributa a casa seva. Abans en teníem forces, però amb el temps la majoria s’han venut les seves empreses i ara els seus fills gestionen fons d’inversió i propietats immobiliàries. Ja gairebé no queden empresaris. Són un bé escàs, i cal protegir-los igual que el rinoceront blanc, el linx ibèric o l’os polar".\nGenís Roca: "Ja gairebé no queden empresaris. Són un bé escàs, i cal protegir-los igual que el rinoceront blanc, el linx ibèric o l’os polar"\nDeia el vicepresident i conseller de Polítiques Digitals i Territori, Jordi Puigneró, que "segons la física, un borinot no hauria de poder volar, tanmateix vola. Segurament perquè no sap que és impossible".\nPotser sí que els empresaris són una espècie en extinció, però no moriran mentre hi hagi algú que reivindiqui la seva figura a capa i espasa. No moriran mentre tinguin l'espai, la fira o el congrés per reunir-se i seguir fent la seva feina: generar riquesa i donar feina als altres. No moriran mentre algú els ajudi, els acompanyi i els hi doni premis per tot allò que han fet i tot allò que encara poden fer.\nPotser sí que els empresaris estan més vius del que ens pensem, però curem-nos en salut i ajudem-los a respirar i donar més i millor vida econòmica tant temps com sigui possible. Tornen les fires i els congressos, ara només falta que també tornin els empresaris.\nEl Cercle electoral i el Joc de Presidents