Elulugude väljaanded EESTI RAHVA ELULOOD III\nEesti rahva kannatused varjutavad eluroomu (Eesti Päevaleht 09.05.2003)\nEesti elu kajastub eesti inimeste elulugudes (Eesti Päevaleht 17.07.2003)\nEMAD JA TÜTSED\nVELLO KALLANDI (sünd 1937)\nOlen oma elust kirja pannud palju üksikasju, mida pidasin vajalikuks sellepärast, et kirjutan rohkem tulevastele põlvedele. See, mis meile on nendest aegadest iseenesest mõistetav, on meie lastele ja lastelastele uskumatuks uudiseks. Ei usu, et ajalugu sellise pöörde võtaks, et need ajad tagasi tulevad.\nOlen sündinud aastal 1937. Tänaseks on jäänud meelde ainult mõned eredamad pildid varasest lapsepõlvest Koerus. Mäletan, et olin nii väike, et sain vabalt kõndida ühe suure Saksa sõjaväe veoauto all, mida käisime tarbijate ühistu poe ees uudistamas. Mäletan veidi tubade sisustust kodus, eriti isa töökabinetti, mille seinal oli puitkorpuse ja vändaga telefoniaparaat. Meenuvad jõulud, kui lootsin jõuluvanalt saada kingituseks mänguhobust. Lapse hinge kinnistusid sündmused, mis teda mingil määral vapustasid — skandaal aknaga, piraka diiselauto esmakordne nägemine, solvumine kingituste jagamisel. Igapäevane korduv tegevus ei olnud seda väärt.\nMa ei mäleta kolimist Jürimardile, mis olevat toimunud 1945. aastal. Jürimardi on Järvamaal praeguses Järva-Jaani vallas Metsla külas asuv 37-hektariline talu, mille algul rentisid, hiljem ostsid mõisnikult välja minu ema isapoolsed vanemad. Hooned ehitati talumaade keskmesse metsa äärde looduslikult kenasse kohta eemale teistest külamajadest. Hiljem päris talu kõige vanem poeg. Pärast vanaisa surma 1940. aastal jäi talu minu vanemate majandada, kuigi katastrisse muudatuse sisseviimine jäi sõjaaastail tegemata. Seega saigi isa hilisemate repressioonide ähvardustele vastu seista, väites, et tal ei olegi talu olnud.\nKoolieelsed aastad möödusid mängides koos vanemate lastega. Mänguks sobis kõik, mis maal leidus. Hinda läksid tühjad puidust niidirullid, mis meile olid koerad, igal oma nimi. Mida aeg edasi, seda keerulisemaks muutusid omavalmistatud esemed. Takkajärgi võib imestada leidlikkust elektririistade meisterdamisel maakohas, kuhu elektrivalgus jõudis alles paarkümmend aastat hiljem. Valmis said taskulambipatareil töötav elektrikell, telefon ning mikrofon.\nTol ajal minuvanust 5-aastast poissi tööle otse ei sunnitud. Mulle meeldis kõike ümberringi toimuvat jälgida. Mõned pildid on meeles koos suurematega karjaskäimisest. Veel mäletan rehepeksu, mida saatis peksumasina undamine reheall ja selle taga, õuel aga podises pidevalt traktor, millelt läks pikk ülekanderihm rehealla kõrge peksuagregaadini. Lastele oli omamoodi romantika heinategu. Metsaheinamaa asus eeskülas, umbes 2 kilomeetri kaugusel. Sinna sõideti täies varustuses: lisaks tööriistadele oli vankritel kaasas ka lõunasöök. Niideti käsivikatitega, kusjuures alustati samas asuvate küünide ümbrusest. Loovõtmine käis käsirehadega. Metsahein kuivas kiiresti ja varsti täitis niitu meeldiv esimese heina aroom.\nÜks esimestest töödest, mida usaldati juba suurematele lastele, oli piima viimine meiereisse. Koorejaamani tuli umbes samapalju maad kui heinamaalegi. Raskusi oli muidugi täis piimanõude tõstmisega, aga kohapeal leidus ikka abimehi.\nMeenuvad sügisõhtud, mil täiskasvanud veel õues toimetasid, aga meie, lapsed, kas pimedas või petrooleumilambi valgel, ent siiski hämaras toas koos diivanil istusime. Vanemate laste algatusel võtsime üles tolleaegseid moelaulukesi. Sellest ajast jäid meelde paljud isa kulunud üliõpilaslaulikust pärit viisid.\nSõjaaeg on meelde jäänud täiskasvanute rusutud meeleoluga. Isa oli kodust ära, varjates end kuskil metsades. Tallu kogunes hulganisti sugulasi, sealhulgas ka lapsi. Otsese ohu korral plaaniti varjuda kartulikeldrisse. Äreva õhkkonna tõttu põgenesime koos Saksa vägedega lääne suunas. Talu kahele hobusevankrile mahtus natuke tarvilist vara, lisaks oma perele ka veel mõned sugulased. Täiendavaks liiklusvahendiks võeti kaasa jalgratas. Rindejoon liikus meist siiski kiiremini ja nii jäime peatuma Läänemaal ühes talus. Nädalapäevad paigal püsinud ja pererahvast põllutöödel aidanud, asusime tagasiteele. Hilisõhtul saabudes üllatasime Jürimardile jäänud peret, kes majas end juba peremehena tundis. Sõda oli sellega läbi. Lastel kestis lahingumoona paugutamine teatud aja edasi.\nKool asus kaugel. Minu tervis oli kehvavõitu. Nii saadi nõusolek, et lähen kooli aasta võrra hiljem ja kohe II klassi. Tingimuseks seati muidugi see, et I klassi programmi omandan kodus. Et vend Ago juba käis koolis ja temale ka üht-teist kodus õpetati, siis sain lugemise selgeks õige lihtsalt.\n1945. aasta sügisel algas minugi koolitee. Meie klassiruum asus vana mõisahoone teisel korrusel. Seal moodustasid I ja II klass liitklassi. Koolitee oli küll oma 5 km pikk, aga see tundus nii loomulikuna, et ei osanud teisiti ettegi kujutada. Eriti suure tuisuga viidi ühe kandi lapsed kooli reega, vahel tuldi ka pärast tunde vastu. Kevadel ja sügisel kasutasime jalgrattaid, kuid hiljem kõigile kolmele lapsele neid ei jätkunud. Sellega leppisime kui paratamatusega ega hakanud emalt-isalt nõudma täiendava ratta hankimist.\nKõik kuus klassi lõpetasin kiitusega. Koolis kuulusin korralike poiste hulka, kelle kohta üks õpetajaist ütles, et ei tunne nendest rõõmu, kuna ei vaja enam ümberkasvatamist. Korra võttis direktor mind läbi nii-öelda riigivastase kihutustöö pärast. Nimelt tehti mulle ettepanek astuda komnooreks. Julgesin avaldada aktsiooni kohta oma arvamust: "Minu vanem vend, kes siin komnooreks astus, on Türi keskkoolis oma klassis ainuke!" Toimus "klassikaline" arvamuste vahetamine, kus õpetajate toast väljusin juba direktori arvamusega. Veel samal päeval kirjutasin avalduse.\nNooremates klassides olin pioneer. Poliitikat oli selle juures ainult kõlavate loosungite jagu. Lastele tehti asi huvitavaks sellega, et terve klassiväline töö suruti pioneeritöö raamidesse. Näiteks jäävad tollest ajast surmatunnini meelde õpitud sõlmed. "Surmasõlme" tegemine käib siiani sama kähku kui tunduvalt hiljem õpitud lipsusõlm.\nMitmed aastad oli minu emakeele õpetajaks Juta Kubja. Lisaks kooliprogrammile pühendas ta palju tähelepanu kirjanduslikule klassivälisele tegevusele. Meie esinemised olid küll punaste kaelarättidega — sellest polnud lihtsalt pääsu —, aga huvi kirjanduse vastu äratas ta paljudes õpilastes.\nEsinesime sõnalis-muusikalise montaažiga isegi "Estonia" teatri laval. Ühe osana sellest show’st deklameerisime üldtuntud tsitaate raamatutest "Noor Kaardivägi" ja "Kuidas karastus teras". Illustratsioonideks olid meil ees nende raamatute tolleaegsete väljaannete rinnakõrgused kaanepildid. Igaks juhuks oli meil tekst papptahvlite tagakülgedele suurelt kirja pandud. Lõpupoole heitsin kindluse mõttes pilgu spikrile. Ja oh õnnetust! Vastu vaatas raamatu kaanepilt, spikker aga oli saalisolijate poole...\nKuigi selles eas ei olnud me poliitikasse pühendatud, vapustas kogu meie klassi üks verine sündmus. Meie klassis õppisid kaksikud Malle ja Tiit Adlerid, hea kasvatuse saanud toredad noored, Malle oli isegi klassi priimus. Vanematel oli keskmisest suurem talukoht ning küüditamisest pääsemiseks varjusid nad metsa. Aeg-ajalt külastati salaja kodu ja lapsi. Külas leidus inimene, kes sellest vastavasse kohta teatas. Kohale saabunud püssimehed nõudsid küünis asunud peidikust väljumist, kuid abielupaar ei täitnud käsku. Halastamatult avati automaadituli ning kaks last jäid korrga ilma nii emast kui isast. Õde-vend tulid hommikul vaprasti kooli. Mäletan, et koolitundidest ei tulnud meil sellel päeval midagi välja ning kogu klass lasti varem koju.\nVastupidiselt direktori arvamusele ei elanud meie pere kuigi jõukalt. Viimased taluaastad püsisime vee peal tänu isa turustamisoskusele. Algklassides kandsin veel kodukootud pruunikast villasest riidest pluusi ja pükse. See oli vist viimane talus kootud riie.\nSpordiga tegin venna eestvedamisel sinasõprust juba Jürimardil. Kõige huvitavamad suusatamiskohad asusid Kulla talu metsas oleval mäel. Võrkpallimängu harrastamiseks tegime pallivõrgu lapsevoodite küljepiirete võrkudest. Korvpalli harjutamiseks oli meil talli seinale kinnitatud võru. Algkoolipäevil köitis mind ka fotograafia.\nÜheks nooruse romantilisemaks osaks kujunes pidudel käimine. Tollal kogunes külades kinoseanssidele hulgaliselt vanu ja noori. Reeglina järgnes filmile alati tants kohalike pillimeeste muusika saatel. Me ei jätnud vahele ühtegi kinoõhtut ja käisime läbi kõik ümbruskonna rahvamajad. Suveperioodil muutus klubide ja rahvamajade raadius eriti suureks. Maapidudel käis vahel saalis simmannil tolm üle pea, kuumusest rääkimata. Sai tantsitud ka muldpõrandaga küünides, kus lõikuspidusid korraldati. Tõeliseks romantikaks kujunes öine peolt kojutulek, vahel päris varavalges.\nMida vanemaks sain, seda enam tuli aidata kodus majapidamistöödel. Töömehe mõõdu andsin välja küll alles siis, kui talude asemele oli tehtud kolhoos. Suvevaheaegadel sain pidevalt loorehaga mööda põlde kammida. Ühel suvel tuli olla kolhoosi lambakarjuseks — lambafarm asus kodutalu laudas. Sügiseti saadeti kooli poolt muidugi kartulipõllule. Tööl käisin ka edaspidi keskkooliõpilasena. Meeles on heinakärbiste tegemine ja heina hangumine koormatesse, silovedu, aga ka rukkivihkude sidumine ning hakkidesse tassimine. Tasu oli muidugi tühine, ent ikkagi väikeseks lisaks pere sissetulekutele.\nKolhoositee algas meil 1949. aasta kevadel, kui olin lõpetamas IV klassi. Huvi tekkimisele aitas tõhusalt kaasa 25. märtsi küüditamine. Isa Hugo Kallandi, kes oli Koerus palju aastaid jaoskonna konsulendina kogemusi talletanud, valiti nii aseesimeheks kui ka agronoomiks. Isa pingutustele vaatamata veeres elu kolhoosis allamäge. Juba varasest lapseeast päritud südamerikked tegid isal elu kolhoosis üle jõu käivaks. Lõpuks ta lahkumisavaldus rahuldati, kuid tingimusega, et ema jääb kolhoosi edasi. Isa asus tööle Viljandi rajooni Muri Puukooli direktorina ja nii meie pere lõheneski.\nIsa arvas, et Türi keskkoolis on õpetamise tase kõrgem kui lähemal asuvas Paide koolis. Nii läkski vanem vend edasi õppima Türile. Algas haridustee majanduslikult raskeim periood. Kolhoosist saadav töötasu oli emal väga väike, rahaline teenistus maksti välja ainult kord aastas. Oli ka aastaid, mil palka anti ainult natuuras. Minu esimesel õppeaastal kehtis keskkoolis veel õppemaks. Seegi valmistas perele raskusi, rääkimata poiste elamisrahast.\nLoomaks ettekujutust meie koolitamiskuludest toon ära perenaisega kokkulepitud toidunormid ja muud tasud 1952./53. õppeaastal:\n1. seapekki 1kg nädalas;\n2. supiliha võimaluste ja tarviduse järgi;\n3. nisupüüli 1 kg;\n4. tangu 1kg;\n5. mannat 1kg;\n6. odrajahu 1kg. ;\n7. suhkrut toiduks ½ kg;\n8. kanamune keskmiselt 7 muna.\n9. täispiima 2 liitrit päevas;\n10. kartulit tarviduse järgi;\n11. juurvilja ja kapsast tarviduse järgi.\nKorteri üür 70 rbl kuus; küttepuid 6 ruumimeetrit aastas.\nVaatamata sellele, et kolhoosnikust ema ja direktorist isa püüdsid lepingut täita, tekkis aeg-ajalt tasumisega viivitusi. Lisaks toidukuludele oli raha vaja ka riiete ja jalanõude tarbeks, kuigi ajasime läbi vähesega.\nKuna raha liikus niigi vähe, tuli kodust kaasa võtta maksimaalselt toiduaineid. Samal ajal valitses väikelinna poelettidel tühjus — puudusid kõige lihtsamad kaubad. Emale kirjutasin 1953 aasta jõulude ajal: " Vahepeal oli poes korra äädikat. Kogunes suur saba ja 5 tunniga oli otsas."\nLeiva ja saia ostmine lõppes sageli küllalt ebameeldivalt. Kell 8 avati kauplus, leib jõudis poodi natuke enne 10, kell 14.00 läksin saiasappa. Saiad pidid kella 3 paiku tulema, tulid umbes 16.45.\nPõhiline aeg pärast koolitunde möödus võimlas. Linna spordisaaliks oli kohandatud endine palvemaja. Lisaks kõigele tegelesin talvel veel kiiruisutamisega, vähemal määral suusatamisega, sest korralikke suuski meil ei olnud. Jätkasin ka maletamist. Pääsesin isegi Türi võistkonna koosseisu, kui võistlesime Tallinas 6 linna turniiril. Mina mängisin esimesel laual ja olin võistkonna kapten. Toitu saime 25 rubla eest päevas.\nTüri keskkoolis hakkasin õppima klarnetimängu. Kuigi minust ei saanud muusikut, pakkus koolipõlveaegsetes orkestrites klarneti mängimine palju vaheldust.\nTüri koolipäevile langes ka maailmapoliitika sündmus — isakese Stalini surm. Mäletan, kuidas inimesed jäid äraootavale seisukohale, ei juletud kommenteerida nii ega teisiti.\nAgo lõpetas Türil keskkooli, Maie Kundas 8. klassi. Läksime Viljandi II Keskkooli: Maie 9., mina 10. klassi. Korterisse saime Mäe tänavale Sarkade pere juurde. Elasime praktiliselt perega koos, vaid sahvris oli eraldi riiul oma toidupoolise tarvis. Tollal valitsesid ikka veel üpris kehvad ajad ning sageli sai see riiul tühjaks. Mäletan, kui ükskord kooli õhtuselt ürituselt tulles õega seal tühja riiuli juures kohtusime. Magama läksime tühja kõhu ja muidugi rusutud meeleoluga.\nKa Viljandis kimbutasid samad majanduslikud mured mis Türilgi. Raha jätkus ainult kõige hädavajalikuma jaoks. Raskusi tuli ette ka Viljandi kauplustest toiduainete hankimisega: näiteks suhkrut hakati müüma hommikupoolikul ja siis kogunesid nii suured järjekorrad, et pärast meie koolist tulekut oli see peaaegu kõikjal otsas.\nKooliellu aitas kiiresti sisse elada asjaolu, et hakkasin kohe aktiivselt osalema spordisektsioonides ja puhkpilliorkestris. Tänu sellistele huvidele jäin edasi karskete eluviiside juurde. Raske on tagantjärelegi uskuda, et isegi keskkooli lõpupeol ei sattunud ma nende poiste hulka, kes pudelit kummutasid. Minul kulus peoõhtu peamiselt tantsuks.\nTervis pidas ka küllalt hästi vastu, kuid ikkagi haigestusin 11. klassis kopsukelmepõletikku. See asjaolu määras edaspidi mitmeti mu saatust. Nimelt anti mulle vabastus kehalise kasvatuse tundidest. Samas toimus sõjakomissariaadis kutsealuste arvelevõtmine. Näitasin oma õiendit ja mulle kirjutati nn. valge pilet, mis jäi kehtima kuni 1961. aastani.\nKoolivaheajad veetsin vaheldumisi ema või isa juures. Isa pool käisin ka nädalavahetustel. Bussiliiklus oli tollal hõre. Vahel püüdsin "häälega" kohale jõuda. Lihtsamalt pääses kohale sügisel ja kevadel, mil sobivaks sõiduriistaks oli jalgratas. Vahemaa Viljandi–Muri (Tuhalaane lähedal) oli 25 km. Suviti teenisin Muri puukoolis veidi raha: rohisin aias, vahel korjasin ka marju.\nNii ema kui ka isa pidasid lehma. Lüpsilehm oli sel ajal maal oluliseks sissetulekuallikaks. Tulukus oli isal halvem, sest halva tervise tõttu oli ta sunnitud palkama abilise nii lüpsmiseks kui ka heinategemiseks. Heinategu oli igal koolivaheajal nagu aamen kirikus. Koduseid abistada tuli vahel ka kooliajast.\nPärast keskkooli lõpetamist oli mul kindel soov kohe edasi õppida. Kõrgkooli valikul lähtusin huvist raadiotehnika vastu. Kahjuks sellist eriala tollal TPI-s ei olnud, võimalikest valisin välja elektrieriala, mille täielik nimetus oli “tööstusettevõtete- ja seadmete elektrifitseerimine”.\nKonkurss tööstuselektrikuks saamiseks oli väga tugev: 86 avaldust 25 koha peale. Minul vedas, pääsesin valitud erialale. Värske tudengi esimeseks peatuspaigaks juhtus endine Soome saatkonna hoone Kohtu tn. 4. Aseme sain tuppa, kus oli kokku 11 poissi. Ruum oli läbikäidav, kahel pool kõrval kasutati veel 2 tuba: ühes 7 ja teises 3 asukat. Kevadest oli uueks aadressiks Rahvakohtu 3 viie mehe toas. Endised kohturuumid olid ühiselamuks kohasemad. Tuba oli pimedavõitu. Kord hommikul astunud pärast viisakat uksele koputamist ühte ühistuppa sisse keegi eakam meesterahvas ja uurinud: "Kas siin on kohtumaja?" "On küll! Aga kas te ei näe, et kohtunikud alles magavad?" vastanud taadile üks voodis põõnavaist tudengitest.\nViimaseks ühiselamutoaks sain juba kolmelise toa sama hoone teises tiivas akendega Balti jaama poole. Nüüd on kogu selle hoonetekompleksi hõivanud Eesti Vabariigi valitsus. Tollal paiknesid kahel pool pikka koridori tudengite toad. Koridori lõpus laiutas köök, kus igale tudengile oli määratud suures seinakapis oma sektsioon toiduriistade ja -kraami hoidmiseks. Süüa tegime ise. Nende toiduainete peale, mida sai kodunt hankida, ei tahtnud raha raisata. Kapis leidus ikka odrajahukott, soolaliha ja muud supimaterjali. Suurema koguse saatis ema regulaarselt raudteepagasiga. Kogu toiming oli talle tohutult raske ja tülikas: produktikast peal, tuli hobusega sõita Järva-Jaani raudteejaama.\nIsegi veel aastail 1956-1958 ei olnud kaubandus pealinnas kuigi heal järjel. Endiselt oli raskusi suhkru hankimisega. Egas muidu 1956. aasta esimesel koolipäeval igale tudengile 1 kg suhkrut antud! Linnas ikka suhkrut liikus ja nii varustasin ka koduseid. "Vahetuskaubana" tuli maalt endale pidevalt kartuleid tuua. Parem ei olnud ka tööstuskaupadega. Palusin 1957. aasta sügisel emal osta Järva-Jaanist elektritriikraud, sest Tallinnas ei olnud seda saada!\nPeale loengute kuulamise tuli ka kodus tõsist tööd teha. Tagantjärele arvan, et stiimuliks ei olnudki niivõrd aine omandamine, kui soov vastu pidada ja stippi saada. Stipendiumist ilmajäämine olnuks katastroof — kõrgharidusest ilmajäämine.\nOn meelde jäänud öö, kui uurisin üht tugevusõpetusealast probleemi. Ainukene õpik oli venekeelne. Sõna-sõnalt teksti puurides sai asi hommikuks selgeks. Toakaaslased olid hommikul äärmiselt üllatunud, kui ka neile teooria selgeks tegin. Kõige tüütavam aine oli marksismi-leninismi alused, milles toimusid lisaks loengutele ka seminarid. Vajalik kirjandus oli ainult raamatukogus ja seega istusime seal vähemalt kord nädalas Lenini teoseid uurides. Marksism-leninism oli ballast, mille pidi iga insener sundkorras ellu kaasa võtma. Erialaga olin aga rahul.\nIsa tervis halvenes järjest. 16. augustil 1957 tunnistati ta 2. grupi invaliidiks (südamerikked). Pensionieast jäi isal puudu ainult kaks kuud. Ta jõudis lõpuks Jürimardile tagasi juba kirstus ja ainult mõneks päevaks kuni matusteni 30. juulil. Hakkas saabuma aeg, kus meie, lapsed, saime tasapisi juba ise toime, kuid nõuandja kulunuks meile ikkagi ära.\nKahel esimesel aastal tuli sissejuhatuseks kõrghariduse omandamisele näidata oma oskusi kolhoositööl. Osa tudengeid käis ka uudismaadel. Esimesel kolhoosisügisel saime selgeks bridžimängu. Õpetajaks oli meie grupi kõige vanem tudeng Ardo. Hiljem muutus meie tuba ühiselamus bridžimängu keskuseks, mitu kaardipakki sai räbalateks mängitud.\nTeisel kursusel tuli üheks õppeaineks juurde sõjaline õpetus, milleks oli ette nähtud terve neljapäevane päev. Lisaks ootas kevadel eksam. Mina kui keskkooli ajal saadud valge pileti omanik olin kogu kremplist vaba. Tervis oli mul aga suurepärane. Tavaliselt istusin neil päevil raamatukogus.\nKuigi aeg-ajalt lõõgastusime, siis eksamiteks valmistusime kogu energiaga. Iga ebaõnnestumine võis röövida stipi, mis meie majandusliku olukorra juures oleks olnud rängaks löögiks. Suutsingi kõik viis aastat vastu pidada, ilma et oleksin eksamil alt läinud. Kõik kevaded mõödusid eksamite tähe all. Kui lõpuks viimane eksam seljataga, valdas mind imeline kerge tunne. Esimest korda võis rõõmu tunda kevadest, kuigi selle ilusam osa oli juba möödas.\nMõningal määral tõi vaheldust praktika. Esimene neist möödus tehases "Volta". Mina sattusin ametisse esmasel kontrollimisel väljaprakeeritud elektrimootorite remondi jaoskonda. Tasu oli 1 rubla iga remonditud mootori eest. Huvitavam oli praktika Leningradi masinaehitustehases 1960. augustis. Eesti keele kasutamine tekitas seal tihti meist mulje kui välismaalastest. Poode külastades sattus meist keegi sinimustvalgetele sallidele ja muidugi ostsis ühe ära. Järgmisel päeval ilutses selline sall juba iga poisi ja ka meie ainukese tüdruku kaelas. Jätkasime nende kandmist ka Tallinnas. Lugu lõppes kurvalt. Ekskursioonil Keila vabrikusse tuli hulk aega seista värava taga, oodates, kuni vormistatakse sissepääsuload. Ilmselt keegi riigitruu kodanik märkas rahvusvärvides kaelasallidega seltskonda. Juba järgmisel päeval algas ülekuulamine. Kõige rohkem taheti teada, kes oli algataja. Organisaatori otsimise tuntud võte meie juures tulemusi ei andnud. Juurdlus lõpetati. Kõigile väänati ühesugune karistus: jätta üheks kuuks ilma stipendiumita. Sellega tõusis iga salli väärtus kõrgeks. Kokkurääkimata olid need enamikul kaelas, kui võtsime kogu grupiga esimest ja viimast korda ühiselt vastu uut 1961. aastat.\nElu läks lahedamaks neljanda kursuse lõpul, kui märtsis 1960 asusin kohakaasluse alusel tööle elektriseadmete projekteerijana "Kommunaalprojektis". Tasu oli tükitöö alusel. Tööd sai võtta vahel ka ühiselamusse. Tööl käisin tavaliselt kella 7.00–14.00, loengutel ja laboratoorsetel töödel 14.30–19.00, mõnedel päevadel aga kella 20.15-ni.\nSuureks materiaalseks toetuseks olid ema onu Aleksander Allika USA-st saadetud pakid. Esimest korda sain rätsepa juures lasta õmmelda välismaa kangastest ülikonnad. Mäletan, kui läksin, meeldiv hall ülikond esimest korda seljas, Piritale jaanitulele. Olin rusutud meeleolus, sest päeval olin olnud matustel. Jaanipeol tutvusin neiuga, tänu kellele tuju paranes. Uus tuttav kandis nime Lea.\nDiplomitöö tegemisel tundus, et ajast ei jää puudu mitte ainult üks päev, vaid tunduvalt rohkem. Ma polnud rahul töö sisulise küljega, sest leidsin, et saan pakkuda liiga vähe midagi uut. Jõudsin siiski õigeks ajaks valmis. Kes seda hoolega lugeski! Erik Udam tunnistas grupi esimesel kokkutulekul, et tema valis oma diplomitöös trafo südamiku materjaliks puidu. Ta põhjendas: niikuinii keegi seda projekti ei loe! Õppejõud kontrollisid arhiivis ja asi leidis kinnitust. Nüüdseks on sellest saanud tudengianekdoot. Lõpupidu ise toimus Pirita restoranis. Nii lõppes tudengipõlv jaanipäeval 1961.\nEsimeseks töökohaks jäigi tehniku amet "Kommunaalprojektis", kus alustasin IV kursuse tudengina märtsis 1960. Tegime põhiliselt olemasolevate objektide kapitaalremondi dokumentatsiooni juurde elektriseadmete paigaldamise tööjooniseid. Enamuse neist moodustasid elamud, kus põhiline oli valgustus. Selle projekteerimine oli odav. Tunduvalt parema teenistuse kindlustasid jõuseadmetega projektid. Nende pärast käis võitlus. Üks minu suurematest objektidest oli 15. kutsekeskkool. Püüdsin rakendada värskelt omandatud teadmisi: nägin ette luminestsentsvalgustuse, mille jaotasin ära elektrivõrgu erinevate faaside vahel. See tegi projekti muidugi väga keeruliseks. Kujutasin ette, kuidas elektrikud mind kiruda võisid.\nTegin tol perioodil projekti ka Jürimardi elamule. Töökaaslaste kaudu hankisin materjali ning esimese praktilise tööna ehitasin valmis valgustusvõrgu. Õhuliini materjali sain siiski alles 1964. aastal. Nii kadus 1965. aasta sügisel Jürimardil petrooliumilambi süütamise vajadus.\n"Kommunaalprojektis" sain töötada lühikest aega, kuna TPI-st oli mind tööle suunatud Jõhvis asuvasse põlevkivi-instituuti. Suunamised lahendasime grupis demokraatlikult — võtsime loosi. Oleksin heameelega jäänud pealinna, ka ülemused olid minuga rahul, kuid nad ei tohtinud mind kauem kui 1.septembrini 1961 tööl hoida.\nAlates sellest kuupäevast sai minust insener-konstruktor põlevkivi-instituudis. Elama asusin instituudi ühiselamusse, mis paiknes Kohtla-Järvel. Seltskond oli suur ja kirju. Sõprussidemeid aga ei siginenud ei toakaaslaste ega linnatuttavatega. Vaba aja veetmine jäi kaevuritelinnas ühekülgseks. Käisin kultuurimajas pidudel, lisaks astusin vahetevahel nädala sees mõnda baari sisse. Kaevurite endi peod olid tollal hirmus tormilised. Esimesel õhtul pärast kapitaalremonti peksti Jõhvi linna restoran nii segamini, et see tuli hulgaks ajaks jälle sulgeda.\nIlmselt pööras saatus end minu kasuks, sest mul ei tulnud põhja poole kiskuvasse seltskonda kauaks jääda. Sain sõjakomissariaadist kutse ilmuda meditsiinilisse komisjoni, kus mind tunnistati täiesti terveks. Valge pilet oligi läinud! Ja mis veel hullem, anti kutse kohustuslikku ajateenistusse ilmumiseks.\nMeid viidi rongiga Tallinna ja paigutati Rahumäele mingisse kasarmusse. Seal vedelesime hulk aega. Ainukeseks lohutuseks oli telefoniühendus Leaga. Lõpuks paigutati värskelt värvatud sõjamehed rongi ja sõit läks Venemaa poole. Lõppjaamaks osutus Simferoopol. Teenistuskohaks, kuhu jäime mitmeks aastaks, oli Ljubimovka küla lähedal asuv Belbeki lennuväli. Varem oli aerodroom kuulunud mereväele, kuid siis viidud PVO (õhukaitse) koosseisu.\nEsimesel paaril kuul, nii-öelda noorte ajal, viidi meid eraldi laagrisse. Väeosast eemal käis hommikust õhtuni kõva rividrill. Minul ei tulnud kuigi kaua trampida. Kapten, meie kamandaja, õppis ise veel keskkoolis ja pani mind riviõppuse asemel oma koduseid ülesandeid lahendama. Võimas armee paistis silma oma paljutahulisusega: esines insener-majoreid, insener-leitnante ja muid asjamehi. Aga mina olin harva esinev eksemplar — insener-reamees! Taoline seisus tegi elu algusest peale kergemaks. Kui kooliülesandeid enam anda polnud, sai järgmiseks tööks noorsõdurite tunniplaani kirjutamine ja muude õppustega seotud paberite täitmine.\nPärast prisjaga’t, kui meid juba pärissõduriteks tunnistati, määrati igaühele ka kindlad kohustused. Väeosas kehtis sisuliselt iga päev lahinguolukord. Belbeki lennukid, algul MIG-id, hiljem ka SU-tüüpi, teostasid piirivalvet. Vähemalt üks lennuk oli alati stardivalmis. Kohe, kui radarid avastasid Türgi poolt meie suunas tuleva lennuki, "tõsteti” ka meie oma üles. Lendurite jutu järgi kohtusid nad kuskil Musta mere kohal ja pöördusid tagasi oma koju, vahel sõbralikult teineteisele lehvitades. Sellises olukorras pidid kõik süsteemid olema ööpäev ringi töös. Kuna meie lahinguvalmiduse kontroll käis eelpool kirjeldatud viisil, siis suuremaid õppusi toimus harva. Muidugi olid igal nädalal ka kindlad õppelendude päevad, aeg-ajalt lisaks ka öised õppelennud. Mina sattusin esialgu lennuvälja valgustuse peale.\nEesti poisid olid armees heas kirjas. Enamik said ametid, kus oli tarvis paremini tehnikat tunda. Kokku oli meid seal 14 Eestist pärit poissi, kes moodustasid üksmeelse kamba. Eestlaste hulgas oli mitu tugevat muusikameest, tänu kellele oli võimalik luua puhkpilliorkester. Orkestrantidele oli eraldatud kasarmust eemal omaette tuba, kus hoidsime pille ja tegime ka harjutusi. See oli ka sobiv koht kodunt saadetud pakkide lahtitegemiseks, sest reeglina oli nii ühel kui teisel poisil kasti sees pudel. Orkestris mängimine tuli sõdurielus kasuks. Aastavahetusel said paljud puhkust ja seda lootsin ka mina. Kahjuks öeldi mulle kui orkestrandile kategooriliselt ära. Aastavahetuse pidu loeti nii tähtsaks! Mul jäi jõudmata venna pulma ja kes teab, ehk oleks minu saabumisel isegi kahed pulmad korraga toimunud.\nLõpuks õnnestus ka minul kaua oodatud puhkuseluba saada. Juurde arvestati rongisõidu aeg, ka pilet oli prii. Valisin lennuki, et võita paar päeva, kuigi lennupiletile tuli endal juurde maksta. Saabusin Tallinna 8. märtsil. Veidi viibisin linnas, siis käisin ära ema juures maal. 16. märtsil sai teoks terve aasta Leaga peetud tiheda kirjavahetuse käigus sündinud otsus: astusime abielu registreerimiseks sisse Mündi tänaval asuva büroo uksest.\nTähistamise võimalused olid kasinad. Istusime algul Lea juures kitsas sugulasteringis, hiljem koos kõige lähedasemate sõpradega restoranis "Kevad". Pärast puhkust, mida seoses abiellumisega 10 päeva võrra pikendati, tundus noore naisemehena sõjaväeteenistuse jätkamine hoopis raske. Suureks vahelduseks oli Lea külaskäik juulikuus. Kasutades ülemuste vastutulekut veetsime meeldivad päevad, reisides mööda Krimmi kuni Jaltani välja.\nTolleaegse seaduse kohaselt oleks mul tulnud sõjaväes teenida 3 aastat, minul tekkis võimalus pääseda kahega. Selleks tuli, arvestades kõrgharidust, sooritada reservohvitseri eksamid. Kohapeal väeosas lubati vastu võtta füüsilised katsed: rippes ja toenglamangus käte kõverdamine, jooksud ning veel üht-teist. Kõigega sain hakkama. Ülejäänud eksamid tuli teha mujal. Harkovis korraldati 1.–10. augustini mingid ettevalmistavad loengud, kuhu oli kogunenud rohkesti rahvast. Kiievis tuli õiendada erialaeksam. Keegi kõrgem sõjaväelane esitas ainult ühe küsimuse, aga kahjuks ei osanud ma sellelegi õigesti vastata. Lahke mees seletas asja samas ise ära. Vastus jäi eluks ajaks meelde. Nimelt kasutatakse lennukite peal kõrgema sagedusega vahelduvvoolu sellepärast, et see võimaldab trafode kaalu vähendada. Sellegipoolest tunnistati, et kõlban Nõukogude armeesse ka ohvitserina, vähemalt nooremleitnandina. Edasi järgnes suur ootamine. Lõpuks saabus ka kinnitus riigi kaitseministri Malinovski enda allkirjaga. Olin Eestist ära olnud täpselt 2 aastat.\nPuhkasin veidi oma uues kodus Lea juures, Pärnu maanteel asuvas kitsukeses korteris. Asusin otsima endale töökohta Tallinnas. Jõudsin maad kuulamas käia aparaaditehases, "Voltas" ja Pöögelmanni-nim. tehases. Enne kui jõudsin end tööle vormistada, haigestusin kollatõppe. Ravi osutus väga pikaldaseks. Lea medõe miinimumpalgast ei jätkunud kahele inimesele mitte kuidagi. Viimases hädas pöördusin kirja teel Pöögelmanni-nimelise tehase direktori Viktor Koškini poole palvega võtta mind tööle ja vormistada see alates 2. jaanuarist 1964. Tagantjärele näib uskumatuna, aga Viktor Koškin tuli mu palvele vastu. Mind vormistati tööle TKO vaneminsenerina kuupalgaga 120 rubla. Palk oli tolle aja kohta väga hea. Lisaks põhipalgale said insener-tehnilised töötajad plaani täitmise korral ka 60% ulatuses preemiat. Elektrotehnikatehase valimist mõjutas ka see, et seal olid ees juba mitmed TPI-aegsed koolivennad.\nUuel ametipostil sisseelamine kujunes ääretult raskeks. Mul puudusid kogemused nii suhtlemiseks alluvatega kui ka töötamiseks sealsete mõõteriistadega. Olin nagu kindral, kellele oli võõras reamehe elu. Keegi uutest töökaaslastest ei taibanud mind juhendada ning ma ise ei osanud ka nende poole pöörduda. Raskuste põhjuseks oli see, et instituudis saadud teadmised pooljuhtseadmeist olid kasinad.\nTehaseelu mõistmiseks olen sunnitud lühidalt kirjeldama, mida selles ülisalajases tehases üldse tehti. H. Pöögelmanni nimeline raadiotehnika tehas loodi endise Tallinna tuletikuvabriku hoonete baasil 1960. aasta paiku. Esimeseks tooteks olid fototakistid, mis terve selle värgi nii salajaseks tegidki. Nimelt paigutati need Nõukogude armee raketipeadesse, kus nad võimaldasid juhtida mürsu reaktiivmootoriga lennuki pihta. Järgmise tootena ilmusid transistorid (väike detailike, mitte raadio!), mida toodeti praktiliselt tehase eksisteerimise lõpuni. Tehase õitseajal lisandusid juba kaasaegsed integraalseadmed — mikroelektroonika.\nPidevalt tekkis ebameeldivusi, kuna tooted ütlesid üles. Mida tähtsam oli seade, kus tõrge toimus, seda suuremad pahandused järgnesid. Näiteks kahtlustati kord, et meie toote tõrke tõttu ebaõnnestus ühe sputniku start. Sellises olukorras tuli tehasesse luua praagi analüüsi laboratoorium. See töö langes minu õlgadele. Töötasin läbi kirjanduse seda lausa konspekteerides, muide väljaspool tööaega. Komplekteerisin labori inimeste ja seadmetega. Mõtlesin välja meetodeid, kuidas teha kindlaks tõrgete põhjuseid. Meie laboratoorium muutus keskuseks, kellelt oodati lahendusi, kuidas tootmisega edasi minna. Kui ma hiljem osakonna eesotsas töötasin, suhtus tehase juhtkond minusse kui praagi analüüsi spetsialisti. Kõige tõsisemate pretensioonide puhul saadeti tarbijate juurde juriidilist külge lahendama just mind.\nKomandeeringuid tuli ette küllalt sagedasti. Aastate jooksul käisin läbi praktiliselt kõik Nõukogude Liidu suuremad tööstuskeskused kuni Uuraliteni, lisaks ka Kesk-Aasias. Oli muidugi huvitav näha paljusid kohti ja sealseid vaatamisväärsusi, teiselt poolt tuli taluda palju vintsutusi. Raskused algasid peatuskoha leidmisega. Harkovis tukkusin näiteks esimese öö hotelli vestibüülis (seda tuli sageli ette), teise öö koridoris välivoodi peal. Kaasanis magasime koosolekutesaali laual. Vahel kutsusid lihtsad vene inimesed meid suure külalislahkusega oma korterisse. Alatine probleem oli lennu- ja rongipiletite hankimine. Mäletan Kiievis tormijooksu lennukile, mida ründasid mitmele eri reisile piletid hankinud reisijad.\nVähem vastutusrikkad olid komandeeringud oma ministeeriumi tehaste kontrollimiseks. Need sõidud olid hoopis meeldivamad. Hotellides broneeriti kohad, hangiti vajalikud tagasisõidupiletid. Lisaks igat sorti meelelahutused bankettideni välja. Padujoomiseni läks Kiievis. Seal oli nõupidamine, kus osalesid ka sõjaväe esindajad. Tehasesse sisenesin portfelliga. Meie võõrustajad leidsid, et minu importkott on kõige sobivam “salakauba" jaoks, ning surusid sinna sisse 10 liitrit piiritust. Üritus algas jälle piduliku banketi ja toostidega N Liidu kaitsevõime tõstmiseks. “Töö” jätkus kämpingu-majakestes poole ööni. Pidasin vapralt vastu.\nIga komandeering tõi kaasa midagi uut. Veendusime ka, et KGB silmad on kõikjal. Moskvas Jaapani elektroonikamessil uitasin üksinda ringi. Hakkasin esitama küsimusi ühe vee deioniseerimisseadme kohta ja kohe kutsuti mind kui kõrget külalist kardinate taha. Peale seletuste andmist esitati ka mulle küsimusi, et kes ma olen ja kust tulen. Minu üllatuseks korraldas julgeolek mitmed aastad hiljem ülekuulamise, kus selgus, et minu kohtumine jaapanlastega oli neile teada.\nKord kutsus direktor Viktor Koškin mind oma kabinetti. Olin tollal veel osakonnajuhataja asetäitja. Viktor tegi lühikese sissejuhatuse, milles andis teada, et kohal viibiv kolmas mees on KGB-st. Sellepeale direktor lahkus, jättes meid oma kabinetti kahekesi. Sain teada, et seltsimees pidi minu vastu huvi tundma sellepärast, et töötan TKO-s ja olen kõige paremini kursis praagianalüüsiga. Tuligi esimene küsimus: "Kas teie toodete tõrked ei ole tingitud mõningate inimeste kahjurlikust tegevusest?"\nTegin külalisele pikalt-laialt selgeks pooljuhttootmise iseärasused, mis ei garanteeri põhimõtteliselt 100%-liselt kõigi toodete tõrgeteta tööd, vähemalt meil kasutada oleva tehnikaga. Kinnitasin, et olen absoluutselt kindel, et siin ei ole tegu kahjurlusega. Kunagi hiljem helistas sama mees mulle töö juurde ja avaldas soovi minuga kohtuda. Ei julgenud ka siis keelduda, sest arvasin, et asi puudutab ilmselt minu isikut. Nii juhtus edaspidi veel mitmel korral. Küsimused hakkasid aga rohkem konkreetseid inimesi puudutama. Õnneks sain nende kohta alati öelda, et tean inimest tehases, aga lähemaid kokkupuuteid temaga ei ole, seega mitte midagi ei oska öelda. Aeg-ajalt tuli küsimusi ka minu enese ja ka välismaal elavate sugulaste kohta. Kuna kartsin, et nad on teadlikud õde Maie kirjavahetusest ühe sugulasega, siis seda mainisin. Sugulaste väljaselgitamiseks oli neil kaval nipp: "Räägi, kas sul on seal kedagi, me saaksime siis sind sinna tööle saata!"\nEi oska tänaseni öelda, kas nad uurisid mind või lootsid tõesti teada saada midagi nende jaoks huvitavat. Seepärast ei oska ka öelda, miks KGB lõpuks mind rahule jättis. Kas tüütasid neid ära minu ühesugused ebahuvitavad vastused või veendusid minu lojaalsuses. Tehases oli vaid üks inimene, kellele julgesin neist asjust rääkida. See oli peaenergeetik Paul Tammiste. Nimelt küsiti ka tema kohta. Andsin ikka oma tüüpvastuse. Selgituseks teatas tšekist, et Tammiste on olnud Saksa sõjaväes ja nüüd pidid talle Saksamaalt külalised tulema. Pärast pikka kaalumist otsustasin Pauli hoiatada, et tema vastu sellist huvi tuntakse. Kartsin, et ta võib hakata mind pidama KGB nuhiks. Kohtusime 3. tsehhi koridoris. Paul kuulas minu rahulikult ära. Jäi mulje, et ta sai minust õigesti aru. Ka nüüd leian, et käitusin õigesti.\nEnamik tehase 3000 töötajast olid rahvuselt venelased. Peaspetsialistide ja muude kõrgemate ülemuste hulgas oli siiski rohkem eestlasi. Sõltumata rahvusest pidid kõik "puhtad" poisid olema. Neil pidi olema luba nr.1. See võimaldas ligi pääseda kõigile salajastele dokumentidele, mida hoiti eriosakonnas. Selleks ei pidanud olema tingimata partei liige. Olime leppinud ka paratamatusega, et meie õigused olid piiratud: meid ei lubatud kapitalistlikesse riikidesse, me ei tohtinud suhelda välismaalastega, meie telefonikõnesid kontrolliti. Selgitati ilusti ära, et see ei ole mitte pealtkuulamine — see on lihtsalt tehniline kontroll. Teadsime, mida tohib rääkida, aga sellegipoolest oli ka mul juhus, kus kaugkõne katkestati. Pärast seda helistati mulle ja teatati, et olin rääkinud keelatud teemal. Kui täditütar Ameerikast Eestit külastas, käisin temaga kohtumiseks eriosakonnas luba küsimas. Sugulasega kohtuda siiski lubati.\nSamal ajal jäeti mind ilma komandeeringust Pariisi. Sõidu organiseeris Tallinna linna teadus-tehniline ühing. Olin üks meie tehase kahest kandidaadist. Tohutu kiirusega ajasin korda mahukad dokumendid, kaasa arvatud 12 fotot. Vastusega venitati ja venitati. Eriosakonna juhataja soovitas lohutuseks teha taotlus kuskile sotsmaale, kus samuti pidi väga huvitav olema. Põhimõtteliselt ei üritanud ma rohkem kunagi üle piiri pääseda. Keeld kehtis veel 5 aastat pärast tehasest lahkumist.\nEnamikust eesti rahvusest juhtidest said "rediskommunistid" — pealt punased, seest valged. Esimest korda agiteeriti mind nagu kõiki teisi parteisse astuma instituudis. Meie öppejõud püüdis selgeks teha, et kes siis veel ei peaks olema parteis kui mitte insenerid, tootmise juhid. Muidu hakkavad otsuseid vastu võtma need, kellel ei ole haridust. Elu näitas, et tal oli õigus, aga meie grupist ei läinud keegi üleskutsega kaasa. Järgmise töötlemise elasin üle sõjaväes. Seal tehti meile selgeks, et sõjaväes on tunduvalt lihtsam partei liikmeks saada kui tsiviilelus. Vastasin, et sellepärast ma ei tahagi astuda — see oleks ju karjerism. Jäetigi rahule.\nOsakonna juhataja asetäitjaks tõusin 1967. aastal. Sealne töö oli äärmiselt tihedalt seotud tehase kõige tähtsama probleemiga, plaani täitmisega. Osalemine mitmesugustel nõupidamistel võimaldas mul ennast kurssi viia kõigi tehase probleemidega. Olles Tallinnas üks suuremaid ettevõtteid, olime TKO töötajate arvu poolest kindlasti esikohal. Ainuüksi insener-tehnilist personali oli meil 45 inimest, kontrolöridega kokku aga ligi 300. Hiljem see arv vähenes. Tööpäev oli väga tihe, kellegagi tööküsimust lahendades tuli samal ajal vehkida allkirju eksporttoodangu sertifikaatidele. Igasuguseid dokumente käis nii palju laua pealt läbi, et sageli ei leidunud tööpäeva jooksul aega kõiki neid läbi vaadata. Ma ei pidanud kunagi kinni lõunaajast ja ei jätnud ootama neid, kes minu jutule tulid. Kabinetis oli ikka keegi juba järjekorras. Vahel jäi isegi lõunal käimata.\nEelpool jäi mainimata, et valdava osa töötajaist moodustasid naised. See ei oleks nimetamist väärt, kui poleks olemas olnud niisugust tähtpäeva nagu rahvusvaheline naistepäev. Ei tulnud kõne allagi kedagi sellest suurest naisperest unustada. Aegsasti hakkasime plaani pidama, millisest poest on võimalik tellida lilled. Raha hankimiseks tegime mõne fiktiivse preemia kellegi meestöötaja nimele. Vahel tuli ka igalt mehelt midagi kokku korjata. Kauplustes olid tohutud lillejärjekorrad juba mitu päeva enne. Naistepäevahommikul haigutas kauplustes tühjus või siis oodati võimalikku lisa. Kõige parem minek oli alpikannipottidel ja siis olid õnneseen, kui neile peale juhtusid. Meil oli neid vaja oma tosinajagu. Hommikul tööletuleku asemel tuli minna marsruudile mööda turge ja kauplusi. Hiljem, kui mul omal oli juba auto, ei olnud vaja vähemalt taksot taga ajada, mis naistepäeva paiku ei olnud kergem lillede hankimisest. Kui siis lõpuks lilled üle antud said, tundsime alati suurt kergendust. Vahel tuli lilled asendada tortidega, aga ega nende saaminegi kergem olnud.\n1973. aastal suunati mind Moskvasse juhtivate töötajate kvalifikatsiooni tõstmise 2-kuulistele kursustele. Kursused olid väga huvitavad eriti sellepoolest, et majandusalaseid loenguid pidas lektor, kes suhtus juba siis väga kriitiliselt kehtivasse majandussüsteemi. Väga põhjalikult võeti läbi juhtimisalane teooria. Saime tuttavaks paljude tulevaste juhtidega üle terve Nõukogude Liidu. Diplomitööna koostasin kvaliteedi juhtimise süsteemi oma tehasele. Lõpetasin kiitusega.\nTöötasin läbi kogu venekeelse kirjanduse kvaliteedi teemal, kaasa arvatud väliskirjanduse tõlked. Meedia pasundas kvaliteedi juhtimisest ja vaidlused käisid selle üle, kas kvaliteeti saabki üldse juhtida. Tõestasin, et saab. Koostatud skeem oli originaalne ja ühtlasi universaalne igasuguse tootmisharu jaoks. Selle põhialuseks oli kõikvõimalike faktorite kindlakstegemine, millest sõltub toodangu kvaliteet, määrates nende omavahelised seosed. Edasi oli tarvis reglementeerida nende faktorite kindlustamise nõuded. Oma artikliga pääsesin ka üleliidulise teadusajakirja "Standardid ja Kvaliteet" lehekülgedele. Kohalikus ajakirjanduses jätkus poleemika nende vahel, kellel puudusid vähimadki teadmised kvaliteedist ja selle juhtimisest. Igal juhul muutus kvaliteedisüsteemide juurutamine ettevõtteis kohustuslikuks ja meie tehas sai Eestis üheks esimeseks, kus see ülesanne täidetuks loeti.\nTööstusettevõtteilt hakati nõudma teatud protsendi ulatuses laiatarbekauba tootmist. Alustasime auto lisaseadmetega ja masstoodanguks said kuuldeaparaadid. Eriti palju oli pahandusi kuuldeaparaatidega. Pretensioonid tekkisid siis, kui Jaapanist ei saanud enam vajalikke minimikrofone ja -telefone ning neid hakkas tootma Tuula tehas. Jälle komandeeringud. Saime Tuula TKO juhatajaga headeks tuttavateks. Eriti halvasti mõjus meie tehasele see, kui mõni Isamaasõja veteran esitas kaebuse meie kuuldeaparaadi peale "Pravdasse" või parteiorganitesse. Siis tuli momentaanselt reageerida. Kord andis direktor mulle käsu olla Moskvas sellise kliendi juures pühapäeval 18. aprillil, s.o. minu sünnipäeval. Käsk tuli täita. Kohapeal selgus, nagu varemgi paljudel juhtudel, et kuuldeaparaat oli korras, ainult vanakesel kõrvad pesemata ja toru umbe läinud.\nMeenutamata ei saa jätta õpinguid marksismi-leninismi ülikoolis, kus diplomi järgi sain veel kord kõrgema hariduse, seekord poliitilise. Käidi peale, et kuskil peab end täiendama, ja valisin rahvusvaheliste suhete eriala. Seal käsitleti siiski väga huvitavaid aineid, nagu maailma maade majandus, rahvusvahelised suhted ja diplomaatia.\nOlnud juba üle 10 aasta osakonna juhataja asetäitja, muutus igapäevane töö igavaks ja üksluiseks. Kõik hakkas korduma. Otsustasin tehasest lahkuda. Järgnes ettepanek: lahkumise asemel TKO juhataja koht. Jäin nõusse. Lootsin uuel tasandil midagi enamat korda saata või tuua vähemalt veidike vaheldust igapäevarutiini. Iseenesest mõista suurenes vastutus — enam ei kaitsnud mind kellegi selg. Palka sain tehasest, allusin aga otseselt Moskvas asuva elektroonikatööstuse ministeeriumi kvaliteedi inspektsiooni juhatajale. Meie toodangu kvaliteet sõltus väga paljudest, osaliselt peaaegu kontrollimatutest füüsilis-keemilistest protsessidest. See tekitas toodangu vastuvõtukatsetel olukordi, kus ühest mõõtetulemusest sõltus terve tehase kuuplaan ja muidugi ka kõigi preemiad. TKO ja eriti selle juhataja sattus kahe tule vahele. Tahes-tahtmata tuli minna kompromissidele. Ühe raadiodetaili jaotamisel kahte vajalikku gruppi ei vastanud tulemus nõudmisele. Leppisime kokku, et jätame ajutiselt selle parameetri mõõtmata ja markeerime nii, nagu tarbijad tellivad. Seda "ajutist" otsust pikendasin oma karjääri lõpuni!\nMida edasi, seda hullemaks asi kippus minema. Et tehase spetsialistid ega ministeeriumi töötajad ei jääks uue tehnika preemiast ilma, tuli uus toode vastu võtta enne katsete läbiviimist. Vaatamata kompromissvõtetele läks plaani täitmisega üha raskemaks. Ikka ja jälle tundsin küllastumist ühest ja samast tööst. Töö teemal toimusid ägedad sõnavahetused üheaegselt mitme inimesega, lisaks ärritusin samal ajal telefonitsi toimunud vaidlusest. Elasin üle kerge infarkti.\nOlin juba palju kordi mõelnud, kui kauaks tööle edasi jääda. Kas pean vastu oma 50. eluaastani? Otsustasin lahkuda tehases töötamise 20. aastal 1. jaanuaril 1984. Kahju oli lahkuda, aga seda kurbust leevendasid töökaaslaste viimased visiidid minu kabinetti ja nende südamest tulevad soovid edaspidiseks.\nTehase direktori asetäitjana sinna jäänud Juhan Jalakas küsis kunagi hiljem, et kuidas ma küll oskasin nii õigel ajal ära minna. Oli alanud tehase majanduslik allakäik, mida ei päästnud ka Moskvast paika pandud Voronežist pärit uus direktor Igor Šepelevitš. Sellest mehest sai Interrinde üks juhte ja punalipp tehase katusel lehvis Eestis viimaste hulgas.\nTallinna tööle asudes sai meie pere esimeseks elukohaks väike korter vanas ühekorruselises lammutamisele määratud majas Pärnu mnt. 33. Korter oli äärmiselt väike: 10 m² suurune tuba ja veel väiksem köök. Algul elasime seal kolmekesi, kolmandaks oli abikaasa ema Linda. Eluase oli saadud ametkorterina majavalitsusest, kus ämm töötas. Toa loovutas mammi meile ning tema magamiskohaks jäi välivoodi köögis. Kui meil oli tarvis minna käimlasse, tuli üle välivoodi ronida.\nElasime uue korteri saamise lootuses: kui mitte enne, siis vähemalt selle lobudiku lammutamisel kolime uude. Tuleviku nimel elades ostsime tasapisi juurde mööblit, järelmaksuga radioola ning magnetofoni. Et seda kõike võimaldada, ajasime läbi vähesega, kõigi kulude kohta pidasime igapäevast arvestust. Samas korteris elades sündisid meil ka lapsed: poeg Andri 1964. ja tütar Annika 1966. aastal. Tundub, et mida väiksem on korter, seda paremini saavad inimesed omavahel läbi.\nMeie palkadega (120 + 60 rbl) ei saanud me endale eriti midagi lubada. Elamine läks päris kitsaks pärast teise lapse sündi. Kuna Leal oli pikem Tallinnas elamise staaž, siis andsime korteriavalduse tema töökohta Tõnismäe polikliinikusse. Olime kindlad, et see rahuldatakse. Kuid võta näpust! Polikliinikus otsustati anda neile eraldatud korter hoopiski kõrgema kategooria tegelasele, kellelegi tohtrile. Lea oli ju ainult medõde. Kõik lõppes siiski õnnelikult, sest andsime sisse protesti ja pärast komisjoni külaskäiku oli õiglus jalule seatud. Saime Mustamäele 4-toalise korteri, kus võtsime pidulikult vastu 1967. aasta.\nKorteriolude paranemisega halvenesid aga meie omavahelised suhted. Nüüd aastaid hiljem arvan, et süüdi olid mõlemad pooled. Elasime ikkagi koos edasi. Lastele oli lohutuseks, et komandeeringust tulles tõi issi kaasa väljamaa mänguasju, mis olid kodumaistest hoopiski huvitavamad: raudtee makett, kokkupandavad majad ja lennukid jpt. Mina ise ei osanud sellistest asjadest omal ajal unistadagi! Oli ka suursündmusi, millest me kõik rõõmu tundsime, nagu tolleaegsetes tingimustes juba 2 aasta pärast telefoni saamine või auto ostmine. Kui 1975. aastal autoostuloa sain, olin veel osakonnajuhataja asetäitja. Luba taotles ka ülemus. Kahte autot osakonnale ei antud ja direktor otsustas minu kasuks. "Žiguli" on jäänudki esimeseks ja arvatavasti viimaseks autoks mu elus. Autoga sai käidud maakodus ja tehtud ka pikemaid reise kuni Krimmini välja. Lastega käisime pikemal puhkusereisil Sotšis, mis on minu jaoks jäänud ainukesteks mererannas veedetud päevadeks. Kõik teised puhkused kooliajast pensionieani on möödunud maal tööd tehes.\nAastad möödusid märkamatult. Lapsed kasvasid, läksid kooli ja peagi ka lõpetasid. Tütrel tekkis huvi tantsimise vastu ja nii sattus ta Tallinna Koreograafiakooli. Lastevanemate koosolekutel kurtis tantsukooli direktor pidevalt, et nad ei suuda leida endale asjalikku majandusjuhatajat. Lubasin teda ise aitama hakata ja lugu lõppeski sellega, et 1979. aastal vormistati Lea kohakaasluse alusel majandusjuhatajaks. Tegelikult tegin vajaliku töö ise ära. Kuna olin mitteametlikus korras juba 1978. aasta sügisest tegutsenud koreograafiakoolis, siis arvasingi, et see on kõige sobivam uus töökoht. Eriti sellepärast, et suvel koolitööd ei ole ja ka minul vabadust rohkem. Alates 1984. aasta 2. jaanuarist olingi ametlikult koreograafiakoolis majandusjuhataja palgaga 90 rbl. kuus. Lahkumispidu tehasest toimus 30. detsembril koreograafiakooli suures saalis, esinemas RAM-4 ning Elonna Spriidi tantsutüdrukud. Nii ühe kui teise esinemine andis peolistele suurejoonelise elamuse.\nTöökoormuse suhtes koolis eksisin rängalt. Tehases sain 20 aasta kestel puhkuse alati suvel. Koolist võisin saada kätte küll puhkuseraha, kuid tegelikult jäid kõik puhkused kasutamata. Kõige pingelisemateks perioodideks minu jaoks kujunesidki suvevaheajad.\nHoone, mis asub Toompeal Toomkooli tn. 11, oli hiljuti väljast üle värvitud. Viimased majandusjuhatajad olid tegelenud enamalt jaolt koristajatädide varustamise ja elektripirnide vahetamisega. Koolimaja kivisöel töötavad katlad olid koos terve küttesüsteemiga täielikult amortiseerunud. Ruumid vajasid sanitaarremonti, iganenud mööbel väljavahetamist.\nKuna igasugust vajalikku kaupa ei suudetud Nõukogudemaal vajalikus koguses toota, siis jaotati olemasolev ametkondade vahel ära. Ministeeriumid jagasid seda allasutustele. Sel ajal oligi suur kunst materjalide ja seadmete fondide väljakauplemine. Pidevad asjaajamised andsid juurde kogemusi ja võiksin öelda, et hankisin kõike, mida meil tarvis läks. Kõige suuremaks ettevõtmiseks kujunes keskküttesüsteemi remont. Remondi-ehitusvalitsuse töödejuhataja oli lausa üllatunud, kui hästi oli objekt materjalidega kindlustatud. Ei ühtegi tööseisakut. Materjalide nomenklatuur oli üpris suur: kokku 90 nimetust. Nelja kuuga õnnestus hankida ka kõige defitsiitsemaid materjale. Sain kätte isegi sellised, mille kohta plaanikomitee andis vastuse, et terves Nõukogude Liidus ei ole lahendatud nende tsentraliseeritud tarned (näiteks torude liitemuhvid). Siiski, päris lõpus selgus, et ei ole kaoliini. Ma ei teadnud veel samal hommikul, kui ehitajad mult seda nõudsid, mida see aine endast kujutab. Õhtuks oli seegi isolatsioonimaterjal kohal! Leidsin kaoliini üles kummitoodete vabrikust “Põhjala".\nRemonti jätkus mitmeks suveks. 1984. aastal sai keskküte täielikult korda ja arvan, et see on laitmatult teeninud lapsi tänaseni. Algasid sanitaarremondid. Püüdsin saavutada ruumide sellise väljanägemise, et poistel ei tõuseks enam käsi seda kõike rikkuma. Välja said vahetatud vanaaegsed koolipingid, klassid ja kabinetid varustatud magnetofonide, projektorite ja teleritega. Suuremate ürituste tarbeks sai hangitud soliidne võimendi koos kõlaritega. Kuna muusikatunnid olid individuaalsed, ostsime juurde pool tosinat pianiinot, suursündmuseks oli ühte kooli saali teise tiibklaveri hankimine. Telerite puhul vaadati minu peale viltu ja tuli leida täiendavaid põhjendusi, miks need peavad olema just värvitelerid.\nMinu suurimaks teeneks oli koolile videomagnetofoni VM-12 hankimine. See oli aeg, kus välismaised pildimasinad meieni ei jõudnud ja kodumaiseid alles hakati tootma. Hangitu oli kindlasti üks esimesi videomagnetofone üleüldse Tallinnas, koolidest rääkimata. Nende jaoks puudusid igasugused fondid, kõnelemata võimalusest osta kauplusest. Minul õnnestus vidoemaki ostmine seetõttu, et Pöögelmanni tehas valmistas nende jaoks üht olulist pooljuhtseadet ja minul olid säilinud sidemed tehastega, kus makke kokku pandi.\nHiljem alustasin Novgorodi tehasega läbirääkimisi telekaamera ostmiseks, kuid need jäid pooleli, kuna enne lahkusin koolist. Nägin videotehnikas suurepärast tehnilist abivahendit just balletikooli õpilastele, kes saaksid siis igal ajal vaadata balletietenduste salvestusi, iseennast kontrollida ning vigadest õppida. Aga ka ilma niisuguse abita sirgus tolleaegsetest lastest kuulsusi nagu Kaie Kõrb ja Teet Kask.\nÜldiselt oli kollektiiv tore, ainult üks mees korraldas intriige ja saatis igale poole kaebusi, see oli kunstiline juht. Teravalt hakkas kunstiline juht kritiseerima ka minu tööd, püüdes aina leida puudusi. Kord viskasin ta oma kabinetist välja ja kuna tema lahkumise kiirus ei vastanud minu soovile, aitasin teda selle juures nii, et tõukasin jalaga tagumikku. See on ainus kord elus, kus ma nii olen endast välja läinud. Lugedes hiljem pedofiiliaskandaalist Tallinna Balletikoolis, nõustun, et tegemist oli haige inimesega.\nPalju sai tehtud, aga palju jäi pooleli. Kolmanda korruse saali lagi loeti avariiohtlikuks, koolihoone hilisem hoovipoolne juurdeehitus hakkas vajuma. Samal ajal toimus katastroof Tšernobõlis. Olin juba üle kahe aasta rahmeldanud koolis põhipalgaga 100 rbl. Ära elada võis ainult tänu sellele, et lisaks tegin ära veel mitme ametimehe töö. Poeg käis abiks, kuid ikkagi olid minu päevad pikad ja kestsid hommikust õhtuni, vahel lausa hilisõhtuni. Algul oli palk veel kesisem. Nägin, et nii napi palgaga ei ole võimalik ära elada. Häbiväärne oli sellist palka saada, omades kõrgemat haridust ja arvestades tehtava töö mahtu ning suutelisust kõigega edukalt toime tulla. Tehnilise personali palgad olid kõik miinimumi peal.\nTööpäeva kõige ratsionaalsemaks ärakasutamiseks seadsin sisse märkmiku, kus oli kolm veergu: helistada, sõita, kohapeal teha. Iga tööpäev lõppes sinna järgmiseks päevaks sissekannete tegemisega. Olen hiljem lehitsenud neid märkmeid. Seal olen nimetanud tohutu arvu ettevõtteid, millega tuli tegemist teha. Jääb ainult kiruda süsteemi, mis tegi asjaajamise keeruliseks.\nSelleks ajaks oli Andropov võimule saanud ja juba oli ka kuulda uutest seadustest kohakaasluse piiramiseks. Teiselt poolt ei jäänud mul sugugi rohkem aega maal ema aitamiseks. Perekonnas jäid suhted endistviisi jahedaks. Nii otsustasin koreograafiakoolist lahkuda ja siirduda tööle kodukolhoosi. Enne õppeaasta lõppu ära tulla ei sobinud. Järgnes juuni lõpuni kestnud suure koolimajapidamise üleandmine. Kui pidasin kolhoosi esimehega töö suhtes läbirääkimisi, oli silmapiiril varustaja koht. Lõpuks pakuti elektrikute grupijuhi ametit, millega nõustusin.\nSee muudatus oli minu elus üks pöördelisemaid: muutusid nii töö profiil kui ka elukeskkond. Elades oma lapsepõlvekodus, mis kuulus Karinu osakonna alla, tuli hakata teenindama ka kolhoosi ülejäänud kaht osakonda. Elektrikute grupis olid toredad noored mehed, ainult üks minust vanem. Meie hooldada olid kõikvõimalikud elektriseadmed kõige erinevamatel objektidel: farmides, kuivatites, töökodades, kaevudes jne. Liinidega tuli tegeleda vaid erandjuhtudel. Vahel tuli ka elamute elektriinstallatsiooni uuendada. Vaatamata sellele, et olin ülemus, tegime kõiki töid võrdselt koos.\nKodus alustasin eluruumide korrastamist ja kasvuhoone ehitamist. Kui väljas pimenes, tegutsesin edasi elektrivalgel. Minu toimetamine kodus oli suureks kergenduseks emale, kes pärast vanaema surma oli maal üksi vapralt vastu pidanud.\nÜle pika aja sain uuesti suusad alla panna ja lõin kaasa isegi võistlustel. Tõsisemaks harrastuseks muutus bridžimäng. See oli küll väga tülikas, sest isiklik auto oli kapitaalremondis, mängud aga toimusid Järva-Jaanis. Hädast aitasid välja mängupartnerid, kes mulle oma transpordiga järele tulid.\nHakkasin käima Paides autokoolis, kuna mul puudus veoauto juhtimise õigus. Seda oli aga tarvis, et ametimasinaga iseseisvalt valves käia. Pärast tööd sõitsin liinibussiga Paidesse, koolist tagasi jõudsin alles õhtul kell 22.00. Veelgi pingelisemaks läks, kui hankisin emale sanatooriumituusiku.\nMulle lihtsalt meeldis elu maal, aga ma ei olnud sugugi rahul sellega, mis toimus minu ümber. Pension oli väike — 70 rbl. Kolhoos hakkas pensionile juurde maksma, kuid need, kes olid töötanud kolhoosi algaastail, ei saanud midagi. Kolhoosid olid 1985. aastaks teinud märgatavaid edusamme, võrreldes algusaegadega. Keskmine väljalüps lehmalt oli kasvanud 4000 kilogrammini, teravilja saagikus 30 tsentnerini hektari kohta. Vastavalt sellele tõusid ka kolhoosnike palgad. Algusaastate raskused hakkasid läbi saama. Kui veel 1956. aastal oli ainukeseks palgaks 1,5 kg teravilja normipäeva kohta, siis alates 1959. aastast naturaaltasu kaotati, kuid rahaline palk jäi endiselt madalaks. Minu vaneminseneri põhipalk tehases koos preemiaga püsis 1964. aastal kolhoosi peaspetsialisti tasemel. 1984. aastaks vajus kaalukauss juba maarahva kasuks. Kolhoosniku keskmine kuupalk (234-273 rbl) oli kõrgem kui minu 230-rublane kuupalk, kusjuures olin Tallinna ühe suurema tehase peaspetsialist. Olin oma kuupalga suurusega tehase kuupalgaliste hulgas kümne kõrgepalgalisema seas. Kui võtta muud soodustused kolhoosis, nagu näiteks 20% laenu kustutamine maja ehitamisel, siis olid kolhoosnike sissetulekud järsult tõusnud ja möödunud linna omadest.\nRõhutan, et maainimesed olid selle üldiselt ära teeninud, eriti just need, kes elasid üle algusaastate raskused. Samal ajal oli see ebaõiglane veteranide ja pensionäride suhtes. Nende sissetulekutes ei kajastanud ei palgatõus ega dividendid kolhoosi antud vara arvel. Uued töötajad said tasu nendega samadel alustel.\nRääkides majandusnäitajatest, peab mainima, et tegelikult eriti tähelepanuväärseid tulemusi ei saavutatud. Jürimardi talus oli väljalüps lehma kohta enne kolhoosi minekut 4839 kg ! Ka teravilja hektarisaak 30 ts/ha kohta ei ole veel kiitmist väärt. Samal ajal esines tihti juurdekirjutusi. Näiteks Vambola kolhoosis pandi kirja nii suur kartulisaak, et terve talveperiood tuli näidata, et iga lehm saab neid 12 kg päevas. Lehmad aga ei teadnudki, mis asi see kartul on. On ju teada kuidas tehti sotsialistliku võistluse võitjaid — terve kollektiiv annetas oma osa.\nLeidsin, et parteikoosolek on kõige sobivam koht pensionäride murede lahendamiseks. Liiatigi oli käimas 80. aastail seoses toiduainete vähesusega algatatud partei programm individuaalmajapidamiste toetamiseks. Minu idee oli, et tarvis oleks saada kolhoosilt teenustöid ametlikult kindlaks määratud korras. See koosolek jäi viimaseks. Varsti andsin sisse avalduse parteist väljaastumiseks.\nJõudsin konflikti minna ka Karinu osakonna juhtidega. Aeg-ajalt hakkas ühes ja teises peres kaevuvesi "vahutama", nii ka minu kodus. Tagajärgedele mõtlemata viisin veepudeli analüüsiks Paidesse. Vastuse asemel tulid kohale inspektorid ja tegid elumaja lähedusse tehtud sõnnikupatarei eest osakonna juhatajale ja peaagronoomile trahvi. Trahvisummad olid sel ajal tühised, aga seda suurem oli ülemuste solvumistunne. Olin rikkunud suhted kahe tähtsa mehega.\nPoliitiline elu Eestis oli huvitavaks läinud. Kodus oli raadio sisse lülitatud peaaegu ööpäev ringi ja tööl olles katsusime jälgida, mis jälle uudist. IME oli nagu vastus mõtetele, mis mu peas keerlesid. Gorbatšovi etteheide, et Eestile tuleb peale maksta ja meie elame teiste vabariikide arvel, mõjus tõepoolest kui härjale punane rätik. Olin ju näinud Venemaad piisavalt palju, et hinnata tegelikku olukorda. Mõtlesin, kuidas peaks tõestama, et see süüdistus on vale.\nPäev-päevalt hakkas uskumatu saama reaalsuseks. Pole vajadust kommenteerida edaspidiseid sündmusi, võib ainult kirjeldada, kuidas nad mõjutasid minu elu. Igaveseks jääb meelde rusutud meeleolu, kui Mäo ristmikul ootasin tee vabanemist Tallinna poole roomavatest tankidest. Vastupidine meeleolu valdas aga 16. novembril suveräänsusdeklaratsiooni vastuvõtmisel, mille tervituseks sai klaasid tõstetud. Mul ei olnud võimalust olla lauluväljakul, kuid Edgar Savisaare kutse peale kihutasin Toompeale.\nOlin vallas üks esimesi, kes hankis endale sinimustvalge lipu. Viisin selle lipu Balti ketti ja Tartu rahulepingu 70. aastapäeval Toompeale. Laenasin oma lipu ka vabariigi aastapäevaks vallamaja ukse kohale ülespanemiseks, sest seal tuli trikoloor heisata esmajärjekorras.\nNeed olid sündmused, mis andsid elule uue mõtte ja samal ajal tekitasid igas inimeses soovi omalt poolt kuidagi kaasa aidata.\nTalupidamine läks järjest ülesmäge. Esimese aasta saak kogunes tubli. Sain tagasi maa täies suuruses, hiljem võtsin veel rendile naabri maa ja ostsin lisaks ühe talumaa. Täienes ka tehnikapark. Esimese saagi eest hankisin ka 2 tõumullikat. Mul oli algusest peale plaan taastada talu traditsiooniliste sissetulekuallikatega. Lootsin, et selleks ajaks, kui õhvakesed lüpsma tulevad, on mul talus juba naishing, kes lüpsmisega toime tuleb. Kahjuks läksid lood teises järjekorras. Ema oli liiga vana, et mind laudas aidata. Sain selgeks masinlüpsi.\nMõtlema pani see, kes hakkab kunagi minu tööd jätkama. Arstidiplomiga tütar ja tema abikaasa ei saanud tulla kõne allagi. Poeg, kelle erialaks autode remont, nõustus, kuid pärast pooleaastast talupraktikat Rootsis mõtles ringi. Jäime emaga jälle kahekesi. Töö maht oli niivõrd kasvanud, et kedagi tuli kaasata. Suureks abiks olid lähemad omaksed: vend ja lapsed. Uskumatu, millise suure töö tegid ära poeg ja väimees metsatööl. Vaatamata vähestele kogemustele saime eraldatud langil iseseisvalt lageraiega hakkama.\nKohapeal oli ema ainukeseks abiliseks ja seltsiliseks. Jürimardi oli tema sünnikodu, kust ta oli välja pääsenud ainult mõned korrad. 1993. aasta jaanuaris tähistasime suurema seltskonnaga pidulikult ema 80. juubelisünnipäeva. Ühel hommikul ei olnud ema veel oma toast välja tulnud. Pärast õhtusöögi valmistamist oli ta suikunud igavesse unne. See oli 9. detsembril 1993. aastal.\nVeetsin talus esimese talve ihuüksi, nii nagu ema oli seda sunnitud tegema paljude aastate jooksul. Harjusin ära. Tööd jagus küllaga: lehmad, mullikad ja vasikad laudas, lisaks veel koer, kass ja kanad. Maaelu ei ole mitte romantiline elulaad, vaid täis kõiksuguseid raskusi. Ikka oli lahendamata küsimus, kes kunagi minu tööd siin talus jätkab. Perenaise leidmine tallu ei olnud samuti lihtne asi. Lõpuks kohtusin siiski tubli ja toreda inimesega. Aime oli otsustanud kodukohast lahkudes elu uuesti alustada. Minu tulevasel perenaisel Aimel oli ka poeg Gabriel, kes maaelu ei kartnud. Kahe majapidamise kokkupanemisega saime hakkama veidi pärast jüripäeva ja viiendat korda sai põllule mindud juba suurema kindlustundega. Tänu Aime zootehnikukutsele ja kogemustele tegi karjakasvatus suuri edusamme.\nTeise, koos talutööd rühitud aasta lõpuks oli selge, et leibade ühte kappi panemise võib julgelt ka ametlikult ära vormistada. Ei tulnud kõne allagi sündmust tähistada nii, nagu seda varem taludes tehti. 60 aastat tagasi Jürimardi talu eelmise põlvkonna pulmapeol, kus pruutpaariks olid minu isa ja ema, viibis umbes 100 külalist, meil ei olnud kümmetki.\nOlengi jõudnud taluelu kirjeldamisega tänasesse päeva. Ei taha seda piiri ületada, sest tulevik on tume ja kui midagi huvitavat veel juhtub, siis on kergem sellest kirjutada edaspidi minevikuvormis.


Aira Tammemäe, Teemaveebide ürituste projektijuht Foto: Andras Kralla\nPole vahet, kas töötad lihtsalt Excelis või viimase peale timmitud kliendihaldustarvaraga, kui Sa ei oska kogutud andmeid kasutada, pole nende kogumisest ka mingit kasu. Konverentsi „CRM2016EST: kes on sinu klient?” peakorraldaja Aira Tammemäe räägibki intervjuus Bestsales.ee’ga, miks tuleb andmed enda kasuks tööle panna.\nNo vot, sellest konverentsi idee tuligi. Küsimus ei ole, kas andmed või inimesed, vaid mida inimesed oskavad nende andmetega peale hakata. Täna ei ole palju neid müügiorganisatsioone, kus kliendiga seotud infot mingilgi moel ei kogutaks. Paraku pole ei lihtsast Excelist ega viimase peal paika timmitud kliendihaldustarkvarast mingit kasu, kui müügijuht ei oska või ei taha näha infotulvas peituvaid mustreid, muutusi ja võimalusi. Eriti oluline on seda näidata ka müügiinimesele ja just tema ning kliendi jaoks väärtus välja tuua. Seega võib öelda nii, et andmed on igal juhul olemas olenemata, kas meie neid kogume ja nendega midagi teha oskame. Väärtuse loob aga igal juhul inimene. Ka kliendiandmete väärtuse. Kõik konverentsi ettekanded annavad soovitusi, kuidas seda teha.\nMillised on kõige olulisemad teemad, mida selle aasta konverents käsitleb?\nTegelikult on kolm lihtsat küsimust, millele me 12. novembril vastust otsime. Kuidas leida uusi kliente? Kuidas olemasolevatele klientidele pakkuda rohkem? Kuidas müüa väärtust, mitte sahmida huupi lootuses, et mõni arukas klient selle väärtuse enda jaoks infotulvast üles nopib. See viimane teema puudutab muuhulgas olukorda, kus head pakkumised lähevad kaduma pelgalt seetõttu, et klient on saanud sinult eelnevalt kümneid pakkumisi, mis ei sisalda tema jaoks väätust. Ja on sinust lihtsalt tüdinenud. Ma tean seda oma kogemusest nii müüja kui ostjana.\nKui Sa peaksid käesoleva aasta konverentsil tõstma esile ühe asja, siis mis see Sinu jaoks oleks?\nMina ise ootan huviga töötubades toimuvat. Näiteks Hard Perk Pipedrivest on ise nii kaua müügi juhtimise ja müügiga tegelenud, et oskab kindlasti soovitada, kuidas erinevad CRM lahendused müügiinimese jaoks mugavaks ja kasulikuks teha.\nMa olen olnud nii mõnegi CRMi juurutamise juures ja aina korduv probleem on müüjate vastuseis. Selge, et tööd tuleb ju juurde. Samuti ei meeldi ühelegi müügiinimesele juba loomupäraselt mingeid andmeid koguda ja sisestada, eriti õudne on näiteks kliendiandmete kontroll. Et kas aadress, telefon, amet jne on õiged. Kuidas panna Müügiinimesed CRMist rõõmu tundma, kasu nägema, seda kliendi heaks tööle panna? Et ei peaks käskude, korralduste, ametijuhendite jms kliendiandmete sisestamist koordineerima.\nMilline on olnud Sinu viimane kogemus, kus Sind kliendina pole ettevõte suutnud tundma õppida?\nViimane kord imestasin ma Kaubamaja Toidumaailmas. Tõmbasin oma Partnerkaardi iseteeninduse automaadist läbi ja see palus mul valida, millises keeles ma soovin suhelda. No ma ei tea, nad peaksid minu elu tundma iga pisiasjani välja, aga pole nende aastate jooksul suutnud tuvastada, millises keeles ma suhtlen. No muidugi võib ette kujutada, et iseteenindusterminali saab kasutada ka näiteks keeleõppeks, et otsustan ühel päeval lihtsalt vene keelt harjutada. Aga see on ikkagi absurdne. Jaekaubanduse töötoas võetaksegi ette just probleemid suurte andmebaasidega, sest täna poeketid neid andmeid praktiliselt ei kasuta.\nKas jaekaubandus ongi CRM’i seisukohalt vaadates kõige viletsamas seisus?\nKindlasti mitte. Sarnaseid näiteid võib leida ka teenindussituatsioonidest. Käisin hiljuti oma kõneoperaatori esinduses. Kõigepealt ootasin pool tundi järjekorras, kliente polnudki palju, kuid ühele inimesele kulus tohutu aeg. Minuga läks kõik kiirelt, kuni mul tuli meelde üks vana vastuseta küsimus, millega olin nende klienditeenindusse helistanud. Selgus, et teenindaja seda infot kätte ei saa. Soovitas otse klienditeenindusse helistada. Minu palvele, et ehk uuriks ikka kohe välja, saab asja korda, järgnes vähemalt 10 minutit klahvide klõbistamist ja lõpuks paar telefonikõnet. Ma olen päris kindel, et integreeritud infosüsteemid annaksid arvestatava aja kokkuhoiu just teeninduses. See aga tähendab nii väiksemaid järjekordi, rahulolevamaid kliente kui ka olulist raha kokkuhoidu. Sellest tuleb konverentsil ka teeninduse töötoas juttu.\nKliendihaldustarkvara tekitab täna veel endiselt küsimuse, kellele see teema suunatud on - kas IT- või müügijuhtidele?\nKonverents „CRM2016EST: kes on sinu klient?“ on tehtud aktiivmüügi, jaekaubanduse ja teeninduse juhtidele. See ei ole mingi IT-friikide konverents, vaid 100% müügikonverents. Kuidas saada kliente juurde, kuidas olemasolevaid paremini teenindada, kuidas aega ja selle kaudu ka raha säästa?\nRohkem huvitavat infot andmete võimaluste kohta müügis toovad teieni Eesti parimad müügispetsialistid ja CRM gurud Novembris toimuval CRM2016EST konverentsil. Rohkem infot ja konverentsile registreerida saad SIIT! Ootame Sind!


Õismäe Järveotsa Keskuse uus omanik on kinnisvarafirma Corigeer - Kinnisvarauudised - City24.Ee\nÕismäel asuva Järveotsa Keskuse uus omanik on alates möödunud aasta lõpust Corigeer OÜ.\nAasta lõpul tegevuse lõpetanud kinnisvarafondi Eereif ühe viimase objekti, Järveotsa kaubanduskeskuse ostis Corigeer OÜ, ütles Eereifi fondi juhtinud Tõnu Pekk BNS-ile. Kinnistu vahetas registrite andmetel omanikku 16. detsembril.\n2013. aasta juuni seisuga, mil fond avalikustas viimast korda oma kinnisvaraobjekti hinnatavaid väärtuseid, arvati Järveotsa Keskuse väärtuseks 3,8 miljonit eurot.\nOÜ-le Corigeer kuulus möödunud aasta alguse seisuga veel viis kinnistut: maa Jõelähtme vallas, büroohoone Tallinnas Pärnu mnt.-l, kinnistu Narva linnas ning kaks laokompleksi Tartus. Ettevõte teenis 2013. aastal pea 640 000 eurot müügitule, mille juures sai 53 000 eurot kahjumit ning kinnisvarainvesteeringute bilansiline väärtus oli 6,6 miljonit eurot.\nAS EEREIF Management, endise nimega Gild Property Asset Management AS, viis möödunud aastal 10. novembri seisuga lõpule kinnisvarafondi Eastern Europe Real Estate Investment Fund likvideerimise. Likvideerimisjaotisena kuulus osakuomanikele iga fondiosaku kohta väljamaksmisele 8,6286 eurot.


Vooremaa Kuidas eestlased ja soomlased Läti käsitöömeistritel külas käisid\nKuidas eestlased ja soomlased Läti käsitöömeistritel külas käisid\nEt kõik ausalt ära rääkida, tuleb alustada sellest, et möödunud sügisel käisid Jõgevamaa käsitöömeistrid koos lõunanaabritega Soomes. Aga veel enne seda külaskäiku viibisid soomlased Põltsamaa käsitöölaadal ja käsitööpäevadel. Nüüd oli aeg lõunanaabrite tegemisi lähemalt kaema minna.\nNii võetigi mai keskel rahvas bussi ja kuue tunni pärast jõuti Skrundasse.\nKaasas olid Puurmani käsitööseltsi liikmed, samuti paar inimest Mustveest ja Jõgeva lähedalt. Tegemist on rahvusvahelise käsitööprojektiga Handicraft. Lätlased liitusid hiljem, sest nende rahvusvaheline projekt alustas meist ja põhjanaabritest veidi aeglasemalt.\nPõhiteemaks oli heegeldamine ja selle ühendamine teiste käsitööliikidega. Siduvaks teemaks on meil selles projektis rahvariided ja rahvuslikud mustrid. Lätlased näitasid meile oma algupäraseid asju, soomlased rääkisid oma traditsioonidest ning heegeldustöö esmamainimisest ja kuidas need asjad on ühes või teises piirkonnas arenenud. Kokku oli soomlasi 14, eestlasi 12, lätlasi 10.\nLinnapäevad ja töötoad\nSkrundas olid sellel ajal linnapäevad. “Sellepärast me seal olimegi just maikuus ja mitte mõnel teisel ajal. Kohal olid ka Põltsamaa ja Kokemäki linnapead. Nii et üritus oli tõepoolest rahvusvaheline ja linnapeade kohalolek lisas kindlasti ka kaalu,” rääkis Jõgevamaa Koostöökoja projektijuht Kaire Sardis.\nSkrunda linnapäevad meenutavad meie Jõgeva linna päevi, kus on rohkelt kultuuriüritusi: kontserte, pidusid, näitusi.\n“Meil õnnestus käia ühel kohaliku kooli ja muusikakooli emadepäeva kontserdil. Kõik käis muidugimõista läti keeles ja me ei saanud mitte midagi aru, aga elamus oli võimas,” rääkis ta.\nKuldigas peeti samal ajal ka UNESCO päeva. Kuldiga kuulub nimelt UNESCO kultuuripärandiga linnade hulka ning lätlased üritavad väga tugevalt oma piirkonda just läbi selle teema tutvustada. Tänavu korraldati koolilastele linnaorienteerumine, kus õpilastel oli vaja üles leida kultuuriväärtustega seotud objektid ning omandada mõni uus oskus, mida tublid käsitöömeistrid igas punktis õpetasid. Väljas olid infotahvlid, kust noored leidsid vastuseid küsimustele kultuuriväärtuste kohta ning õpitubades valmistatu andis orienteerumismängus boonuspunkte. Kahe tunni jooksul käis eestlaste õpitoast läbi umbes 180 last.\n“See oli tõeline katsumus, et suhteliselt lühikese ajaga nii suurt hulka huvilisi juhendada, kuid lapsed olid tublid ja said kenasti kõigega hakkama,” lisas Kaire Sardis.\nLaadal osteti vähe käsitööd\nTema kinnitusel jäid ka vastuvõtjad toimunuga väga rahule, keelebarjääri polnud.\nSkrundas peeti samasugune suur laat nagu meil Põltsamaa linnapäevade ajal. “Kui Põltsamaal on rõhk peamiselt käsitööl, siis Skrundas oli traditsiooniline laat. Pigem meenutas see veidi Jõgeva linnapäevade aegset laata, sest kohal oli kõikvõimalikke kauplejaid.”\nSkrunda on väiksem linn kui Põltsamaa, ka inimeste ostuvõime on teistsugune kui meil. “Käsitööga kauplejatel kuigi hästi ei läinud. Kui inimesel on valida, kas osta esmatarbekaupu või käsitööd, siis valib ta loomulikult esimesed,” nentis Kaire.\nTema sõnul osteti Soomes meie käsitööd märksa rohkem. “Seal müüdi praktiliselt kõik kaasas olnud asjad, meie käsitöö oli soomlaste jaoks hinnalt soodne ning teistsugune kui kohapealsete meistrite kätetöö.”\nÕppida oli palju\nÕppida oli lõunanaabritelt kindlasti palju. Erinevate heegeldustehnikate kohta said käsitöömeistrid kogemusi vahetada, samuti olid koos noored ja vanemad inimesed ning anti üksteisele oma kogemusi edasi.\n“Vanemate ja nooremate käsitööhuviliste koosolemisest on minul kõige rohkem rõõmu. Vaatasin ka Lätis, kuidas inimesed omavahel suhtlevad, ja tundsin heameelt. Lätis, muide, on rohkem noori käsitöötegijaid. Meil kipub pigem vanem põlvkond domineerima, loomulikult on ka erandeid nagu näiteks Põltsamaa Käsiteokoja naised. Lätis on noorem põlvkond väga jõuliselt peale tulnud,” rääkis ta.\n“Nagu Soomeski, nii torkas ka praegu Lätis silma seegi, et keelebarjäärist inimesed end heidutada ei lase. Kõik saavad hakkama kas või žestide abil. Ja kui mõnd nippi vaja selgeks teha, siis loomulikult näidatakse ette. “See on suisa eraldi väärtus.”\nProjektis osalenud kolme riigi käsitöömeistrid saavad taas kokku Põltsamaa linnapäevade ajal. Kindlasti teeb Katre Arula siis lapitöö õpitoa. Eesti kohtumise läbivaks ongi lapitehnika, uute nippide katsetamiseks on plaanitud pikk tööpäev ning loodetavasti valmib selle ajaga nii mõnigi töö. Et Põltsamaa linnapäevade ajal on traditsiooniline käsitöölaat, siis kavatsevad kõik sinna kauplema minna. Laadapäeval on nii lätlased kui ka soomlased oma oskusi õpitubades jagamas.\n<span style=”FONT-FAMILY: Arial; FONT-SIZE: 10pt; mso-ansi-language: ET” lang=”ET”>Projekt lõpeb grande finale’ga Soomes Kokemäki linnas. Soomes peetakse suur õppepäev, mille teemaks traditsiooniliste mustrite ja töövõtete kasutamisest nüüdisaegses rõivadisainis. Oma kollektsiooni esitlevad Katre Arula ja Juustola käsitööselts. Näidatakse algupäraseid komplekte ja sedagi, kuidas neid mustreid on tänapäevastel rõivastel kasutatud. Soomlastel on valmimas oma kollektsioon, samuti näitavad oma rahvariideid lätlased. Plaanitud on moedemonstratsioon ja pressiüritus.\nKoostööprojekti partnerid on Leader –tegevusgrupid:\n*LAG Karhuseutu (Soome)\n*LAG Darisim paši! (Läti)


Kerge Välissein » Need Alternatiivid On Olemas - 2019 | Ehitusmaterjalid\nPõhiline EhitusmaterjalidKerge sein kasutamiseks\nTavapärased kerged paneelid ei toimi välitingimustes\nNõuded välistingimustes kasutamiseks mõeldud kerge seina jaoks\nEPS-lehtedest valmistatud kerged seinad\nKerged seinad lihtsustavad sisekujundust oluliselt tänapäeval. Sageli küsitakse ka, kas need kerged seinad sobivad kasutamiseks välitingimustes. Kõige kergemaid kipsplaadi seinu ei saa kasutada välitingimustes. Kuid on olemas lahendused kerge seina jaoks välitingimustes.\nVälitingimustes on ka palju tegijaid ja majaomanikke. Seinte paigaldamine nõuab siiski tavaliselt massiivset ehitust või kõrge hinnaga materjale. See pakuks kergeid seinu tänu nende lihtsusele.\nEnamik kergeid seinu ei sobi kasutamiseks välitingimustes. Kuid on ka kergeid seinu, mida saab kasutada ka väljas. Paljud kerged seinad koosnevad järgmistest toodetest või materjalidest:\nKipsplaat, sobib ka niisketes ruumides\nPuit- või puitkomposiitpaneelid on kerge ehitussüsteem\nKuigi neid kergeid paneele saab kasutada ka niisketes ruumides nagu vannituba. Siin näitame teile, millist kerget seina vannituba tuleks kaaluda.\nVälistingimustes kasutamiseks ei ole need tooted ikka veel sobivad, sest siin on ilmastikutingimused, millel on kõrged temperatuuri kõikumised nagu külm ja kuum, tugev vihm, UV-kiirgus või pikemaajaline vesi. See suurendab oluliselt ka neid materjale.\nViimastel aastakümnetel on ehitusmaterjalitööstuses siiski tehtud märkimisväärseid edusamme. Muljetavaldava näitena on mainitud lame katust, mis tänapäeval on peaaegu optimaalselt suletud ja tõesti pikaajaline. Seetõttu ei ole üllatav, et jaemüüjatel on nüüd praktilised lahendused kergetele seintele välistingimustes kasutamiseks.\nEPS paneelid peaksid olema kodumajapidamises kõikidele majaomanikele, kes on oma maja jaoks juba kaalunud soojusisolatsiooni komposiit süsteemi (ETICS) või isoleerinud selle väliskeskkonnaga. Soovimata varjatud reklaamis osaleda, on BASF-i tooted tõestanud oma väärtust nime all "Neopor".\nEPS paneelidel on vastavaid kergeid seinu, mida saab kokku liimida. Plaadid on sarnased keele ja soonega, mis on varustatud tagasilöögiga ja on liimitud kinnitusvahuga. Võite kasutada ka EPS-plaate kipsi, plaatida või muul viisil katta kergetena seinteks kasutamiseks välitingimustes.\nKui soovite oma EPS kerge seina krohvida, saate lisateavet sise- või välistingimustes kasutamiseks sobivate kipsitüüpide kohta.\nVideo Board: Vario Curved


Galaxy S6 serva pluss rakendus ei tee teavitamist, kalendrirakendust korralikult töötamata, muud rakenduse probleemid\nSiin on veel üks artikkel, mis vastab mõnele # GalaxyS6 rakenduse probleemile. Nagu tavaliselt, on selles postituses nimetatud probleemid võetud meie kogukonna mõnede liikmete raportitest. Loodetavasti on see kasulik.\nProbleem 1: Galaxy S6 serv Tagasi ja viimased nupud ei tööta, klaviatuur ei välju\nSamsung Galaxy S6 serv. Tagasi nupp ja viimaste rakenduste nupp keelduvad mõnikord töötamast.\nProbleeme klahvistikuga. Mõnikord lähete vastama tekstile või sõnumile ja ei saa klaviatuuri üles. on ka app ja telefon otsustab vilkuma läbi kõik viimased rakendused olen kasutanud. Ei juhtu pidevalt. Kõik probleemid on "mõnikord". Kiire lahendus on telefoni välja lülitamine ja uuesti sisselülitamine, kuid hiljem ilmnevad probleemid uuesti. Kas oled proovinud pehmet taaskäivitamist, kuid see ei aita. palun nõu? - Lisa\nLahendus: Tere Lisa. Kas teie telefon on kogemata maha kukkunud, füüsiliselt mõjutatud või vette kukkunud? Kui jah, peavad kõik probleemid, mida proovite praegu lahendada, tingitud halbast riistvarast. Soovitame tungivalt, et telefon oleks professionaali poolt kontrollitud, et seda saaks parandada või asendada. Tarkvaralahendusega ei saa riistvara talitlushäireid parandada. Ära raiska oma aega ja vaeva asjades, mis ei muuda midagi.\nSiiski, kui telefon ei ole kunagi ülalmainitud kolme olukorra tõttu füüsiliselt kahjustatud ja probleem esines lihtsalt sinistelt, võib süüdi olla tarkvara häire. Soovitame teil proovida tehase lähtestamist, et näha, kas nad lähevad ära. Siin on, kuidas:\nProbleem 2: Galaxy S6 e-posti probleem, saadab ise sõnumeid\nKaks päeva tagasi hakkas minu S6 saatma kõik e-kirjad igal ajal, kui ma sain või saadan oma vahetusserverilt oma Comcasti kontole, kuid ei jäta minu vahetuskontole saadetud e-posti. Ma kustutan nii Comcasti kui ka vahetuskonto alla laaditud uue rakenduse xfinity ja väljavaated nii uued rakendused kui ka ikka veel. see on nagu see edastada e-posti Comcast kontole. kuid see ei ole vahetatud saadetises. kuidas ma saan selle peatada? - Tom Martin\nLahendus: Tere Tom. See ei tundu seadme probleemina. See võib olla mõne teie e-posti kontoga seotud konfiguratsiooniprobleem või mõne e-posti teenuse pakkuja probleem. Veenduge, et võtate ühendust mõlema e-posti teenusepakkujaga, et nad saaksid põhjusi vähendada.\nMis puudutab seadme tõrkeotsingut e-posti probleemide puhul, siis kõige enam, mida saate teha, on telefoni lähtestamine pärast rakenduse vahemälu / andmete kustutamist. E-posti ebaregulaarne käitumine algatatakse tavaliselt serveri poolel, nii et peate neid e-posti pakkujatega töötama.\nProbleem 3: Galaxy S6 serva pluss rakendus, mis ei tee teavitamist, kalendrirakenduse teade ei tööta korralikult\nTere. Mul on Galaxy S6 Edge Plus. Mul on sellega kaks küsimust, millega ma soovin abi saada.\nEsimene neist on käimasolev probleem konkreetsete rakenduste Etsy Müüja rakenduste teadete vastuvõtmisel. Teine probleem on uuem ja see on seotud kalendri rakendusest teadete vastuvõtmisega.\nEtsy rakendus on võimeline saatma teate, mis teeb "Cha-Ching" heli, kui minu veebipoe üksus müüakse. Seda enam ei tee. Olen kontrollinud rakenduse enda seadeid, telefoni teadete seadeid, olen proovinud eemaldamist, uuesti installimist, telefoni sulgemist ja telefoni taaskäivitamist ning miski ei näi olevat abiks. Olen e-kirjastanud Etsyle, et näha, kas see oli laialt levinud probleem, mida nad rakendusega koos pidasid, ja neile öeldi, et nad ei ole sellest probleemist teadlikud. Etsy'l on praegu kaks erinevat rakendust. Üks müüjatele ja üks, mis on suunatud ostjatele. Mul on nii minu telefonil kui ma olen teinud samme, mida ma mõlemal rakendusel varem märkisin, kuid seda ei ole ikka veel parandatud.\nMis puutub teistesse küsimustesse, mis mul on, puudutab see ka teatisi. Samasugune probleem on ka minu telefoni, standardse, eelinstallitud kalendri rakenduse ja Google'i kalendri rakendustel. Ma kasutan iga päev kalendreid ja nad on loodud meelde tuletama sündmusi, mis tulevad üles. Hästi töötavad rakendused, kuid nüüd teated buzzivad ja seejärel kohe kaovad. Näiteks oli mul hommikul hommikuks 9.00 meeldetuletus ja mu telefon istub minu kõrval. Telefon vibreeris ja teate heli hoiatas. Aga selleks ajaks, kui ma telefoni vastu võtsin, oli ekraan tühi. Ma kontrollisin kalendrit ja nägin, et mul on täna meeldetuletus. Ainus põhjus, miks ma siin teada sain, oli see, et ma nägin seda varem, nii et ma teadsin, et see oli see, mis see oli. Kui telefon ei ole minu kõrval ja ma kuulen teate heli, siis pole mul aimugi, et ma saan sündmuse teatise.\nKas teil on mingit põhjust, miks see võib juhtuda? Kas te olete nendest küsimustest varem kuulnud? Ma tõesti hindan abi või abi, mida sa võiksid mulle sellega anda. Aitäh.\nÜks asi veel. Ma ei ole kindel, et see on asjakohane, kuid telefon on pärit T-Mobile'ist ja me vahetasime oma vedaja T-Mobileilt Metro PCS-ile käesoleva aasta alguses. Kalendri probleem juhtus ainult viimase kuu jooksul. Ma ei mäleta, kas Etsy rakenduse probleem toimus enne vedajalülitit või mitte. Aga nagu ma ütlesin, ei ole ma kindel, kas sellel on teatamisega seotud probleeme. Ma arvan, et see ilmselt ei ole, kuid ma arvasin, et annan teile teada. Aitäh veel kord. - Nataliekizeridis\nLahendus: Tere Natalie. Mõlemal probleemil võib olla sama põhjus. Me ei saa tegelikult teada, milline on täpne põhjus, kuna me ei tea telefoni täielikku ajalugu ning selle tarkvara ja riistvara olekut. Kui olete juba Etsy rakenduse arendajaga ühendust võtnud ja nad kinnitasid, et sinu kadunud teavitusskeem peaks ikkagi töötama ega muutu, peab see olema seadme probleem. See võib olla tingitud kolmanda osapoole rakendusest või tundmatu operatsioonisüsteemi tõrkest. Kontrollimiseks tehke kõigepealt tehase lähtestamine. Enne lähtestamist looge kindlasti oma isiklike failide varukoopia.\nKui olete tehase lähtestanud ja uuesti seadistanud, ärge kindlasti oma faile kohe uuesti installima. Installige Etsy rakendus ja jälgige, kuidas see toimib, kui süsteemis ei ole teisi kolmanda osapoole rakendusi. Kui see toimib normaalselt ja teated toimivad korralikult, võite panustada, et üks teie rakendustest on süüdi. Kumb neist on teie jaoks välja selgitada. Peate installima rakendused ükshaaval, veendudes, et jälgite, kuidas Etsy rakendus töötab pärast iga paigaldamist. See on ainus viis probleemsete rakenduste tuvastamiseks.\nKalendrirakendus peaks juba eelnevalt installitud, nii et pärast tehase lähtestamist kontrollige kindlasti, kuidas ka tema teatis toimib.\nProbleem 4: Galaxy S6 Samsungi klaviatuur ei tööta pärast värskendamist\nMa lõpetasin hiljuti Samsung S6 telefoni värskenduse (8/16/2017). Nüüd ei saa ma Samsungi klaviatuuri kasutada. Ma ei saa teksti sisestada ja ei saa telefonist välja helistada. Teade hoiab avanemist, “Samsungi klaviatuur peatub.” Sulge rakendus. ”Kuidas ma saan probleemi lahendada? - Ken Rose\nLahendus: Tere Ken. Proovige vahemälu partitsiooni esmalt pühkida. Värskendused võivad mõnikord segada süsteemi vahemälu (salvestatud vahemälu partitsiooni). Rikutud süsteemi vahemälu võib põhjustada igasuguseid probleeme. Selle sektsiooni pühkimine kustutab praeguse süsteemi vahemälu ja asendab selle uue ajaga. Siin on, kuidas:\nKui vahemälu partitsiooni pühkimine ei lahenda probleemi, kustutage kasutatava klaviatuurirakenduse vahemälu ja andmed. Siin on, kuidas:\nKui seal on, otsige Samsungi klaviatuuri rakendust ja puudutage seda.\nKui mõlemad lahendused ei aita, ärge kõhelge seadme lähtestamisel. Vaadake ülaltoodud samme.


3. osa: Toimetusse ilmub minister Ligi teisikust detektiiv ja Värnik puhkeb nutma | Õhtuleht\n3. osa: Toimetusse ilmub minister Ligi teisikust detektiiv ja Värnik puhkeb nutma\nEelmises osas: Noor staarreporter Carlos-Rauno ei jõuagi Londoni olümpiale, sest langeb mõrtsuka käe läbi. Kas süüdi on kibestunud konkurent, vana Vares, kes lebab näost rohelisena toimetuse köögis? Aga kes siis tema uimaseks lõi?Norskavad häälitsused reetsid, et Varesel on eluvaim veel sees. «Kuhu ikka magama heitnud! Kas tal kodus voodit pole?» porises Tuvi. «Äkki sõi mürgiseeni?» arvas Värnik ja helistas hädaabinumbrile. «Leidis ikka hetke,» turtsus ta. «Keegi peaks tema emale helistama.»Kui Tuvi sporditoimetusse rahakotti otsima siirdus, jälgis Varest valvav Värnik mornilt käekella osuteid. Kui toimetuse tagaosast kostus verdtarretav möire, tundus see talle peaaegu ootuspärane - tema sisetunne ei petnudki. Loiult upitas ta end püsti, et asja uurima minna.***Uurija Albert Toomepuu keerutas end toolil ja unistas kohe algavast puhkusest. Unelevalt maalis ta toimikukaant katvasse tolmukihti varesejalad «BOND, JAMES BOND». Samal ajal, kui spordihullud telerite ees röögivad, istub tema juba õdusas Rooma tänavakohvikus, sööb ehtsat tiramisut ja Parma sinki. Ta vihkas sporti. Peale selle vihkas ta oma ülemusi, kelle ärritamiseks pidas valenime all blogi «Mis meie Kapsamaal tegelikult toimub». Ta oli varjunimeks võtnud Jürgen Malts, sest tänaval aeti teda rabava sarnasuse tõttu alatasa Jürgen Ligiga sassi. Et teda ameti mustamise eest ei arreteeritaks, kasutas ta allegooriat. Politseiameti ristis ta Kapsamaaks, ülemuse pseudonüümiks valis Rooskapsa. Parajasti oli ta lõpetamas sissekannet, kus Rooskapsas leiab hamburgerist ussi.Koduteele asutades otsustas ta, et läheb hommikul seenele. Kolleeg, keda blogis tunti Tomati nime all, oli kelkinud, et sai Keila alt kuuseriisikaid. «Tere õhtust, härra Ligi!» hõikas tundmatu halli pintsakuga mees teiselt poolt tänavat. «Keri seenele,» pobises Toomepuu, tusane, et tramm tema nina alt minema kihutas. Uus tramm lähenes peatusele, kui tal taskus telefon surisema kukkus. «Mis nüüd on?» mühatas uurija aimates, et midagi head see olla ei saa. Sõbrad, kellega ta suhtles eraisik Albertina, hüüdnimega Alberto, ei helistanud kunagi tema töötelefonile.«Mis ajalehest? Kes? Helistagu pressiesindajale!» röökis ta, sest parajasti möödus huilgava sireeniga kiirabiauto ja Toomepuu ei kuulnud tuhkagi. Alles mõne hetke pärast jõudis talle kohale, et sporditoimetuses on aset leidnud roim. Säh sulle seeni!***Räim istus kabinetis ja jõllitas punases tugitoolis kössi tõmbunud hiiglast Värnikut, kes järsku nägi välja nagu põlvepikkune poisike. «Vaat, mis hirm inimesega teeb,» mõtles Räim, kes oli enda üllatuseks täiesti rahulik, kuigi äsja oli leitud tema lemmikalluva laip ja reporterid olid Londoni lennukist maha jäänud. Köögis sidusid parameedikud Varese verist pead. «Ma ei taha haiglasse! Keeldun! Olümpia!» kostsid kannatanu kriisked, mispeale võdisev Värnik veelgi väiksemaks kägardus. Tema kõrval istus Tuvi, suu trotslikult kriipsuks surutud.«Lähete homme esimese lennuga. Maimu ajab piletid välja,» teatas Räim Värnikule ja Tuvile. Tuvi elavnes, aga Värnik ohkas raskelt ja vahtis oma värisevaid varbaid. «Šokis,» kohmas Tuvi kaaslasele osutades. Talle tuli hirmus mõte: «Äkki peaks Varese olümpiale saatma?»Sel hetkel ilmus ukse vahele uurija Toomepuu, kes oli viimaseid lauseid kuulnud: «Unustage olümpia. Keegi ei sõida mitte kuskile!» Räim tõstis pilgu hädiselt Värnikult ja uurija sarnasus minister Ligiga jahmatas tedagi. Ta imestas, kuidas turvamees sellise inimese toimetusse lasi.«Nagunii on kõik Eesti sportlased haiged,» jätkas Toomepuu. «Mis neist kirjutada. Sport on ohtlik.» Ta pidi peaaegu lisama, et sport võib lõppeda surmaga. «Mis teil siis siin juhtus?» uuris ta karmi häälega. Värnik puhkes lahinal nutma.«Mis juhtus, mis juhtus,» osatas Räim, püüdes meelde tuletada, mida oli ühest juhtimisõpikust säärastes situatsioonides käitumise kohta lugenud. Ta ei suutnud meenutada ja näppis tusaselt iPadi. Järelikult pidi ta lootma oma vaistule, mis õnneks oli eksimatu. «Vares lõi teise maha. Kadedusest. Miks te teda ei arreteeri?»Toomepuu elavnes: «Nii! Üks lõi teise maha ja seejärel endale pähe - millega? Teil pole köögis ju panni. Kontrollisin.»«Meil on mikrolaineahi,» hakkas Räim seletama, aga taipas, et ahjuga on keeruline iseendale vastu pead lüüa.«Kes veel mõrva ajal toimetuses viibisid?» nõudis Toomepuu Räimest väljagi tegemata. «Eelarvamustega kehkenpüks, tüüpiline juhtivtöötaja,» mõtles ta. Nagu nende Rooskapsaski. Ta vaatas Tuvi otsa, sest töinav Värnik oli näo kätesse peitnud. Tuvi nägi välja nagu keskealine kirikuõpetaja ja Toomepuu leidis, et säärane inimtüüp mõjub rahustavalt.«Noh, nemad ise. Vares ja see teine,» ei suutnud Tuvi vaese Carlos-Rauno nime välja öelda. «Ja küljendajad toimetuse teises otsas. Koristajat nägime Värnikuga kah.»«Maimu oli veel tööl,» poetas Värnik ootamatult vahele. «Tema kott vedeles laua peal. See on sihuke suur ja punane, hakkab silma.»«Muidugi suur, kui töölt pidevalt WCpaberit varastada,» torkas Räim, kellele tegi tuska, et uurija enam tema poolegi ei vaadanud. Nagu oleks ta mingi tähtsusetu tegelane.«Aga kus teie olite, härra, mis teie nimi oligi?» pööraski Toomepuu talle kohe tähelepanu. järgneb...


Tallinn saab kalaturu - Ehitusuudised\nTallinn saab kalaturu\nTallinna abilinnapea Taavi Aas ja peaarhitekt Endrik Mänd rääkisid tänasel pressikonverentsil avaturgude kadumisest ning uuest mere lähedale loodavast kalaturust.\nSeades eeskujuks Helsingi kalaturu, on ka Tallinnas plaanis teha kaasaegne kauplemispind, mis töövälisel ajaloleks osa rannapromenaadist. Õhtuti toimuks kalaturu üritused.\nKalaturust saaks Linnahalli taguseid erinevaid rannaäärseid tõmbekeskusi ühendava linnasadama lahutamatuks osaks.\nLisaks on Tallinna linnavalitsusele nende hoone kitsaks jäänud ja ka uus hoone plaanitakse luua mere lähedale, et tuua linnakodanikku merele lähemale. Hoone kõrgus on määratud Linnahalli lähedusest lähtuvalt. Hoone peaks tulema 4-6korruseline. Et uus hoone linnaga sobiks korraldatakse ehituslahenduse leidmiseksrahvusvaheline arhitektuurivõistlus. Abilinnapea sõnul peaks linnavalitsus antud kontseptsioonis kirjeldatud hoonesse ära mahtuma.\nAntud hetkel on kontseptsiooni näol tegemist kinnitamata plaaniga, mis Aasa sõnul homme sarnasel kujul linnavalitsuse istungil loodetavasti heaks kiidetakse.\nKontseptsioon linna avamisest merele puudutab teiste hulgas ümberehitusi Tallinna Linnahallis, kultuurikatlas, on plaanis luua suurem rannapromenaad, uhke raepark ja kalaturg ning paremini funktsioneeriv linnasadam.


Kvartslambid liigeste raviks - Quartz ultraviolett bakteritsiidse irradiator, OUFK,\nKvartslambid ruumi desinfitseerimiseks\nKvartslambid liigeste raviks, Kvartslambid ruumide desinfitseerimiseks - Põletik\nSeadmed on varustatud lülitiga, mis automaatselt reguleerib laternate tööd. Elektrilise voolu läbimisel läbi selle tekitatakse UV-kiirgus, millel on antimikroobne toime õhukeskkonnale ja töödeldud ruumis asuvate objektide pinnale. Seadme sisselülitamisel läheb vool läbi kompositsiooni, mille tagajärjel tekib ultraviolettkiirgus ja lamp algab bakteritsiidse toimega.\nMinini sinine lamp nina ja kõrvade soojendamiseks on üks enim tuntud ja aeg-ajalt testitud viise, kuidas aidata keha haigusega toime tulla. Mõtle, mis moodustab selle seadme ja millal seda saab kasutada. Sinise soojenduslamp: rakendus. Mis on efektiivsus? Sinine latern Minin reflektor on füsioterapeutiline seade, mis on helesinine kollasus, mis on ümbritsetud spetsiaalse peegelpildiga.\nHalb vere hüübimine, suur verejooksu oht. Neuralgilised ja südamehaigused. Onkoloogilised protsessid mis tahes lokaliseerumise organismis.\nSee seade töötab elektrivõrgust. Tegelikult on see tavaline hõõglamp, mis on värvitud siniseks. See varis tungib läbi suletud silmalaugude kaudu ja silmad ei pimenda. Peegli laterna varjund aitab keskenduda ja juhtida valgust ühel hetkel.\nSelliste tingimuste juures on igasuguse kvartslambi kasutamine vastunäidustatud. Ka avatud tüüpi kvartsvalgustusseadmed mõjutavad sisustust ja sisekujundust negatiivselt. Seetõttu kodus kasutamiseks pole need sobivad.\nKirjanduses on selle seadme autorsus omistatud sõjaväearstile A. Lisaks meditsiinilisele kasutusele kasutatakse siniset lampi laialdaselt taimekasvatuses kui kunstlikus päikeses, loomakasvatuses kanade aretamiseks ja Kvartslambid liigeste raviks otstarbeks. Selle seadme terapeutiline toime ja omadused põhinevad infrapunakiirguse toimel inimese nahale.\nSee kiirgus soojendab naha ülemisi kihte ja tungib osaliselt nahaalusesse rasva. Selline soojaärastus aitab vähendada turset, parandab löögi piirkonnas mikrotsirkulatsiooni, vähendab valu ja stimuleerib organismi loomulikku immuunsüsteemi kaitset. Kohalik soojus avaldab positiivset mõju veresoonte mikrotsirkulatsioonile, parandades põletikuliste piirkondade toitumist ja verevarustust. Kuidas kasutada nina soojendamiseks sinist lampi Vaatamata seadme näilisele lihtsusele ei mõista paljudel patsientidel, miks on vaja sinist lampi ja kuidas see toimib.\nKvartslambid liigeste raviks, kuidas kasutada sinist lampi ettenähtud eesmärgil. Kui seade on võrku sisse lülitatud, peab lamp põlema, mis peegli peegli tõttu tekitab teatud kuumuse ekspositsiooni. See on tähtis!\nSõltuvalt peegeldist lambivari võib helendav voog olla erineva ala ja intensiivsusega. Mida väiksem on lambivari diameeter, seda väiksem on löögipind ja seda tugevam on termiline efekt.\nLisaks on nende seadmete viimastel mudelitel reguleeritavad Kvartslambid liigeste raviks, mida saab erinevate nurkadega painutada. Lambi termiline energia mõjutab nahka.\nSee viiakse kokkupuutumiskohta cm kaugusele. Samal ajal tunneb patsient meeldivalt soojaks. Valgus langeb kiiritatud tsoonile risti või veidi nurga all. Kuidas soojendada nina sinise lambi ja teiste näojatega? Kõik juhtub täpselt sama, kuid kui patsiendi silmaga töötamine peab olema suletud, sest selline termiline efekt kuivab silma limaskesta ja võib põhjustada konjunktiviidi tekkimist ja silma kuivuse ilmnemist.\nAllikas: nasmorkam. Lamp soojendab maksimaalse ninaotsa piirkonda minutit mõlemal küljel kaks korda päevas kuni püsiva kliinilise paranemiseni või päeva jooksul. Kui patsiendi seisund halveneb pärast ravitsentsioneerimist, peate protseduuri peatama ja pöörduma spetsialisti poole. See on vastunäidustatud soolele sinusoole soojenemisega, millega kaasnevad kopsu-nekrootilised protsessid.\nRaseduse ajal Rasedus ja imetamine on sellist tüüpi ravi vastunäidustuseks. Kasutamisnäited Minin reflektor: mida Hurt harja paisumine kuumutada? Selle füsioteraapia efekti meetodi kasutamise näited on järgmised: müosiit lihaste põletik ; ülemiste hingamisteede mittekõrvaline põletikuline patoloogia kõrvad, nina ja kurgus ; verevalumid, vigastused, tibud; nahahaigused jne Mis saab veel sinist lampi soojeneda?\nSeda kasutatakse lammaste nahahaavade ja erosioonide raviks, mis aitab toime tulla vigastuste, põletuste ja külmakahjustusega. Külma sinise laterna nina soojendamine Selle seadme külma nina soojendamiseks on väga lihtne. Sessioon ise kestab minutit. Alustage ravi kolme minutiga, seejärel suurendage iga minut iga minuti võrra ja tõstke seansi kestel minutit.\nSeda protseduuri saab teha korda päevas, olenevalt tõendusmaterjalist ja organismi individuaalsest tundlikkusest.\nKui palju sooja nina sinise lambiga? Riniidi vabanemiseks viiakse istungid läbi neli korda minutit kolm korda päevas. Kvartslambid liigeste raviks kestus on päeva. Sinine lamp kõrva soojendamiseks Minini peegeldajat kasutatakse katarlaalse mitte-veresoonega keskkõrvapõletiku, eustahiidi ja kõrva ummistumise raviks. Et soojeneda, peab patsient tagurpidi tõmbama tagurpidi ja ülespoole nii, et kuumus tungib sisse põletikualasse.\nLisaks on võimalik mõjutada mastoidprotsessi piirkonda, mis asub aurikli taga. Kuidas soojendada kõrva sinise lambiga?\nNad hakkavad soojenema mitu minutit, suurendades järk-järgult seansi aega minutiga. Menetlus toimub nädalas korda päevas. Keelatud on kasutada koos pankrease keskkõrvapõletiku ja mastoiditiga.\nKvartslambid ruumide desinfitseerimiseks\nSinine lamp: vastunäidustused Tähelepanu Selline füsioteraapia on vastunäidustatud pahaloomuliste kasvajate, raseduse ja ägedate mürgistuse korral. Ärge kasutage seda palaviku ja kõrge temperatuuri ajal. Hormonaalse ravi taustal ei ole soovitav ravida tsütostaatikume ja immunostimuleerivaid aineid.\nSeadme kasutamine on keelatud, kui patsiendil on tõsised dekompenseeritud siseorganite haigused. Laste kasutamise tunnused Laste jaoks valige suure läbimõõduga ja väikese voolu intensiivsusega seadmed.\nSinise lambiga töötlemine toimub alati täiskasvanu kontrolli all. Kuidas soojendada lapse nina kodus? Selleks peate istuma või panema natuke patsiendi.\nSeadet hoitakse cm kaugusel näost ja palutakse lapsel silmad sulgeda. Alustage nina ja pirnide soojenemist esimest korda ühe minuti jooksul. Sellisel juhul jälgige lapse naha ja tema tervise reaktsiooni. Kui tekib terav punetus või valu, seanss peatatakse.\nKui kõik on korras, siis põletikupiirkonnad jätkavad iga päev soojenemist, lisades iga päev 1 minut ja seanssi minutit. Kogu riniidi ja teiste ENT-patoloogiate ravikuur kestab päeva. Suurepärane hõrenenud ninakaudse väljalangemisega seisab ravi sinise lambiga. Seadme kasutamine haiguse akuutses perioodis, koos pankreatiliste protsesside ja onkoloogilise patoloogiaga on vastunäidustatud.\nRasketel juhtudel peaksite konsulteerima arstiga. Infrapuna lamp Medisana IRL - ülevaade Kodu arst või hädavajalik asi külmas aastaajas, eriti neile, kellel on lapsed.\nEsmaabi kestva köha ja nohu ennetamiseks. Ma nägin esimest korda seda lampi oma arstilt, kui käisin oma poja raviks tugev köha, mida me pikaajaliselt ravime, kuid kes ei tahtnud taanduda.\nPärast 3-päevast rindkere soojenemist ja minutilist tagasiõppimist hakkas kõhk, mis meid peaaegu kuus piinles, tagasi nõrguma.\nNüüd poeg kõhkles taas ja samal ajal temaga ka mina Arst soovitas soojeneda, ja ma otsustasin osta lampi, et lapsed sinepplaatidega piitsuksid. Tootja lubab: Kuum kiirendab vereringet ja toetab seega tervendavat protsessi. Infrapuna-lamp tekitab intensiivse kiirguse, mis tarnitakse valguse kujul töödeldava kehaosadele. See valguskiirgus omab tungimist naha sügavaimale kihti. See tundub olevat tõsi nüüd kogu pere soojendab õigeid kehaosi. Vähendab köha, nohu ja isegi tsüstiidi alustamist.\nKuigi nina soojendas, märkasin pärast mitu seanssi, et väikesed nahapõletikud muutuvad vähemaks. Ma üritan nahka kasutada. Kuna hagi infrapuna lamp Medisana IRL viib laienemine naha poorid, seda saab kasutada tõhusamaid ja sügavamale naha puhastamiseks. Seega kreemid ja muud kosmeetikavahendid imenduvad sügavamalt ja kiiremini. Oluline: lambi kasutamise kestus - minutit, korda päevas, mitte üle 15 minuti korraga. Valgus ei näe, siis on soovitav kanda erilist prillid, mis ei ole komplektis, kuid ma nad läksid teise seadmega.\nNii, mis meil lõpuks on: Stimuleerib vereringet. Vähendab valu ja soodustab üldist lihaste lõõgastumist. Külmade sümptomite ennetamine ja ravi. Kavandatud ka kosmeetilise nahahoolduse jaoks.\nLambi võimsuse vatti, 4 kalde reguleerimine, ainult negatiivsed - puudub toitenuppu, lamp hakkab pärast kahvel võrgus. Millal saab infrapuna-lampi soojenemine aidata? Kodus on selline lamp, kuidas seda kasutada.\nKas see aitab kinni nina või ainult külmaga?\nMis on kodu kvartslamp: mudelite valik ja omadused - Bronhiit April\nDisain kasutab lampi tüüpi DKB\nKöha ja kurguvalu? Tead, kodus, ma arvan, et infrapuna lamp on lihtsalt hädavajalik! See on nii hea abiline, nii Kvartslambid liigeste raviks arst! Eriti kui teie leibkond on altid erinevatele külmetushaigustele. Lambipõhi põhimõte on väga lihtne: valgus soojendab keha kehaosa, samas kui veri ulatub selle piirkonnani rohkem, toob kaasa rohkem hapnikku.\nValu leevendamine eemaldatakse kohalikust soojenemisest. Ravi kestus sõltub haige organist ja istung kestab kakskümmend kuni kolmkümmend minutit.