Bush ja Gorbatšov arvavad, et külm sõda hakkab lõppema - AJALUGU - Teave\nBush ja Gorbatšov arvavad, et külm sõda hakkab lõppema\nMalta ranniku lähedal kohtudes avaldavad president George Bush ja Nõukogude Liidu juht Mihhail Gorbatšov avaldusi, mis viitavad kindlalt sellele, et külma sõja tuumiku pikaajaline vaen võib lõppeda. Kommentaatorid nii USA -s kui ka Venemaal läksid kaugemale ja teatasid, et külm sõda on läbi.\nKõnelused olid osa kahe liidri vahel toimunud esimesest tippkohtumisest. Bush ja tema nõunikud olid tippkohtumise suhtes ettevaatlikult optimistlikud, soovides jälgida Reagani eelmise administratsiooni samme relvastuskontrolli suunas. Gorbatšov oli üsna häälekas oma soovis luua paremaid suhteid Ameerika Ühendriikidega, et ta saaks jätkata oma siseriiklikku reformikava, ning avaldas rohkem avaldusi selle kohta, et kõnelused olid esimene oluline samm külma sõja lõpetamise suunas. Venemaa juht ütles: "Külma sõja tunnustest tuleks loobuda."\nLOE LISAKS: Kuidas George H.W. Bush lõpetas selle, mida Reagan külma sõja lõpetamisel alustas\nTa jätkas ettepanekut, et „võidurelvastumine, umbusaldus, psühholoogiline ja ideoloogiline võitlus - need kõik peaksid olema minevik.” Bush oli oma avalduses mõnevõrra vaoshoitum: „Nõukogude Liidus käimasoleva reformiga seisame USA ja Nõukogude suhete uhiuue ajastu lävel. Meie käsutuses on aidata igaüks omal moel kaasa Euroopa lõhenemise ületamisele ja sealse sõjalise vastasseisu lõpetamisele. ”\nHoolimata retoorika positiivsest keerdumisest saavutati tippkohtumisel siiski vähe sisu. Mõlemad pooled leppisid kokku, et nad töötavad 1990. aastal välja lepingu, mis käsitleks tuumarelvi ja tavarelvi. Gorbatšov ja Bush leppisid samuti kokku, et 1990. aasta juunis toimub Washingtonis uus tippkohtumine.\n12.03.1989: Bush ja Gorbatšov tuyên bố Chiến tranh Lạnh sắp kết thúc\nVào ngày này năm 1989, trong cuộc họp ngoài khơi bờ biển Malta, Tổng thống Mỹ George Bush và Tổng Bí thư Liên Xô Mikhail Gorbachev đã đưa ra tuyên bố rằng những thù h tran hậ hận . Còn các nhà bình luận Mỹ và Liên Xô thì thậm chí còn đi xa hơn khi tuyên bố rằng Chiến tranh Lạnh đã kết thúc.\nCuộc đàm phán là một phần của hội nghị thượng đỉnh lần đầu tiên được tổ chức giữa hai nhà lãnh đạo. Bush và các cố vấn của ông rất lạc quan về lần gặp mặt này, hy vọng sẽ tiếp tục vấn đề kiểm soát vũ khí mà chính quyền Reagan trước đó đã đạt đượ Còn Gorbatšov cũng đã lên tiếng mong muốn sẽ có quan hệ tốt hơn với Mỹ, để ông có thể theo đuổi chương trình cải cách trong nước. Gorbatšov thể hiện rằng cuộc đàm phán đã đánh dấu một bước quan trọng đầu tiên hướng tới kết thúc Chiến tranh Lạnh.\nNhà lãnh đạo Liên Xô tuyên bố, „Những đặc điểm của Chiến tranh Lạnh nên được bỏ đi.” Ếng tiếp rằng “Chạy đua vũ trang, thiếu tin tưởng, đấu tranh về tâm lý và ý thức hệ, tất cả những điều ấy nên để lại quá khứ.” Bush thì phần nào kiềm chế hơn trong phát biểu của mình: „Với tình hình cải cách đang được tiến hành ở Liên Xô, chúng ta đang đứng trước ngưỡng cửn hỷ củn củn Chúng ta hoàn toàn có thể đóng góp theo cách riêng của mình nhằm vượt qua sự chia rẽ ở châu Âu và kết thúc cuộc đối đầu quân sự tại đó. ”\nRegan nägi tuumasõjas "hea ja kurja vahelise vana võitluse" pikendust, väites samas, et ülemaailmse sõja vältimiseks on vaja suurendada tuumarelvi ning edendada teadust ja tehnoloogiat.\n1982- relvakulutused kasvasid 13%\nTridenti allveelaevade arendamine, & quotstealth pommitaja & quot; neutronpomm (kapitalistlik pomm, hävitatud bioloogiline aine, mitte hooned)\nUSA lubab, et ei paiguta Euroopasse ühtegi oma raketti (Cruise ja Pershing II) vastutasuks, kui NSV Liit eemaldab kõik oma raketid Euroopast. (SS-20 raketid)\nNSVL peaks rohkem ära viima (ligi 600 raketti, võrreldes 572 USA kavandatud kasutuselevõtu lõppemisega)\nTegeles ainult maapealsete rakettidega, mitte merepõhiste või õhusõidukitega.\nAndropov kutsus üles relvakontrollile\nVastastikune usaldamatus ja kahtlus\nKavandatud piirmäär 5000 rakettide lõhkepead.\nUSA jätkas rakette Euroopas\nNSV Liit surus 1981. aastal Poolas maha solidaarsuse ametiühingu Lech Walesa juhtimisel, kutsudes üles kutsuma ametiühinguid. Sõjaseadust kasutades suruti maha, kuid sundis Poola valitsust läbirääkimistesse, mis viis Poola kommunistliku valitsuse kokkuvarisemiseni. (Kõrgus- 9,4 miljonit liiget) (USA majandussanktsioonid Poolale, peatatud Poola kalapüügiõigused USA vetes, blokeeritud Poola IMFilt abi saamast ja peatatud nafta- ja gaasitehnoloogia müük NSV Liidule)\nGorbatšovi roll Nõukogude Liidu kokkuvarisemisel\nMeeleheitel Gorbatšov, kes polnud päris kindel, miks see kõik nii kiiresti juhtus, lahkus ametlikult Nõukogude Liidu presidendi ametist 1991. aasta jõulupühal-seitsekümmend neli aastat pärast bolševike revolutsiooni. Põhjustest rääkides rääkis ta „totalitaarsest süsteemist”, mis takistas Nõukogude Liidul muutumast „jõukaks ja heal järjel riigiks”, tunnistamata Lenini, Stalini ja teiste kommunistlike diktaatorite rolli selle loomisel ja säilitamisel. totalitaarne süsteem. Ta viitas “hullumeelsele militariseerimisele”, mis oli halvanud “meie majanduse, avalikkuse hoiakud ja moraali”, kuid ei võtnud endale ega teistele kindralitele, kes olid kulutanud sõjaväele kuni 40 protsenti Nõukogude Liidu eelarvest, mingit süüd. Ta ütles, et "külm sõda on lõpetatud", kuid tunnistas, et ühegi Lääne liidri roll sõja lõpetamisel ei ole.\nVaid kuue aasta pärast astus olematu riigi valimata president tagasi, eitades endiselt. Sel ööl tulid haamer ja sirp Kremli tipult alla, asendades Venemaa sinise, valge ja punase lipuga. See on ajaloo iroonia, märgib Adam Ulam, et „väide, et kommunism on rahvaste vahelise rahu jõud, tuleks lõpuks oma sünnikohas rahule jätta”. Vaadates tagasi Ameerika pikimale sõjale ja Nõukogude Liidu lagunemisele, kirjutab Martin Malia: "Külm sõda ei lõppenud, sest võistlejad jõudsid kokkuleppele, mis lõppes Nõukogude Liidu kadumise tõttu."\nKui Gorbatšov jõudis pastaka poole, et allkirjastada dokument, mis ametlikult lõpetab NSV Liidu, avastas ta, et sellel pole tinti. Ta pidi sündmust kajastava CNN -i televisiooni meeskonnalt pliiatsi laenama. See oli sobiv lõpp kellelegi, kes polnud kunagi juht nagu Harry Truman või Ronald Reagan, kellel olid selged eesmärgid ja strateegiad nende saavutamiseks. Ajaloolased Edward Judge ja John Langdon järeldavad, et Gorbatšovi katse teha liiga palju liiga kiiresti, „koos tema alahindamisega natsionalismi atraktiivsuse osas lõhestas kommunistliku partei ja lõhkus Nõukogude Liidu”.\nGorbatšov katsetas, kõigutas ja nõustus lõpuks kurnatult ajaloo ühe verisema režiimi lagunemisega. Ta väärib tunnustust (kui mitte Nobeli rahupreemia) selle eest, et ta tunnistas, et toore jõud ei päästa sotsialismi Nõukogude Liidus ega selle satelliitidel ega takista Nõukogude Liidu langemist.\nGorbatšov ja külma sõja lõpp\nSee oli üks paljudest intrigeerivatest tähelepanekutest, mille tegi David Hoffman, Washington Posti kaastöötaja ja raamatu "The Dead Hand: The Untold Story of the Cold War Arms Race and its Dangerous Legacy" (2010. aasta Pulitzeri teadusauhind) autor. Ülemaailmse julgeoleku peadirektoraadi sponsoreeritud kõnes jagas Hoffman mõningaid teadmisi, mis ta avastas oma uurimuses filmi "The Dead Hand" kohta.\nLisaks teabele, mis koguti Reagani eesistumise ajal ja Moskva büroo juhatajana Valget Maja käsitledes, koos intervjuude, mälestuste, päevikute, uudiste ja arhiivimaterjalidega (tavaline ajaloolaste ja biograafide salk), oli Hoffmanil juurdepääs ka ainulaadne materjaliallikas - Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee kaitseministeeriumi sisedokumentide kogumik.\nPaberid kogus väljaõppe saanud Nõukogude lennundus- ja raketidisainer Vitali Katajev, kes veetis ligi kaks aastakümmet keskkomitee töötajana. Katajev oli püüdmatu märkmete tegija, kirjutades oma ajakirjadesse põhjalikke sissekandeid ja säilitades rohkem kui 10 000 lehekülge originaaldokumente külma sõja võidurelvastumise kohta. Need dokumendid annavad esmakordselt otsese vaatenurga Kremli mõtlemisele ja otsustamisele alates 1974. aastast kuni Nõukogude Liidu lagunemiseni 1991. aastal.\nHoffmanile pakkusid erilist huvi Katajevi paberid, mis paljastasid uut ja kõnekat teavet Nõukogude reaktsiooni kohta USA strateegilise kaitse algatusele (SDI) ja nende ebaseaduslikele bioloogiliste relvade programmile.\nVastupidiselt levinud arvamusele, et NSV Liidu vastus SDI -le pankrotistas Nõukogude Liidu, pani Gorbatšov meelega USA algatusele vastu.\nNagu Hoffman selgitas, olid Nõukogude teadlased uurinud kosmosepõhise laserraketitõrjesüsteemi tehnilist teostatavust, kuid jõudsid järeldusele, et vajalik teadus ja tehnika on 20 aasta kaugusel. "SDI häiris neid täielikult," ütles Hoffman. "Nad ei uskunud, et SDI töötab, nii et miks USA - mis oli tavaliselt nii praktiline - kulutas sellele nii suuri summasid?" Mõne nädala jooksul pärast ametisse astumist sai Gorbatšov ettepaneku ehitada Nõukogude Tähesõdade süsteem. Satelliitide, kosmosevõimendite, radarite ja laserite juhid, disainerid ja ehitajad lõid kokku kõik selle valdkonna tegevused - Katejev kogus projekteerimis- ja katsetamisetapis 137 projekti, teadusuuringute faasis 34 projekti ja põhiteaduses 115 projekti -ulatuslikuks programmiks, mis oleks pakkunud sõjatööstuskompleksile aastateks tohutuid uusi toetusi.\nGorbatšov pani plaani oma alumisse sahtlisse. "Ta ei tahtnud relvavõistlust kosmoses," ütles Hoffman.\nGorbatšovile esitati ka plaan asutada ebasümmeetriline vastus SCI-le-panna igale SS-18 ICBM-le 38 lõhkepead (mitte 10 olemasoleva lepingu alusel)-USA raketikilbi ülekoormamiseks. Ta otsustas ka seda võimalust mitte kasutada.\n"Gorbatšov ei lõpetanud neid programme otseselt. Selle asemel lasi ta neil oma kaalu all surra."\nHoffmani sõnul ei näinud Gorbatšovi algusaastad ette, mis hiljem saabub. "Ta oli nõukogude süsteemi laps. Kuid kõik need aastad, mil ta tõusis läbi nõukogude bürokraatia, nägi ta riigi tohutut kaitsekoormust. Ta nägi, et Nõukogude Liidu toimimisviisis on midagi valesti." Gorbatšov keeldus praktilistel ja majanduslikel - mitte idealistlikel - põhjustel võidurelvastumises esialgu.\nReagan seevastu oli Hoffmani sõnul "romantik" oma püüdlustes tuumarelvad kaotada. Kuigi 1980. aastal tegi ta kampaaniat väga kumeral positsioonil, muutus Reagan pärast presidendiks saamist ja nägi vahetult riigi ettevalmistusi tuumasõjaks, kuid tuuma-Armageddoni kummitus oli sügavalt mures. Ta avaldas kahetsust heidutamise lähenemisviisi MAD (vastastikune tagatud hävitamine) üle ja nägi SDI -d kui võimalust tuumarelvade täielikuks kõrvaldamiseks.\nKahjuks olid pinged Ameerika Ühendriikide ja Nõukogude Liidu vahel 1980ndatel tõusuteel, mis juhtus Afganistani sissetungi ja Nõukogude Liidu poolt Korea lennukiga allatulistamise ning USA poolt Euroopas tuumarelvaga varustatud Pershingi rakettide paigutamisega. Nõukogude Liit ja eriti KGB kartsid USA ohtu alahinnata, mistõttu nad hindasid seda üle. Ja USA tegi nõukogude suhtes sama, "märkis Hoffman. Tagantjärele mõeldes olid ajad äärmiselt ohtlikud ja kogu maailmale oli õnn, et Gorbatšov, mitte tema vahetud eelkäijad, oli Nõukogude Liidu riigipea.\nArvestades tema vaoshoitust SDI ja tuumarelvade suhtes, on Gorbatšovi tegevus, mis on seotud Nõukogude ebaseadusliku mikrorelvade programmiga, mõistatuslik, märkis Hoffman.\nKui Gorbatšov 1985. aastal võimule tuli, oli Nõukogude Liidul Brežnevi algatatud ulatuslik bioloogiliste relvade programm, hoolimata sellest, et ta oli allkirjastanud bioloogilise relva konventsiooni. Lisaks siberi katkule tegelesid ka nõukogud rõugete, katku ja tulareemiaga, kuid nende kavatsused ja sihtmärgid selliste relvade osas pole selged.\n"Katejevi paberitest selgus, et 80ndate keskel ja lõpus välja antud biokarfääriprogrammi kohta oli mitu keskkomitee resolutsiooni. Raske uskuda, et need kõik allkirjastati ja väljastati ilma Gorbatšovi teadmata," ütles Hoffman.\n"Bioloogiliste relvade programmi kohta on isegi 1990. aasta mai memo Gorbatšovile - memo, mis ikkagi ei rääkinud kogu lugu. Nõukogud eksitasid maailma ja eksitasid oma juhte.\n"Ta teadis selgelt bioparfari programmist ja osales aktiivselt selle varjamises," ütles Hoffman. Kui Suurbritannia peaminister Margaret Thatcher 1990. aastal küsitles, vastas ta: "Ilmselt on meil rajatised selles valdkonnas töötavad, kuid mitte päris selles suunas." Kui USA riigisekretär James Baker 1991. aastal väitis, et Nõukogude omal on "kolossaalne Nõukogude bioloogilise sõja programm", vastas Gorbatšov: "Võib -olla on see kõik fantaasia?"\nMiks siis Gorbatšov nii palju vaeva nägi, et tuumarelvavõistlus peatada, kuid talus ja isegi varjas Nõukogude biorelvade programmi?\nHoffman pakub mitmeid võimalusi. "Võib -olla ta ei teadnud programmi täielikku ulatust, kuid mul on seda raske uskuda. Võib -olla soovis ta sõjaväelist strateegilist reservi, midagi tagataskusse, et SDI vastu võidelda. Ma arvan, et tõenäolisem on, et ta pidi oma lahingutes, et ta pidas tuumarelvavõistluse vastu võitlemist palju olulisemaks. "\nGorbatšov pälvis Nobeli rahupreemia 1990. aastal. Kuid vaatamata oma tohutule mõjule külma sõja lõpuleviimisel märkis Hoffman, et Gorbatšov on peaaegu omal maal.\nKatajev suri 2001. aastal. Tema paberid antakse hoiule Stanfordi ülikooli Hooveri institutsiooni raamatukogusse ja arhiivi.\nHoiatus Emptor: USA ambitsioonide privaatsed märgid\nÜha enam on tõendeid selle kohta, et USA oli ebasiiras, pakkudes Nõukogude Liidule mitteametlikke kinnitusi NATO laienemise vastu. Nagu Sarotte esmakordselt täheldas, näitavad USA arhiivide salastatud materjalid, et USA poliitikakujundajad kasutasid Saksamaa taasühinemise diplomaatiat, et tugevdada Ameerika positsioone Euroopas pärast külma sõda. 138 Ometi, kui Sarotte annab mõista, et jõupingutused Ameerika Ühendriikide kohaloleku suurendamiseks Euroopas algasid alles 1990. aasta veebruari lõpus või märtsis, siis James Baker Papersi, riikliku julgeolekuarhiivi materjalide ja George Bushi raamatukogu avaldatud dokumentide ülevaade kuna 2000. aastate lõpp viitab sellele, et hoog USA jalajälje laiendamiseks - eriti Ida -Euroopasse - algas lähemal aastate 1989–90 vahetusele. 139\nMAJUTUSE VALE LUBADUS\nAmeerika Ühendriikide jõupingutused oma mõju maksimeerimiseks peegeldasid Bushi administratsiooni üldist strateegiat, mida ta arvas, et USA peaks tegema vastuseks Nõukogude võimu kokkuvarisemisele, see ei kajastanud täielikult sõnastatud tegevusplaani. 140 Sellegipoolest oli USA poliitika üles ehitatud nii, et see takistaks Nõukogude mõju Saksamaa taasühinemisele, andes siiski mulje, et nõukogude mured on rahuldavad. Nendes tingimustes läheksid Nõukogude väed Kesk- ja Ida -Euroopast minema, nõukogude mõju väheneks ja Nõukogude Liit ei saaks USA poliitikat vaidlustada. Ameerika Ühendriigid võiksid seejärel otsustada, kas toetada NATO laienemist, nautides samas NATO enda ülemäärast mõju. 141 Lihtsamalt öeldes kavatsesid USA poliitikakujundajad, et Saksamaa taasühinemise tulemused annaksid USA -le vabad käed, koondades taasühinenud Saksamaa - külma sõja Euroopa suure auhinna - NATO -sse ja blokeerides igasuguse kokkuleppe, mis välistaks Ameerika võimalused Euroopa uues strateegiline maastik. Nagu Bush 24. – 25. Veebruaril 1990. aastal Camp Davidis Lääne -Saksamaa juhtkonnaga kohtudes täheldas, ei saa nõukogud dikteerida Saksamaa suhteid NATO -ga. Mind teeb murelikuks jutt, et Saksamaa ei tohi jääda NATO -sse. Kurat selle peale! Meie võitsime ja nemad mitte. Me ei saa lasta nõukogude võidu lüüasaamise lõualuudel siduda. ” 142\nVastupidiselt sellele, mida USA ametnikud oma nõukogude vestluspartneritele ütlesid, soovis Bushi administratsioon eraviisiliselt kasutada Nõukogude võimu kokkuvarisemist Kesk-Ida-Euroopas, et suurendada USA ülekaalu mandril.143 Pealegi näis see poliitika olevat strateegiliselt mõttekas ajal, mil keegi ei oodanud Nõukogude Liidu lagunemist ja USA planeerijad pidid valmistuma maailmaks, kus Nõukogude Liit võib jääda Euroopa suurimaks sõjaliseks ohuks. 144 Isegi enne 1990. aasta veebruari lõpus Camp Davidis Lääne -Saksamaa juhtkonnaga kohtumist oli Baker ebakindel Saksamaa NATOga taasühendamise väljavaate suhtes, märkides briifingulise dokumendi veerus, et USA ja Lääne -Saksamaa oleksid mööndustega võrreldes nõustunud pakkuda: "te pole näinud võimendatud väljaostmist enne, kui olete seda näinud!" 145 Selle eesmärgi võti, nagu paber oli välja töötatud, oli diplomaatilise protsessi struktureerimine, et tekitada USA tähelepanu nõukogude huvidele, kuid tegelikult vältida nõukogude "veto" ja anda Gorbatšovile "vähe tõelist kontrolli" Saksamaa taasühinemise tingimuste üle. . 146 Eesmärk oli tagada Nõukogude Liidu nõusolek NATO -ga taasühendatud Saksamaale ja seega säilitada USA osalemine Euroopas alliansi kaudu. 147 Sarnaselt kirjutas Scowcroft Bushile enne 1990. aasta mai-juuni Washingtoni tippkohtumist, et USA peab Gorbatšovile rõhutama „kriitilist seost” „eelseisva Nõukogude Liidu välispoliitika-eriti seoses Saksamaaga” ja USA-Nõukogude suhete edasise paranemise vahel. ” 148 Teisisõnu olid kõige kõrgemad USA juhid keskendunud strateegiliste eeliste kogumisele taasühendatud Saksamaa liitmisel USA domineeriva liiduga ning olid selle eesmärgi toetuseks isegi valmis ohustama USA ja Nõukogude suhete üldist olukorda. .\nSeda mõtlemist peegeldades võis välisministeeriumi ametnik 1990. aasta märtsis väita, et läbirääkimised kaks pluss neli esindavad „kaheteistkümne”, sest nad pakkusid „hooba ühtse Saksamaa liitmiseks NATO-ga, olenemata sellest, kas see nõukogudele meeldib või mitte. ” Eeldades, et Ameerika Ühendriigid hakkasid jõudma teiste endiste Nõukogude klientideni Ida -Euroopas, samal ajal kui Nõukogude sõjaline kärpimine jätkus, võisid USAd näha „uue Euroopa piirjooni, Saksamaa koos NATOga […] ja taaselustatud„ aktiivne puhver ” sakslaste ja venelaste vahel. " 149 Seetõttu ei kavatsenud Ameerika Ühendriigid Nõukogude Liitu niivõrd vastu võtta, kuivõrd kasutasid võimalust positsioneerida end külma sõja järgses Euroopas maksimaalse võimenduse saavutamiseks. Juba 1989. aasta detsembri lõpus soovitas Scowcroft Bushile, et Ameerika Ühendriigid on „strateegilisel ristteel” ja kas „leiavad viisi, kuidas sammu pidada diplomaatilise suhtluse intensiivistumise tempoga Euroopas” või leiavad end kontinentaalsest poliitikast kõrvale jäetuna. Selle dilemma lahendamisel oli kesksel kohal selle tagamine, et taasühendatud Saksamaa säilitaks oma sidemed NATOga, liikudes samas Ida -Euroopa võimujõududesse, et hõlbustada „USA palju tugevamat ja konstruktiivsemat rolli Euroopa keskel”. 150 NSC töötajat Robert Hutchings ja Robert Blackwill täpsustasid seda vaatenurka 1990. aasta jaanuari keskel, kirjutades Scowcroftile, et Saksamaa taasühinemine ja USA laienenud kohalolek Euroopas tugevdavad üksteist.\nUSA peab Kesk -Euroopas seisma Saksamaa ja Venemaa vahel. Kui ja kui meie sõjaline kohalolek taandub, peame leidma viise selle asendamiseks palju suurema poliitilise, diplomaatilise, kultuurilise ja kaubandusliku kohalolekuga.\nUSA tugev kohalolek Ida -Euroopas on samuti oluline vahend Saksamaa ühinemise protsessi, mis näib nüüd pöördumatuna, kujundamisel. Suurendades oma mõjuvõimu Ida -Euroopas, saame paremini juhtida FRG [Saksamaa Liitvabariigi] poliitika ida poole suundumist ja paremini positsioneerida mõjutada taasühendatud Saksamaa tulevikku.\nLõpetuseks, Ida -Euroopa on võti meie tulevase positsiooni tugevdamiseks Euroopas tervikuna. Meie võime säilitada alliansis tugevat poliitilist konsensust ja arendada partnerlust EÜga [Euroopa Ühendusega] sõltub olulisel määral meie mängimisest Ida -Euroopas. 151\nNATO TUGEVDAMINE JA LAIENDAMISE ARUTLEMINE\nSelle taustal ristusid 1990. aasta talvel alustatud Ida -Euroopa juhtide üleskutsed NATO kohalolekuks selles piirkonnas Ameerika Ühendriikide huviga süvendada oma osalust külma sõja järgses Euroopas. Näiteks 1990. aasta veebruari lõpus Budapestis toimunud koosolekul kuulis asevälisminister Lawrence Eagleburger Ungari välisministrilt „et uus NATO võiks pakkuda Kesk -Euroopale poliitilist katusvari”. 152 Märtsi keskpaigaks hakkasid Ameerika Ühendriikide huvid Ida-Euroopa ja Ida-Euroopa vastu NATO vastu kattuma, kuna USA hakkas mõtlema NATO-le kui vahendile, mille kaudu ta võib Ida-Euroopat „organiseerida”. 153 Juulis tunnistas Baker ise NATO idasuunalise laienemise võimalust, väites, et uuendatud Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioon pakub "poolel teel maja" valitsustele, kes soovivad Varssavi paktist välja astuda, kuid ei saa NATO ja EÜga ühineda. veel). " 154 Arvestades, et USA poliitikakujundajad lubasid samaaegselt rõhutada NATO poliitilist olemust, et muuta NATO Nõukogude Liidule vastuvõetavaks, viitab Bakeri kommentaar USA strateegia kahetisele olemusele. 155\nTeised USA seisukohad toetavad seda hinnangut administratsiooni kaheosalisele lähenemisele. Näiteks isegi kui Bush ja Baker 1990. aasta kevadel soovitasid, et CSCE annaks võimaluse külma sõja lõhesid ületada, väitsid juunis 156 välisministeeriumi ametnikku, et „CSCE peab täiendada NATO, mitte seda asendama. ” 157 Samuti hoiatas Baker juulis Bushi, Scowcrofti ja teisi kõrgeid poliitikakujundajaid eraviisiliselt, et „tegelik oht NATO -le on CSCE” 158 USA toetus CSCE muutmiseks võimsaks institutsiooniks oli vastavalt leige. 159 Selleks ajaks, kui Saksamaa 1990. aasta oktoobris ametlikult taasühines, olid USA jõupingutused NATO domineerimise tugevdamiseks ja CSCE mõju piiramiseks kristalliseerunud. 5. oktoobril jõudis ametkondadevaheline ülevaade järeldusele, et „USA peamine huvi on tagada, et NATO jääks Euroopa julgeolekustruktuuri keskseks sambaks”. 160 Ja 9. oktoobril väitsid NSC kõrged ametnikud, et NATO-d tuleb tugevdada, et vältida Euroopa tähelepanu üleminekut CSCE-le, tagades samal ajal, et NATO jääb „keskseks institutsiooniks Euroopa kaitse tagamisel” ja „Ida-Lääne julgeolekupoliitika juhtimisel”. 161\nVahepeal sai NATO idasuunaline laienemine üha enam osaks aruteludest USA võimaluste üle Euroopas. 1990. aasta oktoobri lõpuks küsisid NSC, välisministeeriumi, luurekogukonna ja kaitseministeeriumi ametnikud: „Kas USA ja NATO peaksid nüüd andma märku Ida -Euroopa uutele demokraatiatele, et NATO on valmis oma tulevast liikmestaatust kaaluma?” 162 Kuigi toona otsustasid USA poliitikakujundajad NATO laienemise vastu, püüdsid välisministeeriumi poliitika planeerimise staap ja kaitseministri büroo siiski hoida NATO „uks lahti ja jätta idaeurooplastele mulje, et NATO on igavesti suletud klubi. ” Isegi need, kes olid sel ajal NATO laienemise vastu, möönsid, et USA poliitika võib muutuda, ja nad nõustusid reserveerima kõik Ameerika variandid „Euroopa poliitilise olukorra arenedes”. 164 Arvestades, et NATO laienemise uurimisest kõige rohkem huvitatud ametnikud olid otsustajate, nagu riigisekretär Baker ja kaitseminister Dick Cheney, lähimate nõustajate hulgas, on need arutelud eriti paljastavad: 165 kaaluti mitte ainult NATO laienemist, vaid ka poliitikakujundajaid USA strateegiliste otsustajate kõrgeimatele tasanditele püüdsid seda küsimust edasi uurida. Seega, kui USA-Nõukogude läbirääkimised kogu 1990. aasta vältel pidid veenma nõukogude võimu, et USA ei laienda NATO-d teel ühistulise Euroopa loomisele, siis 1990. aasta oktoobri arutelud näitavad, et USA on juba laienenud mittelaienemise lubadusest, pidades kinni. NATO laienemine on pantvangis (1) Nõukogude käitumisele ja (2) USA valitsusesisestele aruteludele USA huvide üle. Erinevalt sellest, mida Ameerika Ühendriigid ütlesid Nõukogude Liidule, ei olnud laienemine mitte teatud tingimustel püha, vaid kaaluks USA NATO laiendamist.\nUSA DOMINANCE JA DIPLOMAATIKA 1990\nSelguse huvides ei ole tõendeid selle kohta, et Ameerika Ühendriigid kavatseksid 1990. aastal aktiivselt NATO-d Ida-Euroopasse laiendada, ning on vaieldav, kas Washingtoni poliitikakujundajad oleksid USA ja Nõukogude Liidu suhetele piiramatu hinnaga tugevdanud USA üleolekut. Siiski näitavad olemasolevad tõendid järsku lahknevust USA Nõukogude Liidule öeldu ja USA poliitikakujundajate eraviisilise kavatsuse vahel. Nõukogude ja teiste välispublikute jaoks kujutasid USA poliitikakujundajad maailma, kus USA loobub NATO laienemisest ja loob vastastikku vastuvõetava Euroopa korra. Kuid eraviisiliselt püüdsid USA poliitikakujundajad laiendada Ameerika Ühendriikide kohalolekut Kesk- ja Ida-Euroopas, pidades silmas Nõukogude Liidule esitatavate koostöö- ja üleeuroopaliste julgeolekustruktuuride tähtsust ning nad olid vastu kokkulepetele, mis piiraksid USA tulevasi võimalusi Euroopas. Selle jõupingutuste osana kaalusid ka Ameerika Ühendriigid aktiivselt NATO laiendamist, hoolimata vastupidistest kinnitustest.\nÜldiselt ja nagu USA välisministeeriumi nõunik Robert Zoellick 1990. aasta juunis kirjeldas, oli USA poliitika loodud selleks, et jätta mulje Euroopa julgeolekuga seotud liikumisest ja pakkuda Gorbatšovile saksa keele „mõningaid asju, mis muudaksid ta mugavamaks”. taasühinemine. 167 NATO tuleviku tähenduslik piiramine ei olnud aga tegelik eesmärk. Retoorika ja sisu lahknesid, kuna USA soovitas reageerida Nõukogude muredele, kuid astus praktilisi samme USA domineerimise tugevdamiseks Euroopas. Sobivalt nägi Bush seda kahekordset lähenemist juba varakult ette, öeldes Kohlile Camp Davidis: "Me võidame mängu, kuid peame seda tehes olema targad." 168 Isegi kui Nõukogude Liiduga diplomaatilised läbirääkimised edenesid, püüdis USA mööda hiilida paljudest 1990. aasta läbirääkimistel antud lubadustest.\n59e. Külma sõja lõpp\nBerliini müüri langemine. Raudse eesriide purustamine. Külma sõja lõpp.\nKui Mihhail Gorbatšov 1985. aastal Nõukogude Liidu võimu ohjad enda kätte võttis, ei ennustanud keegi revolutsiooni, mida ta toob. Pühendunud reformija Gorbatšov tutvustas NSV Liidule glasnosti ja perestroika poliitikat.\nGlasnost ehk avatus tähendas nõukogude ametnike suuremat valmisolekut läänelikke ideid ja kaupu NSV Liitu lubada. Perestroika oli algatus, mis võimaldas nõukogude kodanikele piiratud turusoodustusi.\nGorbatšov lootis, et nendest muudatustest piisab Nõukogude aeglase majanduse äratamiseks. Vabadus tekitab aga sõltuvust.\nNõukogude bloki lahtiharutamine algas Poolas juunis 1989. Hoolimata varasematest Nõukogude sõjalistest sekkumistest Ungaris, Tšehhoslovakkias ja Poolas endas, valisid Poola valijad oma seadusandlikku koosseisu mittekommunistliku opositsioonivalitsuse. Maailm jälgis murelike silmadega, oodates, et Nõukogude tankid tungiksid Poola, takistades uuel valitsusel võimule asumist.\nSiin lammutavad Saksa vägede meeskonnad Berliini müüri. Kui paljud olid Saksamaal kommunismi kokkuvarisemisel 1989. aastal müürile kirved ja kirkad viinud, algas Berliini müüri ametlik hävitamine alles 1990. aasta juunis.\nGorbatšov aga keeldus tegutsemast.\nNagu doomino, langesid Ida -Euroopa kommunistlikud diktatuurid ükshaaval. 1989. aasta sügiseks lammutasid ida- ja läänesakslased kirkaga Berliini müüri. Ungaris ja Tšehhoslovakkias tagandati kommunistlikud režiimid. Jõulupäeval hukati Rumeenia jõhker diktaator Nicolae Ceausescu ja tema abikaasa otseülekandes. Jugoslaavia viskas kommunismi ikke maha, et lahustuda kiiresti vägivaldseks kodusõjaks.\nNõuded vabaduse järele levisid peagi Nõukogude Liitu. Balti riigid Eesti, Läti ja Leedu kuulutasid end iseseisvaks. Juttu sarnastest meeleoludest kuuldi Ukrainas, Kaukaasias ja Kesk -Aasia riikides. Siin soovis Gorbatšov piiri tõmmata. Ida-Euroopa enesemääramine oli üks asi, kuid ta kavatses säilitada Nõukogude Liidu territoriaalse terviklikkuse. 1991. aastal tegi ta ettepaneku liidulepingu sõlmimiseks, andes liiduvabariikidele suurema autonoomia, hoides neid samas keskse kontrolli all.\nKui Mihhail Gorbatšov võttis 1985. aastal Nõukogude Liidu võimu, kehtestas ta poliitika glasnost ja perestroika lootuses aeglase majanduse äratamiseks. Sellest vabaduse maitsest tulenes külma sõja lõpetanud revolutsioon.\nSel suvel toimus konservatiivsete kõvameelsete riigipööre. Gorbatšov pandi koduarestisse. Vahepeal nõudis Venemaa Nõukogude Vabariigi juht Boriss Jeltsin karmide joonte vahistamist. Armee ja avalikkus asusid Jeltsini poolele ning riigipööre ebaõnnestus. Kuigi Gorbatšov vabastati, jäeti talle vähe legitiimsust.\nNatsionalistlikud juhid nagu Jeltsin olid palju populaarsemad, kui ta loota sai. 1991. aasta detsembris kuulutasid Ukraina, Valgevene ja Venemaa ise välja iseseisvuse ja Nõukogude Liit saadeti laiali. Gorbatšov oli ilma riigita president.\nAmeeriklased olid meeldivalt šokeeritud, kuid šokeeritud sellest hoolimata sündmuste pöördel Nõukogude blokis. Ükski tõsine diskursus NSV Liidu diplomaatilistel tasanditel ei käsitlenud Nõukogude Liidu kokkuvarisemise tõenäosust. Vabariiklased nõudsid kiiresti külma sõja võitmise eest krediiti. Nad uskusid, et Reagani-Bushi aastate sõjaväekulude poliitika sundis Nõukogude Liidu majanduskrahhi äärele. Demokraadid väitsid, et kommunismi ohjeldamine oli kahepoolne poliitika 45 aastat, mille alustas demokraat Harry Truman.\nTeised juhtisid tähelepanu sellele, et keegi ei võitnud tegelikult külma sõda. Ameerika Ühendriigid kulutasid triljoneid dollareid relvastamiseks Nõukogude Liiduga otsese vastasseisu eest, mida õnneks kunagi ei tulnud. Sellest hoolimata kaotasid tuhanded ameeriklaste elud Koreas ja Vietnamis volikirjaga sõdu pidades.\nEnamikul ameeriklastel oli raske harjuda külma sõja puudumise ideega. Alates 1945. aastast on ameeriklased sündinud külma sõja kultuuris, kus on esinenud McCarthyisti nõiaretke, koduõue pommivarjualuseid, kosmosevõistlus, raketikriis, d & eacutetente, Nõukogude sissetungi Afganistani ja ettepanek Star Warsi kaitsmiseks. Nüüd sai vaenlane peksa, kuid maailm jäi ebaturvaliseks. Mitmes mõttes oli ühe suurriigiga silmitsi seismine lihtsam kui kümnete kelmuste osariikide ja ülemaailmset terrorismi toetavate renegaatrühmade väljakutse esitamine.\nAmeeriklased lootsid lootusele vastu, et 1990ndate uut maailmakorda tähistatakse julgeoleku ja jõukusega, millega nad olid harjunud.\nLahkute Ameerika sektorist\n& ndashfamous sign at Checkpoint Charlie, tuntuim Lääne- ja Ida -Berliini vaheline ristumispunkt.\nLiana Fincki illustratsioon\n1. augustil 1991 suundus Air Force One Kiievisse, kus president George H.W. Bush esines oma presidendiaja üks keskseid välispoliitilisi kõnesid, tema nõunikud olid sõna üle tulises arutelus the.\n"Veenduge, et president jätab artikli välja. Ta peaks lihtsalt ütlema "Ukraina", "kutsus Jack Matlock, toonane Nõukogude Liidu suursaadik. "Ukraina-ameeriklased arvavad, et see artikkel kõlab pigem geograafilise piirkonna kui riigina."\n"Aga me ütleme" USA ", kas pole?" protesteeris üks presidendi kõnekirjutajatest.\n"Kui president ütleb" Ukraina ", saab Valge Maja järgmisel nädalal protestiks tuhandeid kirju ja telegramme," vastas Matlock. Matlock võitis ja täna Bushi presidendiarhiivis peetud kõne koopiatel on välja toodud pliiatsiga artiklid, mis oleks täielikult kadunud neil, kes loevad kõne tõlkeid vene või ukraina keeles. (Neil keeltel pole kindlaid artikleid.)\nAnekdoot, mis on seotud Serhii Plokhy erakordselt hästi ajastatud uue raamatuga Viimane impeerium: Nõukogude Liidu viimased päevad, rõhutab kognitiivsete raskuste astet USA poliitikakujundajatel oli saatuslikul 1991. aastal hakanud mõtlema laiale impeeriumile, mis oli seitsme aastakümne jooksul valitsenud ülemaailmses poliitikas 15 erineva riigina. Tuginedes salastatud USA ja Venemaa arhiividele, esitab Plokhy veenva juhtumi, et vastupidiselt Ameerika võidukäigule külma sõja võidust või hiljutisele paranoilisele Venemaa jutustusele külma sõja kaotusest ei oodanud USA kunagi Nõukogude Liidu lagunemist - tegelikult USA püüdis selle vältimiseks kasutada seda vähest mõju, mida tal oli olukorrale.\nNagu selgus, olid kindlad artiklid väikseimad probleemid, millega administratsioon Bushi kõnes silmitsi seisis. Kuna Ukraina natsionalismi tõusul ja Nõukogude Liidu lagunemisel arutati avalikult, kõlas Bush ettevaatliku noodiga, kui ta nõudis selliseid abimehi nagu tema riikliku julgeoleku nõunik Brent Scowcroft ja noor Venemaa ekspert Condoleezza Rice. "Vabadus ei ole sama mis iseseisvus," hoiatas ta. "Ameeriklased ei toeta neid, kes otsivad iseseisvust, et asendada kauge türannia kohaliku despootlikkusega. Nad ei aita neid, kes propageerivad enesetapplikku natsionalismi, mis põhineb etnilisel vaenul. ” Kõne vihastas Ukraina rahvuslasi ja Ameerika kullid ja teda nimetati kõneks "Chicken Kiev" New York Times kolumnist William Safire - hüüdnimi, mis jäi külge.\nBushi administratsioon üritas Nõukogude Liidu lagunemisel lahkarvamusi jagada, pooldades üleminekut demokraatiale ja vabaturukapitalismile ning Balti riikide iseseisvust-mille nõukogude poolne annekteerimine Teise maailmasõja ajal oli vaid nurinal vastu võetud. Ameerika Ühendriigid, kuid mitte liidu täielik lagunemine. Eelkõige oli riigisekretär James Baker mures, et Nõukogude Liidu lagunemine võib kaasa tuua „vägivalla ja verevalamise väljavaate ning tuumarelva leviku võimaluse”. "Jugoslaavia tuumadega" tundus väga reaalne potentsiaalne tulemus.\nBushi administratsioon hindas seda, mida ta nägi sõbralikuks ja produktiivseks suhteks Mihhail Gorbatšoviga, erinevalt tundmatust kogusest, mis oli Venemaa Vabariigi pingeline ja pidutsenud president Boriss Jeltsin. Mõlemad valitsused olid teinud koostööd perestroika ja glasnost, pidas läbirääkimisi tuumadesarmeerimislepingu üle ja toetas uusi Iisraeli-Palestiina rahukõnelusi. Gorbatšov ja Bush olid isiklikult lähedased, samuti nende perekonnad. "Baker ja tema välisministeeriumi nõunikud ei tahtnud Gorbatšovi pärast seda, mida ta oli teinud Nõukogude-Ameerika suhete parandamiseks, alt vedada," kirjutab Plokhy. Tänapäeva lugejale on üllatav, et Bush kirjutas jaanuaris oma Vene kolleegile.24, 1991, et kinnitada talle, et "Keegi ei taha näha Nõukogude Liidu lagunemist." On üllatavam, et kõik märgid viitavad sellele, et ta mõtles seda.\nVaevalt saate süüdistada Valget Maja selles, et ta ei näinud ette Nõukogude Liidu lagunemist, arvestades, et ka paljud Nõukogude poole osalejad ei tundunud seda ette aimanud. Veel Belavezha kokkuleppe, kolme suurima slaavi liiduvabariigi - Venemaa, Valgevene ja Ukraina - 7. detsembri kohtumisel, mis lahutas Nõukogude Liidu lõdvalt konföderatiivseks Sõltumatute Riikide Ühenduseks, esitas Jeltsin vajaduse säilitada mingi tugev liit. Kuid vaid mõni päev pärast seda, kui Ukraina valijad olid ülekaalukalt iseseisvuse valinud, oli Plokhy sõnul vastsündinud riigi de facto riigipea Leonid Kravtšuk järeleandmatu: „Nõukogude Liitu ei olnud enam olemas ja parlament ei lubanud tal luua uusi ametiühinguid. lahke. Ja Ukraina ei vajanud selliseid ametiühinguid: ukrainlased ei tahtnud ühte ikke teise vastu vahetada. ”\nIlma Ukrainata polnud Nõukogude Liitu. Nagu Plokhy kirjutab: „Veel 1922. aastal loodi NSV Liit, silmas pidades Ukrainat. Liit kujunes võimsa keskusega riigiks, mille eesmärk oli oma ajaloo esimesel kümnendil hoida ukrainlasi ja venelasi, kes olid varem domineeriv etniline rühm. Nagu oleme viimase kolme kuu jooksul õppinud, ei kohandunud suur osa Venemaa praegusest juhtkonnast kunagi täielikult ideega, et Ukraina on välisriik.\nIsegi pärast tippkohtumist ei tunnista USA Ukraina iseseisvust enne 25. detsembrit, mil Gorbatšov ametlikult tagasi astus, muutes Nõukogude Liidu lõpu vaieldamatuks. Vaatamata Ukraina-Ameerika rühmituste ja kongide tungivale nõudmisele oli administratsioon vastu pidanud mitu kuud. Nagu ütles mõjukas Ukraina Ameerika Kongressikomitee endine juht: „See NSV Liidu surma ja Ukraina olemasolu samaaegne tunnustamine oli klassikaline reaalpoliitika. Lihtsamalt öeldes oli reaalsusel uus mängija. USA lihtsalt nõustus. ” Muidugi sõnastas president Bush tol õhtul peetud kõnes asju pisut teisiti, kiites „totalitaarse diktatuuri, Nõukogude Liidu ajaloolist ja revolutsioonilist ümberkujundamist ning selle rahvaste vabastamist” kui „võitu meie väärtuste moraalse jõu eest”. . ” Sündis uus narratiiv: Nõukogude Liidu lagunemine, mitte lihtsalt selle poliitilise süsteemi lüüasaamine, oli kogu aeg olnud USA poliitika lõppeesmärk.\nHarvardi Ukraina ajaloo professori Plokhy kaubamärk kasutab nii Ameerika kui ka äsja salastatud Venemaa arhiive, et uurida Washingtoni ja Moskva vahelist mõistmislahte. Tema viimane raamat, Jalta: Rahu hind, väitis, et Franklin Roosevelt ja Winston Churchill alahindasid saatuslikul 1945. aasta konverentsil halvasti oma Nõukogude kolleegi Joseph Stalini. Seekord, Viimane impeerium omab laiemat ulatust nii kronoloogia kui ka tähemärkide arvu poolest ja seega pole see nii tihe jutustus, kuid kindlasti õnnestub raamatul edasi anda tohutu sündmuste torm, millega mõlema pealinna peamised osalejad 1991. aasta jooksul silmitsi seisid Plokhy jutustus augustikuisest riigipöördest ja pingeline õhkkond Gorbatšovi Krimmi dachas - kus Nõukogude liidril oli mõjuv põhjus arvata, et ta võiks kahtlastel asjaoludel ametis olles surnuks järgida mõnda oma eelkäijat - on eriti oluline.\nIlmselt värvivad viimase paari kuu sündmused lugeja reaktsiooni. Kui lugeda hirme tuleviku pärast, mida Gorbatšov väljendas vahetult enne koondamist-„Seitsekümmend viis miljonit inimest elab väljaspool oma„ väikese isamaa ”piire… Mis siis on nad kõik teise klassi kodanikud?”-raske on mitte mõelda õigustusele kaitsta etnilisi venelasi, mida Vladimir Putin on kasutanud oma rünnakuteks Ukrainasse. Pärast Krimmi annekteerimist mõtiskles Putin ise 1991. aasta sündmuste üle, öeldes Venemaa parlamendile televisioonis peetud kõnes: „Miljonid venelased läksid ühes riigis magama ja ärkasid võõral maal - osast said endise Nõukogude Liidu etnilised vähemused vabariigid. Üks kõige lõhestunumaid inimesi Maal. ” Ühe hiljutise küsitluse kohaselt nõustub vähemalt kuus kümnest venelasest arvamusega, et on naaberriikide osi, mis peaksid õigustatult kuuluma Venemaale. Mõte, et piirid tõmmati meelevaldselt läbi suurema vene rahva, on võimas.\nFoto viisakalt Susan Wilson\n1991. aasta ajalugu tasub vaadata ka nüüd, kui Ukraina on taaselustanud USA välispoliitikas vana arutelu: kas Ameerika peaks esmajärjekorras toetama rahvusvähemuste õigust ise valitseda või toetada riikide suveräänsust olemasolevates piirides. Kui USA on rääkinud suurest mängust esimesest ideaalist, mis pärineb vähemalt Woodrow Wilsonilt, siis teine on sageli kaldunud võitma ülemaailmse julgeoleku nimel. Nagu Bushi suursaadik Ukrainas Roman Popadiuk raamatus ütleb, pole „ühel suurriigil teise lammutamist toetada” nii lihtne.\nNagu Plokhy märgib, peaksid Valges Majas elavad inimesed, kes arvasid, et USA peaks võtma aktiivsema rolli uute osariikide iseseisvuse tunnustamisel ja aktiivselt Nõukogude Liidu lagunemise poole püüdlemisel - sellised tegelased nagu kaitseminister Dick Cheney ja tema asetäitja Paul Wolfowitz —Viiks hiljem USA välispoliitika üllatavalt uude suunda. Plokhy esitab veenva juhtumi, et Bushi kõrgema administratsiooni ebaõnnestunud võidukäik tõi kaasa tema poja katastroofilise ärevuse. Lõppude lõpuks, kindlasti, kui USA agressiivne välispoliitika võib viia ajaloo ühe võimsama impeeriumi kokkuvarisemiseni, võib see Lähis-Idas ümber kujundada teise astme diktatuuri.\nLõpuks ei olnud administratsiooni esialgsed hirmud Nõukogude kokkuvarisemise tagajärgede pärast täiesti valed. Viimase impeeriumi lagunemine oli sageli verine sündmus, kus tuhanded inimesed hukkusid ja põgenesid konfliktides Gruusias, Aserbaidžaanis ja - tänaseni - Põhja -Kaukaasias. Kuid paljud Washingtonis ei kartnud seda massilist tulekahju.\nVenemaal mäletatakse 1991. aastat muidugi hoopis teisiti, Putin nimetab NSV Liidu lagunemist “sajandi suurimaks geopoliitiliseks katastroofiks”. Paljudele venelastele tähendavad hiljutised arengud Ukrainas jõupingutusi nende vigade heastamiseks.\nAjaloo lõpu lõpp\n1990ndate alguses, optimism oli arusaadav. Kommunistliku impeeriumi kokkuvarisemine ja demokraatia näiline omaksvõtt Venemaa poolt näis olevat uue globaalse lähenemise ajastu. Külma sõja suurtel vastastel oli ühtäkki palju ühiseid eesmärke, sealhulgas majandusliku ja poliitilise integratsiooni soov. Isegi pärast 1989. aastal Tiananmeni väljakul alanud poliitilist mahasurumist ja pärast 1993. aastat Venemaal ilmnenud häirivaid ebastabiilsuse märke arvasid enamik ameeriklasi ja eurooplasi, et Hiina ja Venemaa on teel liberalismi poole. Boriss Jeltsini Venemaa näis olevat pühendunud poliitilise majanduse liberaalsele mudelile ja tihedamale integratsioonile läänega. Loodeti, et Hiina valitsuse pühendumine majanduslikule avamisele tekitab paratamatult poliitilise avanemise, olenemata sellest, kas Hiina juhid seda tahavad või mitte.\nSelline determinism oli iseloomulik külma sõja järgsele mõtlemisele. Globaliseerunud majanduses usuti laialdaselt, et riikidel ei jää muud üle, kui nad liberaliseerida-kõigepealt majanduslikult, siis poliitiliselt-kui nad tahavad konkureerida ja ellu jääda. Kui riikide majandused lähenesid teatud sissetulekutasemele inimese kohta, nõuaksid kasvavad keskklassid juriidilist ja poliitilist võimu, mida valitsejad peaksid andma, kui nad tahaksid oma rahvast õitseda. Kuna demokraatlik kapitalism oli arenevate ühiskondade ainus edumudel, valiksid kõik ühiskonnad lõpuks sellise tee. Ideede lahingus oli liberalism triumfeerinud. "Ajaloo lõpus," ütles Francis Fukuyama, "ei ole liberaalsele demokraatiale tõsiseid ideoloogilisi konkurente."\nVarase külma sõja järgsete aastate majanduslik ja ideoloogiline determinism tekitas kaks laia eeldust, mis kujundasid nii poliitikat kui ka ootusi. Üks oli püsiv usk inimkonna progressi paratamatusse, usk sellesse, et ajalugu liigub ainult ühes suunas-usk, mis sündis valgustusajal, purunes kahekümnenda sajandi jõhkrusest ja sai uue elu kommunismi langemisega. Teine oli ettekirjutus kannatlikkuse ja vaoshoituse kohta. Autokraatia vastu astumise ja vaidlustamise asemel oli parem neid kaasata globaalsesse majandusse, toetada õigusriigi põhimõtet ja tugevamate riigiasutuste loomist ning lasta inimkonna edenemise vältimatutel jõududel oma võlu teha.\nKuid suur ootus, et maailm on jõudnud lähenemise ajastusse, on osutunud valeks. Oleme jõudnud lahknemise ajastusse. Alates 1990. aastate keskpaigast on Venemaal tekkiv demokraatlik ümberkujundamine andnud teed sellele, mida võiks kõige paremini kirjeldada kui "tsaariaegset" poliitilist süsteemi, kus kõik olulised otsused langetab üks mees ja tema võimas rühmitus. Vladimir Putin ja tema pressiesindajad räägivad "demokraatiast", kuid määratlevad selle mõiste sarnaselt hiinlastega. Putini jaoks ei tähenda demokraatia niivõrd konkurentsivõimelisi valimisi kui rahva tahte elluviimist. Režiim on demokraatlik, sest valitsus konsulteerib ja kuulab vene rahvast, mõistab, mida nad vajavad ja tahavad, ning üritab seda siis neile anda. Nagu märgib Ivan Krastev: "Kreml ei mõtle mitte kodanike õigustele, vaid elanikkonna vajadustele." Valimised ei paku valikut, vaid ainult võimalust ratifitseerida Putini tehtud valikud, nagu hiljutises "valikus" Dmitri Medvedevi, kes sai Putiniks presidendiks. Õigussüsteem on vahend, mida kasutada poliitiliste vastaste vastu. Parteisüsteem on puhastatud fraktsioonidest, keda Putin pole heaks kiitnud. Võimuaparaat Putini ümber kontrollib enamikku riiklikust meediast, eriti televisiooni.\nEnamik venelasi näib vähemalt praegu autokraatliku valitsemisega rahul olevat. Erinevalt kommunismist ei mõjuta Putini valitsemine nende isiklikku elu kuigi kaua, kuni nad poliitikast eemale jäävad. Erinevalt 1990ndate tormilisest Venemaa demokraatiast on praegune valitsus tänu kõrgetele nafta- ja gaasihindadele vähemalt elatustaseme tõstnud. Populaarsed on Putini pingutused külma sõja järgse alandava lahenduse tühistamiseks ja Venemaa suuruse taastamiseks. Tema poliitilised nõunikud usuvad, et "Nõukogude Liidu surma eest kätte maksmine hoiab meid võimul".\nPutini jaoks valitseb sümbioos tema valitsemise iseloomu ja edu vahel Venemaa "suurriigi" staatusesse naasmisel. Tugevus ja kontroll kodus võimaldavad Venemaal olla välismaal tugevad. Tugevus välismaal õigustab tugevat valitsemist kodus. Venemaa kasvav rahvusvaheline mõju kaitseb ka Putini autokraatiat välismaise surve eest. Euroopa ja Ameerika riigitegelased leiavad, et neil on terve plaat rahvusvahelisi küsimusi, mille osas tugev Venemaa võib elu lihtsamaks või raskemaks muuta, alates energiavarudest Iraanini. Sellises olukorras ei taha nad Venemaa valitsusele palju vähem vastu astuda valimiste õigluse või poliitilise süsteemi avatuse pärast.\nPutin lõi juhendaja rahvusfilosoofia välise võimu ja kodumaise autokraatia vahel. Ta nimetab Venemaad "suveräänseks demokraatiaks" - terminiks, mis hõlmab kenasti rahva naasmist suurusse, põgenemist lääne pealesurumist ja "idapoolse" demokraatia mudeli vastuvõtmist. Putini arvates on ainult suur ja võimas Venemaa piisavalt tugev oma huvide kaitsmiseks ja edendamiseks ning samuti piisavalt tugev, et seista vastu välisnõuetele Lääne poliitiliste reformide järele, mida Venemaa ei vaja ega taha. 1990ndatel ei avaldanud Venemaa maailmaareenil suurt mõju, kuid avas end välismaa ärimeeste ja välisriikide valitsuste sissetungidele. Putin soovib, et Venemaal oleks suur mõju teiste üle kogu maailmas, kaitstes end samal ajal soovimatute globaalsete jõudude mõju eest.\nPutin ootab eeskujuks Hiinat ja seda mõjuval põhjusel. Kui Nõukogude Liit lagunes ja kaotas pärast 1989. aastat kõik, siis esmalt kaebasid Mihhail Gorbatšov ja seejärel Boriss Jeltsin läänega rahu ja kutsusid sekkuma, kuid Hiina juhid said läänest trotsides oma kriisiga hakkama. Nad lõhkusid kodus ja lõid seejärel luugid alla, kuni läänepoolse pahameele torm puhus üle. Kahe suurriigi tulemused olid õpetlikud. 1990ndate lõpuks oli Venemaa selili. Hiina oli teel enneolematu majanduskasvu, sõjalise jõu ja rahvusvahelise mõju poole.\nKa hiinlased õppisid Nõukogude kogemusest. Kui demokraatlik maailm ootas pärast Tiananmeni väljakut, et Hiina jätkaks oma paratamatut suunda liberaalse demokraatliku modernsuse poole, siis Hiina Kommunistliku Partei juhtkond asus taastama oma domineerimist riigis. Viimastel aastatel, vaatamata korduvatele ennustustele läänes peatsest poliitilisest avanemisest, on suund olnud pigem Hiina autokraatia kindlustamisele kui reformile. Kuna sai selgeks, et Hiina juhtkonnal ei olnud kavatsust end võimult reformida, lootsid lääne vaatlejad, et nad võivad olla sunnitud endist hoolimata reformima, kui vaid hoida Hiina majanduskasvu teel ja lahendada lugematuid siseprobleeme. kasv toob. Kuid ka praegu tundub see ebatõenäoline.\nPraegu usub enamik majandusteadlasi, et Hiina märkimisväärne kasv peaks olema mõnda aega jätkusuutlik. Hiina poliitilise süsteemi tähelepanelikud vaatlejad näevad Hiina juhtkonna piisavat pädevuse ja halastamatuse kombinatsiooni probleemide lahendamiseks nende tekkimisel ning elanikkond on valmis aktsepteerima autokraatlikku valitsust seni, kuni majanduskasv jätkub. Nagu Andrew J. Nathan ja Bruce Gilley on kirjutanud, on ebatõenäoline, et praegune juhtkond "alistuks probleemide tõusulainele ega annaks end armulikult üle majandusliku globaliseerumise kaudu imbunud liberaalsetele väärtustele". Kuni sündmused "ei õigusta teistsuguse suhtumise võtmist, oleks välismaailmal soovitatav kohelda Hiina uusi juhte nii, nagu oleksid nad siin, et jääda."\nKasvav rahvuslik rikkus ja autokraatia on kokkusobivaks osutunud. Autokraadid õpivad ja kohanevad. Venemaa ja Hiina autokraatia on välja mõelnud, kuidas lubada avatud majandustegevust, samal ajal poliitilist tegevust maha surudes. Nad on näinud, et raha teenivad inimesed hoiavad nina poliitikast eemal, eriti kui nad teavad, et neil lõigatakse nina ära. Uus rikkus annab autokraatidele suurema teabe kontrollimise võimaluse-monopoliseerida telejaamu ja hoida kontrolli Interneti-liikluse üle-sageli koos nendega äri ajada soovivate välisettevõtete abiga.\nPikemas perspektiivis võib kasvav jõukus toota poliitilist liberalismi, kuid kui pikk on pikaajaline perspektiiv? Selle strateegiline või geopoliitiline tähtsus võib olla liiga pikk. Nagu vana nali ütleb, alustas Saksamaa XIX sajandi lõpus majanduse moderniseerimise trajektooril ja kuue aastakümne jooksul sai sellest täieõiguslik demokraatia: ainus probleem oli vahepealsete aastate juhtum. Nii et maailm ootab muutusi, kuid vahepeal on kaks maailma suurimat riiki, kus on üle pooleteise miljardi inimese ja nende vahel suuruselt teine ja kolmas sõjavägi, nüüd valitsused pühendunud autokraatlikule valitsemisele ja võivad olla võimelised et end lähitulevikus võimul hoida.\nNende autokraatiate võimsus ja vastupidavus kujundavad rahvusvahelist süsteemi põhjalikult. Maailm ei hakka alustama uut ideoloogilist võitlust, mis valitses külma sõja ajal. Kuid uus ajastu, mitte „universaalsete väärtuste” aeg, on kasvavate pingete ja kohati vastasseisu demokraatia jõudude ja autokraatia jõudude aeg.\nKülma sõja ajal oli lihtne unustada, et võitlus liberalismi ja autokraatia vahel on kestnud pärast valgustusaega. Just see teema eraldas Ameerika Ühendriigid suurest osast Euroopast XVIII sajandi lõpus ja XIX sajandi alguses. See jagas Euroopa ise suurel osal üheksateistkümnendast sajandist kahekümnendaks. Nüüd hakkab see taas valitsema kahekümne esimese sajandi geopoliitikas.\nEeldus üle viimasel kümnendil on olnud nii, et kui Hiina ja Venemaa juhid lakkasid uskumast kommunismi, ei uskunud nad millessegi. Neist olid saanud pragmaatikud, ilma ideoloogia ja veendumusteta, ajades lihtsalt enda ja oma rahva huve. Kuid Hiina ja Venemaa valitsejatel, nagu ka autokraatia valitsejatel minevikus, on tõekspidamiste kogum, mis juhib neid nii sise- kui ka välispoliitikas. See ei ole kõikehõlmav, süsteemne maailmavaade nagu marksism või liberalism. Kuid see on terviklik uskumuste kogum valitsuse ja ühiskonna ning valitsejate ja nende inimeste vaheliste suhete kohta.\nVenemaa ja Hiina valitsejad usuvad tugeva keskvalitsuse voorustesse ja põlgavad demokraatliku süsteemi nõrkusi. Nad usuvad, et nende suured ja katkised riigid vajavad edu saavutamiseks korda ja stabiilsust. Nad usuvad, et demokraatia kõikumine ja kaos vaesestaks ja purustaks nende rahvad ning Venemaa puhul ta seda juba tegi. Nad usuvad, et tugev valitsemine kodus on vajalik, kui nende rahvad tahavad olla maailmas võimsad ja austatud, suutelised kaitsma ja edendama oma huve. Hiina valitsejad teavad oma rahva pikast ja sageli tormilisest ajaloost, et poliitilised katkestused ja lahkhelid kodumaal kutsuvad esile välismaiseid sekkumisi ja laastamist. Seda, mida maailm 1989. aastal poliitilise avanemisena kiitis, peavad Hiina juhid peaaegu saatuslikuks erimeelsuste ilmutamiseks.\nNii et Hiina ja Venemaa juhid pole lihtsalt autokraadid. Nemad usu autokraatias. Kaasaegne liberaalne meel „ajaloo lõpus” ei pruugi hinnata selle idee tõmbenumbreid ega autokraatia kestvat külgetõmmet selles globaliseerunud maailmas, kuid ajalooliselt on Venemaa ja Hiina valitsejad kuulsas seltskonnas. Seitsmeteistkümnenda, kaheksateistkümnenda ja üheksateistkümnenda sajandi Euroopa monarhid olid poliitilise filosoofia küsimusena põhjalikult veendunud oma valitsemisvormi paremuses. Koos Platoni, Aristotelese ja kõigi teiste suurte mõtlejatega enne XVIII sajandit pidasid nad demokraatiat lubava, ahne ja võhikliku rahvahulga reegliks. Kahekümnenda sajandi esimesel poolel oli igal demokraatlikul võimul, nagu USA, Suurbritannia ja Prantsusmaa, võrdselt tugev autokraatlik võim Saksamaal, Venemaal ja Jaapanis. Paljud väiksemad riigid üle maailma olid vähemalt sama tõenäoliselt eeskujuks autokraatiale kui demokraatlikele riikidele.Alles viimase poole sajandi jooksul on demokraatia kogu maailmas laialdast populaarsust kogunud ja alles alates 1980. aastatest on sellest saanud kõige levinum valitsemisvorm.\nVenemaa ja Hiina valitsejad pole esimesed, kes väidavad, et see ei pruugi olla parim. Sageli väidetakse, et Moskva ja Pekingi autokraadid on huvitatud ainult tasku vooderdamisest-et Hiina juhid on lihtsalt kleptokraadid ja Kreml on "Venemaa, Inc." Muidugi hoolitsevad Hiina ja Venemaa valitsejad enda eest, nautides võimu enda huvides ning ka rikkuse ja luksuse pärast, mida see toob. Kuid nii tegid minevikus ka paljud suured kuningad, keisrid ja paavstid. Inimestele, kellel on võim, meeldib võimu kasutada ja see teeb nad tavaliselt rikkaks. Kuid tavaliselt usuvad nad ka, et kasutavad seda kõrgema eesmärgi teenimisel. Pakkudes korda, saades majanduslikku edu, hoides oma rahvaid koos ja viies nad rahvusvahelise mõju, lugupidamise ja võimu positsioonile, usuvad nad, et nad teenivad oma rahvast. Samuti ei ole hetkel selge, et enamik inimesi, keda nad Hiinas või Venemaal valitsevad, ei nõustu.\nKui autokraatiatel on oma uskumuste kogum, on neil ka oma huvid. Hiina ja Venemaa valitsejad võivad tõepoolest olla pragmaatilised, kuid nad on pragmaatilised ajama poliitikat, mis hoiab end võimul. Putin ei näe vahet oma huvide ja Venemaa huvide vahel. Kui Louis XIV märkis: "L'Etat, c'est moi, "kuulutas ta end Prantsuse rahva elavaks kehastuseks, kinnitades, et tema huvid ja Prantsusmaa huvid on samad. Kui Putin kuulutab, et tal on" moraalne õigus "jätkata Venemaa valitsemist, ütleb ta, et see on Venemaa Ta soovib võimule jääda ja nii nagu Louis XIV ei suutnud ette kujutada, et monarhia hukkumine on Prantsusmaa huvides, ei suuda Putin ka ette kujutada, et Venemaa võiks olla huvitatud võimust loobumisest. Kui Hiina juhid seisavad majandusliku efektiivsuse ja võimu säilitamise vahel, valivad nad võimu. See on nende pragmaatilisus.\nAutokraatide huvi enesekaitse vastu mõjutab ka nende lähenemist välispoliitikale. Monarhia ajastul teenis välispoliitika monarhi huve. Usuliste konfliktide ajastul teenis see kiriku huve. Kaasaegsel ajastul on demokraatiad ajanud välispoliitikat, et muuta maailm demokraatia jaoks turvalisemaks. Täna ajavad autokraadid välispoliitikat, mille eesmärk on muuta maailm turvaliseks, kui mitte kõigi autokraatiate, siis vähemalt enda jaoks.\nVenemaa on suurepärane näide sellest, kuidas riigi valitsemine kodus kujundab suhteid muu maailmaga. Demokratiseeruv Venemaa ja isegi Gorbatšovi demokratiseeruv Nõukogude Liit suhtusid NATOsse üsna heatahtlikult ja kaldusid omama häid suhteid naabritega, kes astusid sama teed demokraatia poole. Kuid täna peab Putin NATO -d vaenulikuks üksuseks, nimetab selle laienemist "tõsiseks provokatsiooniks" ja küsib: "Kelle vastu see laienemine on mõeldud?" Tegelikult pole NATO täna Moskva suhtes agressiivsem ega provokatiivsem kui Gorbatšovi ajal. Kui midagi, siis vähem. NATO on muutunud healoomulisemaks, nii nagu Venemaa on muutunud agressiivsemaks. Kui Venemaa oli demokraatlikum, nägid Venemaa juhid nende huve tihedalt seotud liberaalse demokraatliku maailmaga. Praegu kahtleb Venemaa valitsus demokraatlikes riikides, eriti nende piiride lähedal.\nSee on arusaadav. Kogu oma kasvava rikkuse ja mõju tõttu jäävad kahekümne esimese sajandi autokraatiad maailmas vähemusse. Nagu mõned Hiina teadlased on öelnud, sai demokraatlik liberalism pärast nõukogude kommunismi langemist domineerivaks ning seda toetab "rahvusvaheline hierarhia, kus domineerivad USA ja tema demokraatlikud liitlased", "USA-keskse suurriigi rühmitus". Hiinlased ja venelased tunnevad end sellest eksklusiivsest ja võimsast klikist kõrvale. "Teie, lääneriigid, otsustate reeglid, annate hindeid, ütlete:" olete olnud halb poiss "," kurtis üks Hiina ametnik Davosis sel aastal. Putin kurdab ka, et "meile õpetatakse pidevalt demokraatiast".\nKülma sõja järgne maailm näeb autokraatlikust Pekingist ja Moskvast vaadatuna hoopis teistsugune välja kui demokraatlik Washington, London, Pariis, Berliin või Brüssel. Pekingi juhtide jaoks ei olnud mitte nii kaua aega tagasi, kui rahvusvaheline demokraatlik kogukond eesotsas Ameerika Ühendriikidega pöördus Hiina poole haruldase ühtsusega, kehtestades pärast Tiananmeni väljaku mahasurumist majandussanktsioonid ja veelgi valusama diplomaatilise isolatsiooni. Hiina kommunistlikul parteil on Fei-Ling Wangi sõnul olnud "sellest ajast peale püsiv poliitilise ebakindluse tunne", "pidev hirm juhtivate jõudude, eriti Ameerika Ühendriikide esiletõstmise ja sihtimise ees" ning "sügav mure režiimi ellujäämise pärast, mis piirneb piiramisrõngaga. "\n1990. aastatel kukutas demokraatlik maailm eesotsas Ameerika Ühendriikidega Panama ja Haiti autokraatlikke valitsusi ning sõdis kaks korda Miloševići Serbia vastu. Rahvusvahelised valitsusvälised organisatsioonid (valitsusvälised organisatsioonid), keda lääne valitsused hästi rahastasid, koolitasid opositsiooniparteisid ja toetasid valimisreforme Kesk- ja Ida-Euroopas ning Kesk-Aasias. Aastal 2000 lõid rahvusvaheliselt rahastatavad opositsioonijõud ja rahvusvahelised valimiste jälgijad lõpuks Milosevici maha. Aasta jooksul saadeti ta Haagi ja viis aastat hiljem oli ta vanglas surnud.\nAastatel 2003–2005 pakkusid lääne demokraatlikud riigid ja valitsusvälised organisatsioonid läänemeelsetele ja demokraatlikele parteidele ja poliitikutele rahalist ja organisatsioonilist abi, mis võimaldas neil kukutada teisi autokraate Gruusias, Kõrgõzstanis ja Ukrainas. Eurooplased ja ameeriklased tähistasid neid revolutsioone ja nägid neis inimkonna määratud poliitilise evolutsiooni loomulikku arenemist liberaalse demokraatia suunas. Kuid Pekingi ja Moskva juhid nägid neid sündmusi geopoliitilises plaanis kui lääne poolt rahastatud CIA inspireeritud riigipöördeid, mis edendasid Ameerika ja tema Euroopa liitlaste hegemooniat. Rahutused Ukrainas ja Gruusias, märgib Dmitri Trenin, "mürgitasid veelgi Vene-Lääne suhteid" ja aitasid veenda Kremlit "lõpetama oma pöörded välispoliitikas".\nVärvirevolutsioonid tegid Putinile muret mitte ainult sellepärast, et nad kontrollisid tema piirkondlikke ambitsioone, vaid ka seetõttu, et ta kartis, et Ukraina ja Gruusia näiteid võib Venemaal korrata. Nad veensid teda 2006. aastaks rahvusvaheliste valitsusväliste organisatsioonide tegevust kontrollima, piirama ja mõnel juhul lõpetama. Isegi täna hoiatab ta Venemaa "šaakalite" eest, kes "said välisekspertidelt kiirkursuse, said väljaõppe naabervabariikides ja proovivad siin nüüd". Tema mured võivad tunduda absurdsed või ebaausad, kuid need ei ole vales kohas. Külma sõja järgsel ajastul on võidukas liberalism püüdnud oma võidukäiku laiendada, kehtestades rahvusvahelise põhimõttena "rahvusvahelise kogukonna" õiguse sekkuda suveräänsete riikide vastu, kes kuritarvitavad oma rahva õigusi. Rahvusvahelised valitsusvälised organisatsioonid sekkuvad sisepoliitikasse Rahvusvahelised organisatsioonid, nagu Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioon, jälgivad ja otsustavad valimiste üle. Rahvusvahelised õiguseksperdid räägivad rahvusvahelise õiguse muutmisest nii, et see hõlmaks selliseid uudseid mõisteid nagu „vastutus kaitsta” või „vabatahtlik suveräänsusest loobumine”. "\nTeoreetiliselt kehtivad need uuendused kõigile. Praktikas annavad need peamiselt demokraatlikele riikidele õiguse sekkuda mitte-demokraatlike riikide asjadesse. Kahjuks on see Hiina, Venemaa ja teiste autokraatiate jaoks üks valdkond, kus suurt atlandiülest lõhet pole. Kuigi USA on traditsiooniliselt armukade oma suveräänsuse üle, on ta alati olnud valmis sekkuma teiste riikide siseasjadesse. Euroopa riigid, kes olid kunagi (teoreetiliselt) Vestfaali puutumatu riigi suveräänsuse korra suured pooldajad, on nüüd pööranud kursi ja loonud süsteemi, nagu Robert Cooper on märkinud, pidevast "vastastikusest sekkumisest üksteise siseasjadesse. õlle ja vorstide juurde. " Sellest on saanud üks suuri lõhesid rahvusvahelises süsteemis, mis jagab demokraatlikku maailma ja autokraatiat. Kolme sajandi jooksul on rahvusvaheline õigus oma karmidega riikide siseasjadesse sekkumise vastu kaitsnud pigem autokraatiat. Nüüd on demokraatlik maailm selle kaitse kaotamas, samas kui autokraadid tormavad kaitsma suveräänse puutumatuse põhimõtet.\nSel põhjusel oli 1999. aasta Kosovo sõda Venemaa ja Hiina jaoks dramaatilisem ja murettekitavam pöördepunkt kui 2003. aasta Iraagi sõda. Mõlemad riigid olid NATO sekkumise vastu ja mitte ainult seetõttu, et Hiina saatkonda pommitas Ameerika sõjalennuk ja Venemaa kauged slaavi nõod Serbias olid NATO õhukampaania vastuvõtul. Kui Venemaa ähvardas ÜRO Julgeolekunõukogus sõjategevust blokeerida, astus NATO lihtsalt kõrvale ÜRO -st ja võttis endale kohustuse tegutseda, eitades seega üht Venemaa vähestest rahvusvahelise mõju vahenditest. Moskva vaatenurgast oli see selgelt rahvusvahelise õiguse rikkumine mitte ainult seetõttu, et sõjal puudus ÜRO presimatur, vaid seetõttu, et see oli sekkumine suveräänsesse riiki, mis ei olnud sooritanud välist agressiooni. Hiinlaste jaoks oli see lihtsalt "liberaalne hegemonism". Aastaid hiljem nõudis Putin endiselt, et lääneriigid "jätaksid selle põlguse rahvusvahelise õiguse järele" ja ei üritaks "asendada ÜRO -d NATO -ga või EL -iga".\nVenelased ja hiinlased olid heas seltskonnas. Tollal hoiatas mitte vähem autoriteet kui Kiss Kissinger, et "riikliku suveräänsuse kontseptsiooni järsk loobumine" ohustab maailma, mis on kõigutatud rahvusvahelise õiguskorra mõistest. Ameerika Ühendriigid muidugi pöörasid sellele vähe tähelepanu: ta oli oma ajaloo jooksul sekkunud ja kukutanud suveräänseid valitsusi kümneid kordi. Kuid isegi postmodernne Euroopa jättis kõrvale seaduslikud nüansid selle huvides, mida ta pidas kõrgemaks valgustusajastu moraaliks. Nagu Robert Cooper ütleb, ajendas Euroopat tegutsema „kollektiivne mälestus holokaustist ja teisest maailmasõjast äärmusliku natsionalismi poolt loodud ümberasustatud inimeste voogudest”. See "ühine ajalooline kogemus" andis kõik vajalikud põhjendused. Kissinger hoiatas, et "konkureerivate tõdede" maailmas ohustab selline õpetus kaost. Cooper vastas, et postmodernne Euroopa ei ole "enam konkureerivate tõdede tsoon".\nKuid konflikt rahvusvahelise õiguse ja liberaalse moraali vahel on selline, mida demokraatlikud riigid pole suutnud peenestada. Nagu Hiina ametnikud Tiananmeni väljaku ajal küsisid ja on jätkuvalt küsinud: "Mis õigus on USA valitsusel. Räigelt sekkuda Hiina siseasjadesse?" Mis õigus, tõepoolest? Ainult liberaalne usutunnistus annab õiguse-veendumuse, et kõik inimesed on loodud võrdseteks ja neil on teatud võõrandamatud õigused, mida valitsused ei tohi lühendada, et valitsused saavad oma võimu ja legitiimsuse ainult valitsetavate nõusolekult ja neil on kohustus kaitsta oma kodanike õigus elule, vabadusele ja omandile. Neile, kes jagavad seda liberaalset usku, võivad välispoliitika ja isegi sõjad, mis neid põhimõtteid kaitsevad, nagu Kosovos, olla õiged isegi siis, kui väljakujunenud rahvusvaheline õigus ütleb, et nad eksivad. Kuid hiinlastele, venelastele ja teistele, kes seda maailmavaadet ei jaga, õnnestub USA -l ja selle demokraatlikel liitlastel oma seisukohti teistele peale suruda mitte sellepärast, et neil oleks õigus, vaid ainult seetõttu, et nad on selleks piisavalt võimsad. Mitte-liberaalide jaoks ei ole rahvusvaheline liberaalne kord progress. See on rõhumine.\nSee on midagi enamat kui vaidlus teooria ja rahvusvahelise kohtupraktika peensuste üle. See puudutab valitsuste põhilist legitiimsust, mis autokraatide jaoks võib olla elu ja surma küsimus. Hiina valitsejad pole unustanud, et kui demokraatlik maailm oleks 1989. aastal oma tee saanud, oleksid nad nüüd ametist väljas, võib -olla vangis või veel hullem. Putin kurdab, et "näeme üha suuremat põlgust rahvusvahelise õiguse aluspõhimõtete suhtes", ja ta ei pea silmas mitte ainult ebaseaduslikku jõu kasutamist, vaid ka "majandus-, poliitika-, kultuuri- ja hariduspoliitika" kehtestamist. Ta mõistab hukka viisi, kuidas "iseseisvaid õigusnorme" kujundatakse ümber nii, et need vastaksid "ühe riigi õigussüsteemile", lääne demokraatiate omale, ja sellele, kuidas rahvusvahelised institutsioonid, nagu Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioon, on muutunud "vulgaarseteks instrumentideks" "demokraatiate käes. Selle tulemusena hüüab Putin: "Keegi ei tunne end turvaliselt! Sest keegi ei saa tunda, et rahvusvaheline õigus on nagu kivimüür, mis neid kaitseb."\nLääne demokraatiad eitaksid selliseid kavatsusi, kuid Putinil, nagu ka Hiina juhtidel, on õigus muretseda. Ameerika ja Euroopa poliitikakujundajad ütlevad pidevalt, et tahavad, et Venemaa ja Hiina integreeruksid rahvusvahelisse liberaalsesse demokraatlikku korda, kuid pole üllatav, kui Venemaa ja Hiina juhid on ettevaatlikud. Kuidas saavad autokraadid siseneda liberaalsesse rahvusvahelisse korda, allumata liberalismi jõududele?\nKardan vastust, autokraatiad tõrjuvad arusaadavalt tagasi ja teatava mõjuga. Selle asemel, et aktsepteerida uusi põhimõtteid vähenenud suveräänsuse ja nõrgestatud rahvusvahelise kaitse kohta autokraatidele, edendavad Venemaa ja Hiina rahvusvahelist korda, mis tähtsustab riikide suveräänsust ja suudab kaitsta autokraatlikke valitsusi välismaiste sekkumiste eest.\nJa neil õnnestub. Autokraatia teeb tagasituleku. Muutused mõjukamate maailmajõudude ideoloogilises jume on alati mõjutanud väiksemate riikide juhtide valikuid. Fašism oli Ladina -Ameerikas 1930ndatel ja 1940ndatel moes osaliselt seetõttu, et see tundus edukas Itaalias, Saksamaal ja Hispaanias. Kommunism levis kolmandas maailmas 1960ndatel ja 1970ndatel mitte niivõrd sellepärast, et Nõukogude Liit tegi selle levitamise nimel kõvasti tööd, vaid seetõttu, et valitsusvastased võitlesid oma mässudega marksismi-leninismi sildi all ja palusid seejärel Moskva abi. Kui Moskvas kommunism suri, muutusid kommunistlikud mässud kogu maailmas väheks. Ja kui maailma demokraatiate kasvav jõud külma sõja lõpuaastatel, mis tipnes nende peaaegu täieliku võiduga pärast 1989. aastat, aitas kaasa 1980. ja 1990. aastate demokratiseerimislainele, on loogiline eeldada, et kahe võimsa riigivõimu tõus autokraatia peaks tasakaalu uuesti nihutama.\nOn ekslik arvata, et autokraatial pole rahvusvahelist atraktiivsust. Tänu aastakümneid kestnud märkimisväärsele kasvule võivad hiinlased täna väita, et nende majandusarengu mudel, mis ühendab üha avatuma majanduse suletud poliitilise süsteemiga, võib paljudes riikides olla edukas arenguvõimalus. Kindlasti pakub see mudelit edukaks autokraatiaks, malli rikkuse ja stabiilsuse loomiseks ilma poliitilisele liberaliseerimisele järele andmata. Venemaa "suveräänse demokraatia" mudel on atraktiivne Kesk -Aasia autokraatide seas. Mõned eurooplased muretsevad, et Venemaa on kujunemas ELile ideoloogiliseks alternatiiviks, mis pakub teistsugust lähenemist suveräänsusele, võimule ja maailmakorrale. 1980ndatel ja 1990ndatel tundus autokraatlik mudel kaotava ettepanekuna, sest nii parem- kui vasakpoolsete diktatuurid langesid enne liberaalset tõusulainet. Täna tundub see tänu Hiina ja Venemaa edule parem panus.\nHiina ja Venemaa ei pruugi enam aktiivselt ideoloogiat eksportida, kuid nad pakuvad autokraatidele kusagil kandideerida, kui demokraatiad muutuvad vaenulikuks. Kui Iraani suhted Euroopaga 1990ndatel järsult langesid, pärast seda, kui tema vaimulikud andsid välja fatwa, milles kutsuti üles Salman Rushdie surma, märkis Iraani mõjukas juht Akbar Hashemi Rafsanjani, et kui palju lihtsam on säilitada häid suhteid sellise riigiga nagu Hiina. Kui Usbekistani diktaator sattus 2005. aastal George W. Bushi administratsiooni kriitika alla opositsiooni meeleavalduse vägivaldse mahasurumise eest, vastas ta sellele, liitudes Shanghai koostööorganisatsiooniga ja kolides Moskvale lähemale. Hiinlased pakuvad piiramatut abi Aasia ja Aafrika diktatuuridele, õõnestades "rahvusvahelise üldsuse" jõupingutusi reformide nimel-mis praktikas tähendab sageli režiimimuutust-sellistes riikides nagu Birma ja Zimbabwe. Ameeriklased ja eurooplased võivad nuriseda, kuid autokraatia ei tegele teiste autokraatide kukutamisega demokraatliku maailma nõudmisel. Hiinlased, kes kasutasid surmavat jõudu üliõpilaste meeleavaldajate mahasurumiseks mitte nii kaua aega tagasi, ei aita vaevalt lääneriikidel Birma valitsust sama asja eest kõrvaldada. Samuti ei sea nad tingimusi Aafrika riikidele antavale abile, et nõuda poliitilisi ja institutsionaalseid reforme, mida nad Hiinas läbi viia ei kavatse.\nHiina ametnikud võivad Birma valitsejaid peksta ja nad võivad tungivalt nõuda Sudaani valitsuselt Sudaani konfliktile lahenduse leidmist. Moskva võib kohati Iraanist distantseeruda. Kuid Rangooni, Hartumi, Pyongyangi ja Teherani valitsejad teavad, et nende parimad kaitsjad-ja viimase võimalusena-ainsad kaitsjad-üldiselt vaenulikus maailmas on Pekingis ja Moskvas. Tekib küsimus, kui palju saavad Pekingi ametnikud karistada Birma kindraleid budistlike munkade protestide purustamise eest, kui hiinlased ise Tiibetis budistlikke munkasid purustavad. Suures lõhes demokraatia ja autokraatia vahel jagavad autokraadid ühiseid huve ja ühist vaadet rahvusvahelisele korrale. Nagu hiinlane Li Peng ütles Iraani Rafsanjanile, ühendab Hiinat ja Iraani ühine soov luua maailmakord, milles "mis tahes sotsiaalse süsteemi valimine riigi poolt on selle riigi inimeste asi".\nTegelikult ülemaailmne konkurents on pooleli. Venemaa välisministri Sergei Lavrovi sõnul on "esmakordselt paljude aastate jooksul tekkinud ideede turul tõeline konkurentsikeskkond" erinevate "väärtussüsteemide ja arengumudelite vahel". Ja hea uudis on Venemaa seisukohast see, et "Lääs kaotab oma monopoli globaliseerumisprotsessi üle". Täna, kui venelased räägivad mitmepolaarsest maailmast, ei räägi nad ainult võimu ümberjaotamisest. See on ka väärtussüsteemide ja ideede konkurents, mis loob "aluse mitmepolaarsele maailmakorrale".\nSee tuleb üllatusena demokraatlikule maailmale, kes uskus, et selline konkurents lõppes Berliini müüri langemisel. Maailma demokraatiad ei pea geopoliitilise konkurentsi aspektiks omaenda pingutusi demokraatia ja valgustuspõhimõtete toetamiseks välismaal, sest nad ei näe "konkureerivaid tõdesid", vaid "universaalseid väärtusi". Seetõttu ei ole nad alati teadlikud sellest, kuidas nad kasutavad oma rikkust ja jõudu, et sundida teisi oma väärtusi ja põhimõtteid aktsepteerima.\nOma rahvusvahelistes institutsioonides ja liitudes nõuavad nad ranget truudust liberaalsetele demokraatlikele põhimõtetele. Enne kui nad avavad oma uksed uutele liikmetele ja pakuvad liikmelisusest tohutut kasu rikkuse ja turvalisuse osas, nõuavad nad, et riigid, kes soovivad ELi või NATOsse siseneda, avaksid oma majanduse ja poliitilised süsteemid. Kui Gruusia president 2007. aasta lõpus erakorralise seisukorra välja kuulutas, kahjustas ta Gruusia võimalusi peagi NATOsse ja EL -i astuda. Seetõttu võib Gruusia praegu elada ebakindlalt Venemaa autokraatia ja Euroopa liberalismi vahelises piirkonnas. Lõpuks, kui demokraatlikud riigid pööravad Gruusiale selja, ei pruugi tal olla muud valikut kui Moskva majutada.\nJällegi, see võistlus ei ole külma sõja reduks. See on rohkem nagu XIX sajandi reduks. Üheksateistkümnendal sajandil raputasid Venemaa ja Austria absoluutsed valitsejad revolutsioonijärgses Prantsusmaal kaasautokraate ja kasutasid jõudu liberaalsete mässude mahasurumiseks Saksamaal, Poolas, Itaalias ja Hispaanias. Palmerstoni Suurbritannia kasutas Briti võimu liberaalide abistamiseks mandril, kus USA rõõmustas liberaalsete revolutsioonide üle Ungaris ja Saksamaal ning väljendas nördimust, kui Vene väed Poolas liberaalseid jõude maha surusid. Täna on Ukraina juba olnud lahinguväli Lääne ja Venemaa toetatud jõudude vahel ning see võib tulevikus olla taas lahinguväli. Gruusia võiks olla teine. Tasub järele mõelda, milline näeks välja maailm, milline näeks välja Euroopa, kui demokraatlikud liikumised Ukrainas ja Gruusias ebaõnnestuksid või jõuga maha surutaks ning need kaks rahvast muutuksid autokraatiaks, millel oleks tihedad sidemed Moskvaga. Tasub kaaluda, milline mõju oleks Ida -Aasias, kui Hiina kasutaks jõudu Taiwani demokraatliku süsteemi tühistamiseks ja selle asemele sõbralikuma autokraatia paigaldamiseks.\nÜlemaailmne konkurents demokraatlike valitsuste ja autokraatlike valitsuste vahel saab 21. sajandi maailma domineerivaks jooneks. Suurriigid valivad üha enam pooli ja samastavad end ühe või teise leeriga. India, mis külma sõja ajal oli uhkelt neutraalne või isegi nõukogude-meelne, on hakanud end määratlema demokraatliku lääne osana. Ka Jaapan on viimastel aastatel püüdnud positsioneerida end demokraatliku suurriigina, jagades ühiseid väärtusi teiste Aasia demokraatiatega, aga ka Aasia-väliste demokraatiatega. Nii Jaapani kui ka India jaoks on soov olla osa demokraatlikust maailmast tõeline, kuid see on ka osa geopoliitilisest arvutusest-viis tugevdada solidaarsust teiste suurriikidega, mis võivad olla abiks nende strateegilises konkurentsis autokraatliku Hiinaga.\nRahvusvahelistes suhetes pole täiuslikku sümmeetriat. Praeguse ajastu kaksikreaalsused-suurvõistlus ning demokraatia ja autokraatia vaheline võistlus-ei anna alati ühtemoodi joondust. Demokraatlik India toetab geopoliitilises konkurentsis autokraatliku Hiinaga Birma diktatuuri, et keelata Pekingil strateegiline eelis. India diplomaadid mängivad rõõmuga teisi suurriike üksteise vastu, vahel soojendades Venemaad, vahel Hiinat. Demokraatlik Kreeka ja Küpros hoiavad Venemaaga lähedasi suhteid osaliselt kultuurilisest solidaarsusest ida -õigeusu nõbudega, kuid pigem majanduslikest huvidest. USA on strateegilistel ja majanduslikel põhjustel juba ammu liitunud Araabia diktatuuridega, aga ka Pakistani järjestikuste sõjaliste valitsejatega. Nagu külma sõja ajal, võivad strateegilised ja majanduslikud kaalutlused ning kultuurilised sidemed sageli ideoloogiale vastu hakata.\nKuid tänapäeva maailmas võib riigi valitsemisvorm, mitte selle "tsivilisatsioon" või geograafiline asukoht olla selle geopoliitilise joondumise parim ennustaja. Aasia demokraatiad on tänapäeval kooskõlas Euroopa demokraatiatega Aasia autokraatia vastu. Hiina vaatlejad näevad Ameerika-meelsete demokraatlike võimude "V-kujulist vööd", mis ulatub Kirde-Kesk-Aasiani. Kui India, Ameerika Ühendriikide, Jaapani, Austraalia ja Singapuri merevägi eelmisel aastal Bengali lahes harjutusi tegi, nimetasid hiinlased ja teised vaatlejad seda "demokraatia teljeks". Jaapani peaminister rääkis "Aasia vabaduse ja õitsengu kaarest", mis ulatub Jaapanist Indoneesiasse Indiasse. Venemaa ametnikud tunnevad end "ärevil", et NATO ja Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioon "taastootavad blokipoliitikat", erinevalt külma sõja ajastust, kuid venelased ise nimetavad Shanghai koostööorganisatsiooni kui "vastast". NATO "liit ja" Varssavi pakt 2 ". Kui Shanghai koostööorganisatsioon eelmisel aastal kokku sai, koondas see viis autokraatiat-Hiina, Venemaa, Usbekistan, Kasahstan ja Tadžikistan-ning ka Iraani. Kui ASEANi riigid üritasid eelmisel aastal Birma probleemi lahendada, lagunes organisatsioon keskel, demokraatlikud riigid nagu Filipiinid ja Indoneesia, mida toetas Jaapan, püüdes Birmat survestada ning Vietnami, Kambodža ja Laos, keda toetab Hiina, püüab vältida pretsedendi loomist, mis võiks neid kunagi kummitama hakata.\nÜlemaailmsed lõhed nende vahel autokraatide klubil ja demokraatia teljel on lai mõju rahvusvahelisele süsteemile. Kas on võimalik enam rääkida "rahvusvahelisest kogukonnast"? See mõiste tähendab kokkulepet rahvusvahelistes käitumisnormides, rahvusvahelist moraali ja isegi rahvusvahelist südametunnistust. Kuid täna puudub maailma suurriikidel selline ühine arusaam. Suurte strateegiliste küsimuste puhul, nagu sekkumine või sanktsioonide kehtestamine või riikide diplomaatiline isoleerimine, pole enam kutsutavat või juhitavat rahvusvahelist kogukonda. See ilmnes kõige ilmekamalt sõjas Kosovo pärast, mis lõhestas demokraatliku lääne nii Venemaalt kui ka Hiinast ning paljudest teistest mitte -Euroopa autokraatiatest. Täna on see ilmne Darfuri, Iraani ja Birma küsimustes.\nVõiks ette kujutada, et sellistes riikidevahelistes küsimustes nagu haigused, vaesus ja kliimamuutused peaksid suurriigid suutma teha koostööd, hoolimata nende erinevatest huvidest ja maailmavaatest. Kuid isegi siin muudavad nende erinevused asjad keerulisemaks. Vaidlused demokraatia ja Hiina vahel selle üle, kuidas ja kas Aafrika vaestele riikidele abi anda, mõjutavad võitlust vaesusega. Geopoliitilised arvutused mõjutavad rahvusvahelisi läbirääkimisi kliimamuutustele parima reageerimise üle. Hiinlased koos indiaanlastega usuvad, et lääne arenenud tööstusriigid, kes on saavutanud oma praeguse kõrguse pärast aastakümneid kestnud õhu saastamist ja mõistmatute kasvuhoonegaaside eraldumist, tahavad nüüd keelata teistel samamoodi kasvada. Peking kahtlustab lääneriikide katset piirata Hiina kasvu ja aeglustada selle kujunemist konkurentsivõimeliseks suurriigiks. Samamoodi kannatab jätkuvalt tuumarelva leviku tõkestamise režiim, sest suurriikide põrkuvad huvid ja erinevad valitsusvormid löövad üle jõu, mis muidu võiks olla nende ühised huvid, takistades teistel riikidel tuumarelvi hankida. Venemaa ja Hiina on Iraani sekkunud. USA on sekkunud Indiasse, et kaasata New Delhi abi strateegilisse konkurentsi Hiinaga.\nRahvusvahelise üldsuse hukk on kõige selgemalt nähtav ÜRO Julgeolekunõukogul, mis pärast lühikest külma sõja järgset ärkamist on taas oma pikale koomale libisemas. Prantsusmaa osav diplomaatia ja Hiina taktikaline ettevaatlikkus varjutasid mõneks ajaks tõsiasja, et enamikus olulistes küsimustes on Julgeolekunõukogu jagunenud järsult autokraatiate ja demokraatlike riikide vahel, kusjuures viimane nõuab süstemaatiliselt sanktsioone ja muid karistusmeetmeid autokraatia vastu. Iraan, Põhja -Korea, Sudaan ja Birma ning esimene neist süstemaatiliselt vastu ja üritab nõrgendada selliste tegude mõju. See teekond süveneb lähiaastatel ainult.\nÜleskutsed rahvaste, sealhulgas Venemaa, Hiina, Ameerika Ühendriikide, Euroopa ja teiste suurriikide uueks "kontserdiks" ei ole tõenäoliselt edukad. Üheksateistkümnenda sajandi alguse Euroopa kontsert toimis ühise moraali ja ühiste valitsemispõhimõtete all. Selle eesmärk ei olnud mitte ainult Euroopa rahu säilitamine, vaid - ja mis veelgi tähtsam - monarhilise ja aristokraatliku korra säilitamine Prantsuse ja Ameerika revolutsioonide ning nende kaja Saksamaal, Itaalias ja Poolas tekkivate liberaalsete ja radikaalsete väljakutsete vastu. . Kontsert lagunes järk -järgult populaarse rahvusluse pinge all, mida toetas osaliselt revolutsioonilise liberalismi tõus. Suurriigikontsert, mille Franklin Roosevelt korraldas ÜRO Julgeolekunõukogus, lõi samuti ideoloogilise konflikti.\nJa nüüd on taas suurriikide vahel vähe ühist moraali ja ühiseid väärtusi. Selle asemel valitsevad kahtlused ja kasvav vaenulikkus ning autokraatiate põhjendatud seisukoht, et demokraatlikud riigid, ükskõik mida nad ütlevad, tervitavad nende kukutamist. Mis tahes kontsert nende osariikide vahel rajaneks raputavale alusele, mis tõenäoliselt variseb kokku esimesel tõsisel testimisel.\nKas neid erimeelsusi on võimalik ületada laiendades kaubandussidemeid ja suurendades majanduslikku vastastikust sõltuvust selles üha globaliseeruvamas maailmas? On selge, et majandussidemed võivad aidata kontrollida suundumusi suurriikide konfliktidele. Hiina juhid väldivad täna Ameerika Ühendriikidega vastasseisu nii seetõttu, et nad ei võinud loota võidule, kui ka seetõttu, et nad kardavad mõju Hiina majandusele ja laiemalt oma autokraatliku valitsemise stabiilsust. Ameerika, Austraalia ja Jaapani sõltuvus Hiina majandusest muudab ka need riigid ettevaatlikuks ning Ameerika suurettevõtete võimas mõju paneb Ameerika juhid Hiina suhtes rohkem vastu vaatama. Nii Hiinas kui ka Venemaal ei ole majandushuvid ainult rahvuslikud, vaid ka isiklikud. Kui Venemaa äri on äri, nagu väidab Dmitri Trenin, siis peaksid selle juhid vastumeelselt oma rikkust riskantse välispoliitikaga ohtu seadma.\nOmeti pole ajalugu olnud teooria suhtes lahke, sest tugevad kaubandussidemed takistavad riikidevahelisi konflikte. Ameerika Ühendriigid ja Hiina ei sõltu tänapäeval teineteise majandusest rohkem kui Suurbritannia ja Saksamaa enne I maailmasõda. Kaubandussuhted ei ole ilma nende endi pingeteta ja konfliktideta. Ameerika Ühendriikide ja Hiina vahelised suhted muutuvad üha vastuolulisemaks ning Kongress ähvardas seadusega karistada Hiinat kaubandussuhete tajutud ebavõrdsuse eest. Nii Euroopas kui ka Ameerika Ühendriikides ühinevad Hiina kasvava strateegilise väljakutsega seotud mured üha enam või isegi ületavad hirmud kasvava majandusliku väljakutse ees. 55 protsenti sakslastest usub, et Hiina majanduskasv on „halb asi“, võrreldes 2005. aasta 38 protsendiga, mida jagavad ameeriklased, indiaanlased, britid, prantslased ja isegi lõuna-korealased. Praegu arvab 60 protsenti Lõuna -Korea elanikest, et Hiina kasvav majandus on "halb asi".\nVahepeal võivad hiinlased siiski taluda survet oma valuuta korrigeerimiseks, piraatluse piiramiseks ja oma toodete kvaliteedistandardite tõstmiseks, aga ka kogu muu USA -lt ja Euroopalt saadud hektoraat. Kuid neile on hakanud tunduma, et demokraatlik maailm hakkab neile vastu ja kasutab neid vaidlusi Hiina mitte ainult majandusliku, vaid ka strateegilise ohjeldamise viisina. Samuti on tegemist energiavarude rahvusvahelise rüselusega, millest on saamas geopoliitilise konkurentsi esmane areen. Usaldusväärsete nafta- ja gaasiallikate otsimine kujundab Hiina poliitikat Iraani, Sudaani, Birma ja Kesk -Aasia suhtes. Venemaa ja Ameerika Ühendriikide juhitud demokraatlikud riigid konkureerivad nafta- ja gaasijuhtmete ehitamise nimel, mis tagavad neile võimenduse ja mõju, või eitavad seda oma konkurentidele.\nKaubandussidemed üksi ei suuda vastu pidada rahvusliku ja ideoloogilise konkurentsi jõududele, mis on nüüd nii esile tõusnud. Kaubandussuhted ei toimu vaakumis. Mõlemad mõjutavad ja mõjutavad geopoliitilisi ja ideoloogilisi konflikte. Rahvad ei ole arvutusmasinad. Neil on nende inimeste omadused, kes loovad ja elavad neis, immateriaalsed ja mõõtmatud inimlikud omadused: armastus, vihkamine, ambitsioonid, hirm, au, häbi, patriotism, ideoloogia ja usk-asjad, mille eest inimesed täna võitlevad ja surevad nagu aastatuhandeid tagasi.\nNeid inimesi pole kusagil omadused on rohkem eksponeeritud kui islamimaailmas, eriti Lähis -Idas. Radikaalsete islamistide võitlus moderniseerumise, kapitalismi ja globaliseerumise võimsate ja sageli isikupäratute jõudude vastu, mida nad seostavad juudi-kristliku läänega, on tänapäeval teine suur konflikt rahvusvahelises süsteemis. See on ühtlasi lähenemise paradigma kõige dramaatilisem ümberlükkamine, kuna radikaalsed islamistid lükkavad ümber lähenemise, sealhulgas liberaalse maailma arusaama „universaalsetest väärtustest”.\nAjaloolise nähtusena võib võitlus moderniseerimise ja islamiradikalismi vahel rahvusvahelistele suhetele lõppkokkuvõttes vähem mõju avaldada kui võitlus suurriikide vahel ning demokraatia ja autokraatia jõudude vahel. Lõppude lõpuks ei ole islami vastupanu läänestumisele uus nähtus, kuigi see on võtnud uue ja potentsiaalselt kataklüsmilise mõõtme. Varem, kui vanad ja vähem tehnoloogiliselt arenenud rahvad kohtusid arenenumate kultuuridega, peegeldas nende ebapiisav relv nende mahajäämust. Tänapäeval kasutavad radikaalsemad islami traditsioonide pooldajad, kuigi nad põlgavad kaasaegset maailma, selle vastu mitte ainult iidsed mõrva- ja enesetapurünnakud, vaid ka kaasaegsed relvad. Moderniseerimis- ja globaliseerumisjõud on süüdanud radikaalse islamistliku mässu ja relvastanud nad ka võitluseks.\nKuid see on üksildane ja lõpuks meeleheitlik võitlus, sest võitluses traditsioonilisuse ja modernsuse vahel ei saa traditsioon võita-kuigi traditsioonilised jõud, mis on relvastatud kaasaegsete relvade, tehnoloogiate ja ideoloogiatega, võivad teha kohutavat kahju. Kõik maailma rikkad ja võimsad riigid on enam -vähem omaks võtnud moderniseerimise ja globaliseerumise majanduslikud, tehnoloogilised ja isegi sotsiaalsed aspektid. Kõik on erineva kaebuse ja vastupanuga omaks võtnud kaupade, rahanduse ja teenuste vaba liikumise ning kaasaegset maailma iseloomustava kultuuride ja elustiili segunemise. Nende inimesed vaatavad üha enam samu telesaateid, kuulavad sama muusikat ja käivad samades filmides. Koos selle domineeriva kaasaegse kultuuriga on nad omaks võtnud-isegi kui nad võivad taunida-kaasaegse eetika ja esteetika põhijooned. Modernsus tähendab muu hulgas naiste seksuaalset, aga ka poliitilist ja majanduslikku vabastamist, kiriku autoriteedi nõrgenemist ja ilmalikkuse tugevdamist, seda, mida varem nimetati kontrakultuuriks, ja vaba väljendusvõimaluse kasutamist kunstides (kui mitte poliitikas), mis hõlmab vabadust teha jumalateotust ning kanda usu, autoriteedi ja moraali sümboleid. Need on liberalismi ja kapitalismi tagajärjed, mida vallandavad ja kontrollivad traditsioonide piirav käsi, võimas kirik või moralistlik ja võimukas valitsus. Isegi hiinlased on õppinud, et kuigi kapitalismi on võimalik saada ilma poliitilise liberaliseerimiseta, on see palju raskem.\nTänapäeval on radikaalsed islamistid viimane hoiak nende võimsate modernsusjõudude vastu. Al -Qaeda ühe intellektuaalse isa Sayyid Qutbi jaoks suudeti tõelist islamit päästa ainult sõdides kaasaegse maailma vastu igal rindel. Ta tahtis "lahti võtta kogu modernsuse poliitilise ja filosoofilise struktuuri ning viia islami tagasi selle saastamata päritoluni". Väga erinevat sorti moslemijuht ajatolla Khomeini samastas selgelt modernsuse valgustusajaga ja lükkas mõlemad tagasi. "Jah, me oleme reaktsionäärid," ütles ta oma oponentidele, "ja te olete valgustatud intellektuaalid: te intellektuaalid ei taha, et me läheksime tagasi 1400 aasta taha."\nNeed kõige radikaalsemad islamistid lükkavad koos Osama bin Ladeniga tagasi ka selle valgustusaja ja modernsuse suurepärase toote - demokraatia. Abu Musab al-Zarqawi mõistis Iraagis valimised hukka põhjendusega, et "seadusandja, keda demokraatlikus riigis tuleb järgida, on inimene, mitte Jumal". Demokraatlikud valimised olid "ketserluse, polüteismi ja eksituse põhiolemus", sest nad tegid "nõrga, võhikliku mehe Jumala partneriks Tema kesksemas jumalikus eesõiguses-nimelt valitsemises ja seadusandluses". Nagu Bernard Lewis on kirjutanud, on islamirevolutsiooni eesmärk Iraanis ja mujal olnud „pühkida minema kõik võõrad ja truudusetud liitumised, mis olid moslemimaadele ja -rahvastele võõraste domineerimise ja mõju ajastul kehtestatud ning taastada tõeline ja jumalikult antud islami korraldus. " Üks neist "uskmatutest liitumistest" on demokraatia. Fundamentalistid tahavad viia islamimaailma tagasi sinna, kus ta oli enne kristlikku läänt, liberalism ja modernsus saastasid seda, mida nad peavad puhtaks islamiks.\nNende eesmärki on võimatu saavutada. Islamistid ei saanud oma ühiskonda 1400 aasta taha tagasi võtta, isegi kui muu maailm seda lubaks. Ja see ei lase neil. USA ega ükski teine suurriik ei anna Lähis -Ida kontrolli nende fundamentalistlike jõudude üle. Osaliselt on see tingitud sellest, et piirkonnal on muu maailma jaoks nii oluline strateegiline tähtsus. Kuid see on midagi enamat. Valdav enamus Lähis -Ida inimesi ei soovi 1400 aastat tagasi minna. Nad ei ole vastu modernsusele ega demokraatiale. Samuti pole selles kaasaegses maailmas mõeldav, et terve riik suudaks end modernsusest eraldada, isegi kui enamus seda sooviks. Kas suur islami teokraatia, mille Al Qaeda ja teised loodavad püstitada, võiks kunagi täielikult blokeerida muu maailma vaatamisväärsused ja helid ning kaitsta seeläbi oma inimesi kaasaegsuse kiusatuste eest? Mullatel pole see õnnestunud isegi Iraanis. Projekt on fantastiline.\nMaailm seisab seega silmitsi pikaajalise võitluse väljavaatega, kus äärmuslike islamistide eesmärke ei saa kunagi rahuldada, sest ei USA -l, Euroopal, Venemaal ega Hiinal ega Lähis -Ida rahvadel ei ole seda võimalust ega soov anda neile seda, mida nad tahavad. Kaasaegsed suurriigid ei taandu kunagi nii kaugele, kui islamiäärmuslased seda nõuavad. Kahjuks ei pruugi nad ka olla võimelised ohu vastu tõhusalt ühinema.Kuigi võitluses moderniseerimise ja traditsiooni vahel on Ameerika Ühendriigid, Venemaa, Hiina, Euroopa ja teised suurriigid umbes samal poolel, eristavad neid üksteisest asjad-konkureerivad riiklikud ambitsioonid, lõhed demokraatide ja autokraadid, Atlandi-ülesed erimeelsused sõjalise jõu kasutamise osas-õõnestavad nende koostöötahet.\nSee kehtib kindlasti, kui tegemist on radikaalse islamiterrorismi vastase võitluse vältimatute sõjaliste aspektidega. Eurooplased on olnud ja jäävad ka edaspidi olema entusiastlikud selles, mida nad rõhutatult ei nimeta "terrorismivastaseks sõjaks". Mis puutub Venemaasse ja Hiinasse, siis on neil ahvatlev nautida USA vaatemängu, mis on takerdunud võitlusse Al -Qaeda ja teiste vägivaldsete islamistlike rühmitustega Lähis -Idas ja Lõuna -Aasias, nagu on ahvatlev lasta Ameerika võimul tuumarelvaga Iraan kontrollib selles piirkonnas. Moskva ja Pekingi autokraatide valmisolek kaitsta oma kaasautoreid Pyongyangis, Teheranis ja Hartumis suurendab tõenäosust, et terroristide ja tuumarelvade vahel tekib lõpuks seos.\nTõepoolest, üks probleemidest, millega võidelda islamiterrorismi vastase võitlusega Ameerika välispoliitika ainsaks fookuseks, on see, et see tekitab illusioone liidust ja koostööst teiste suurriikidega, kellega tõeline liit muutub võimatuks. Idee tõelisest strateegilisest koostööst Ameerika Ühendriikide ja Venemaa või USA ja Hiina vahel terrorismivastases sõjas on enamasti väljamõeldis. Venemaa jaoks on terrorismivastane sõda seotud Tšetšeeniaga. Hiina puhul on tegemist Xinjiangi provintsi uiguuridega. Aga kui rääkida Iraanist, Süüriast ja Hezbollah'st, siis Venemaa ja Hiina näevad suurvõitluses mitte terroriste, vaid kasulikke partnereid.\nMeie suur eksitus ajastu on olnud veendumus, et liberaalne rahvusvaheline kord põhineb ainuüksi ideede võidukäigul või inimliku progressi loomulikul arenemisel. See on tohutult atraktiivne mõiste, mis on sügavalt juurdunud valgustusaja maailmavaatesse, mille produktiks oleme kõik liberaalses maailmas. Meie politoloogid esitavad moderniseerimisteooriaid koos poliitilise ja majandusliku arengu järjestikuste etappidega, mis viivad ülespoole liberalismi poole. Meie poliitikafilosoofid kujutavad ette suurt ajaloolist dialektikat, milles sajanditepikkune maailmavaadete lahing annab lõpuks õige liberaaldemokraatliku vastuse. Loomulikult kalduvad paljud uskuma, et külm sõda lõppes nii, nagu see lõppes lihtsalt sellepärast, et parem maailmavaade võitis, ja et täna eksisteeriv rahvusvaheline kord on vaid järgmine etapp inimkonna teekonnal tülidest ja agressioonist rahumeelse ja jõuka koostöö poole. -olemasolu.\nSellised illusioonid on piisavalt tõesed, et olla ohtlikud. Muidugi on liberaalses demokraatlikus idees ja vabaturul jõudu. Samuti on loogiline, et liberaalsete demokraatlike riikide maailm looks järk -järgult rahvusvahelise korra, mis kajastaks neid liberaalseid ja demokraatlikke omadusi. See on olnud valgustusaegne unistus alates XVIII sajandist, mil Kant kujutas ette „igavest rahu”, mis koosneks liberaalsetest vabariikidest ja oleks üles ehitatud kõigi rahvaste loomulikule soovile rahu ja materiaalse mugavuse järele. Kuigi mõned võivad mõnitada, on see olnud märkimisväärselt veenev nägemus. Selle vaim elavdas rahvusvahelisi vahekohtu liikumisi XIX sajandi lõpus, ülemaailmset entusiasmi Rahvasteliidu vastu kahekümnenda sajandi alguses ja entusiasmi ÜRO vastu pärast Teist maailmasõda. See on olnud ka märkimisväärselt vastupidav nägemus, taludes kahe maailmasõja õudusi, üks hukatuslikum kui teine, ja seejärel pikka külma sõda, mis kolmandat korda purustas ootused ideaali poole liikumiseks.\nSee annab tunnistust selle valgustusajastu visiooni elujõust, et lootused uhiuuele ajajärgule inimkonna ajaloos võtsid pärast nõukogude kommunismi langemist taas sellise jõuga võimust. Kuid natuke rohkem skeptilisust oli vaja. Lõppude lõpuks, kas inimkond oli tõesti nii kaugele jõudnud? Kõige hävitavam sajand kogu inimkonna ajaloo aastatuhandete jooksul jõudis alles järeldusele, et see pole maetud mõnda sügavasse ja pimedasse minevikku. Meie väidetavalt valgustatud modernsus oli tekitanud suurimaid õudusi-tohutuid agressioone, "totaalseid sõdu", näljahäda, genotsiide, tuumasõda. Pärast selle kohutava reaalsuse äratundmist-modernsuse suhet mitte ainult heasse, vaid ka kurjusse-oli põhjust uskuda, et inimkond on äkitselt uue korra lävel? Keskendumine külma sõja lõpus toimunud pimestavale edukale võistlusele ignoreeris juhtmeid ja talasid-tegelikke ajaloolisi tellinguid-, mis olid sellise arengu võimaldanud. Ta ei tunnistanud, et edasiliikumine liberalismi suunas ei ole vältimatu, vaid sõltub sündmustest-võidetud või kaotatud lahingutest, sotsiaalsetest liikumistest, mis on edukad või purustatud, rakendatud või kõrvale heidetud majanduspoliitikast. Demokraatia levik ei olnud pelgalt teatavate majandusliku ja poliitilise arengu vältimatute protsesside avanemine. Me ei tea, kas selline evolutsiooniprotsess-etteaimatavate etappidega, teadaolevate põhjuste ja tagajärgedega-on üldse olemas.\nMe teame, et ülemaailmne nihe liberaalse demokraatia poole langes kokku ajaloolise nihkega jõudude tasakaalus nende rahvaste ja rahvaste suunas, kes pooldasid liberaalset demokraatlikku ideed, mis sai alguse demokraatlike võimude võidukäigust fašismi üle maailmasõjas. II ja sellele järgnes demokraatiate teine triumf kommunismi üle külma sõja ajal. Pärast neid kahte võitu tekkinud liberaalne rahvusvaheline kord peegeldas uut ülekaalukat ülemaailmset tasakaalu liberaalsete jõudude kasuks. Kuid need võidud ei olnud vältimatud ja need ei pea olema kestvad. Nüüd on autokraatlike suurriikide taasilmumine koos islamiradikalismi reaktsioonijõududega seda korda nõrgestanud ja ähvardab seda järgmistel aastatel ja aastakümnetel veelgi nõrgendada. Maailma demokraatlikud riigid peavad hakkama mõtlema, kuidas nad saaksid oma huve kaitsta ja oma põhimõtteid edendada maailmas, kus need on taas jõuliselt vaidlustatud.\nRobert Kagan on Carnegie Rahvusvahelise Rahu Sihtkapitali vanemdotsent ja Saksamaa Marshalli Fondi ülematlandi liige. Tema uus raamat, Ajaloo tagasitulek ja unistuste lõpp, avaldab Knopf sel kuul hiljem.\nUhke lõpp külmale sõjale: Berliini müüri langemine\n9. novembril möödub kolmkümmend aastat Berliini müüri langemisest. See oluline sündmus andis märku Nõukogude Liidu lagunemisest ja üle nelja aastakümne kestnud “külma sõja” võitlusest.\nKüsisime professor David Kruglerilt, kes toimetas meie põhidokumendi kogu, Külm sõda, et rääkida meiega sündmustest, mis viisid 9. novembrini 1989, ja ideoloogiliselt juhitud konflikti äkilisest lõppemisest, mis hõlmas kogu maailma. Krugler, Wisconsini Ülikooli ja Platteville'i ülikooli ajalooprofessor, on külalisprofessor Ameerika ajaloo ja valitsuse magistriõppe programmis, õpetades selliseid kursusi nagu „The Rise of Modern America, 1914-1945“ ja „American Foreign Policy. ”\nAmeerika Ühendriigid alustasid strateegia väljatöötamist Nõukogude impeeriumi vastu võitlemiseks vahetult pärast Teise maailmasõja lõppu. Kas see strateegia oli peamiselt diplomaatiline või sõjaline?\nGeorge F. Kennan, Portree. Harris ja Ewing, 1947. Kongressi raamatukogu trükiste ja fotode osakond, LC-DIG-hec-12925.\nSee oli mõlemad. Peamine „ohjeldamise” strateegia tekkis president Trumani välisministeeriumis George Kennani analüüsi põhjal tema 22. veebruari 1946. aasta „Pikas telegrammis” (dokument 1 Külm sõda helitugevus). USA Moskva saatkonna ülema asetäitja Kennan, kui tal paluti selgitada NSV Liidu vastuseisu Maailmapangale ja Rahvusvahelisele Valuutafondile, pakkus laiemat analüüsi. Ta arutas nõukogude kommunismi meetodeid ja motiive ning seda, kuidas USA peaks sellele reageerima. Soovitades „pikaajalist, kannatlikku, kuid valvsat Venemaa laienevate suundumuste ohjeldamist”, väitis Kennan, et USA peaks oma vastupanupunktid hoolikalt ja strateegiliselt valima. Kennanist sai välisministeeriumi poliitika planeerimise personali juht, kuid dekaan Acheson eemaldas ta, kelle arvates ei olnud Kennan piisavalt militariseeriv isoleerimine. Tegelikult oli Truman oma erisõnumis Kongressile Kreeka ja Türgi kohta (dokument 2), mis sõnastas “Trumani doktriini”, tõepoolest tõotanud vastu seista mis tahes Nõukogude jõupingutustele oma impeeriumi või mõju laiendamiseks.\nKennani asemele tulnud mees Paul Nitze kirjutas NSC 68 (dokument 6). See dokument militariseeris ohjeldamise, kirjeldades konkreetset kaitsepoliitikat ja vajadusi. 1950. aasta juunis, vaid kaks kuud hiljem, ründas Põhja -Korea Lõuna -Koread ja Nitze soovitus kaitsekulutusi suurendada tundus olevat kinnitatud.\nKülma sõja teose kolm viimast dokumenti pärinevad vahetult enne Berliini müüri langemist ja selle ajal. Kas te seletaksite nende tähtsust? Esiteks, miks sa lisasid Reagani kõne Brandenburgi väravasse (dokument 43) 1987. aasta juunis?\nReagani „Märkused ida-lääne suhete kohta” ei näita mitte ainult tema suuri retoorilisi ande, vaid ka tema külma sõja positsiooni eripära ja järjepidevust. Ta tuli presidendiks otsustades kujundada külma sõja tulemust - mitte ainult seda juhtida. Ta soovis USA -le võitu. Oma pöördumises nimetab ta Berliini müüri kommunismi läbikukkumiseks. Ta pole esimene president, kes seda teeb. Kui John F. Kennedy 1963. aastal seina äärde läks (dokument 27), nimetas ta Berliini müüri elavaks sümboliks „vaba maailma ja kommunistliku maailma vahelise suure probleemi kohta. . . . Vabadusel on palju raskusi ja demokraatia pole täiuslik, kuid me ei ole kunagi pidanud müüri üles panema, et oma inimesi hoida, et nad meie seast ei lahkuks, ”märkis ta. Kuid Reagan läks kaugemale, kutsudes Gorbatšovi "seda seina maha lõhkuma". Välisministeerium oli kõrval sellest kõneosast, mida nad pidasid asjatult provokatiivseks. Nad tegid märkimisväärseid jõupingutusi, et püüda presidenti ja tema lähedasi sellest välja rääkida. Kuid Reagan nõudis. Ta mõistis, et ilma selle jooneta oleks see lihtsalt järjekordne kõne vabaduse vajalikkusest ja kommunismi läbikukkumisest. Kutsudes Gorbatšovi müüri maha võtma, teatas ta, kuidas soovib külma sõja lõppu.\nValge Maja fotobüroo. President Reagan Berliini müüri juures, 1987. Ronald Reagani presidendi raamatukogu. ID C41244-9.\nLõppdokument on ärakiri president George H. W. Bushi ja Lääne -Saksamaa kantsleri Helmut Kohli vahel 10. novembril 1989. aastal toimunud telefonivestlusest. See juhtub hetkel, mil Reagani visioon külma sõja lõppemisest tegelikult teoks saab. Kuid Bush võtab täiesti teistsuguse tooni, kui ta arvab, et see pole triumfiretoorika aeg.\nJah, Bush ütleb: "Ma tahan näha, et meie inimesed väldivad jätkuvalt eriti kuuma retoorikat, mis võib kogemata põhjustada probleeme." Ameeriklased ei tohi hakata tantsima Berliini müüri ja kommunismi haual, sest me peame olema mõõdukad. See ärakiri, nagu Reagani kõne Brandenburgi väraval, näitab konkreetset presidenti tegevuses, tehes seda, mida ta väga hästi teeb.\nFoto president George H. W. Bushist telefonil koos Saksamaa liidukantsleri Helmut Kohliga Saksamaa taasühendamise päeval: P16308-10 03.10.1990 Valge Maja fotobüroo.\nBush veedab suurema osa vestlusest kuulamisega. Õpilased võivad jätta mulje, et ta on passiivne ja reageeriv. Tegelikult on Bush teinud teadliku otsuse: ameeriklased peavad olema kaasatud, kuid esiteks peavad nad õppima kuidas parim olla kaasatud. Ta võtab Kohli nõuandeid vastu, kui Kohl ütleb, et tegelikult vaadake, poolakad tahavad kommunismist vabaneda, kuid neil pole vahendeid edu saavutamiseks. Neid on nii kaua rõhutud ja nende praegused juhid olid mõni aeg tagasi vanglas. Vajame Rahvusvahelist Valuutafondi, kes aitaks neid majanduse ümberkorraldamisel. Nad vajavad aega esindusasutustesse üleminekuks.\nDokumentide 43 ja 45 vahel valisite dokumendi 44, riikliku julgeoleku direktiivi 23, „Ameerika Ühendriikide suhted Nõukogude Liiduga”. See oli kirjutatud vähem kui kaks kuud enne müüri langemist. Kas selle autorid näevad ette, mis juhtuma hakkab?\nNad pakuvad väga selgete silmadega hindamist. Kuigi nad ei ole metsikult optimistlikud, et külm sõda hakkab lõppema Ameerika Ühendriikidele väga soodsatel tingimustel, näevad nad nõukogude hoiakuid muutumas, mis viib\n. . . võimalusele, et nüüd on käes uus ajastu. Võimalik, et suudame ohjeldamisest kaugemale minna USA poliitikale, mis edendab aktiivselt Nõukogude Liidu integreerumist olemasolevasse rahvusvahelisse süsteemi. NSV Liit on näidanud üles huvi läheneda rahvusvahelisele korrale ja kritiseerinud oma sõjajärgse poliitilis-sõjalise poliitika peamisi põhimõtteid. Need on sõnad, mida saame ainult kiita. Kuid Moskva ei saa lihtsalt kuulutada uut suhet rahvusvahelise süsteemiga.\nAutorid ütlevad, et "uus suhe" sõltub Nõukogude Liidu välispoliitika demilitariseerimisest ja NSV Liidu tegelikust truudusest 1945. aastal kehtestatud maailmakorra põhimõtetele. Et tõestada, et nad tõesti tahavad lähenemist, nõukogud, muu hulgas, " peab loobuma põhimõttest, et klassikonflikt on rahvusvahelise pinge allikas. ” Nad peavad lõpetama marksistlik-leninliku liini väljapööramise. See kordab klassikalist külma sõja poliitikat.\nSiis aga astuvad NSD 23 autorid külma sõja ajast kaugemale. Nad kirjutavad, et veel üks tõestus Nõukogude pühendumisest suhete parandamisele oleks tema "valmisolek teha USAga koostööd, et lahendada pakilised ülemaailmsed probleemid, sealhulgas rahvusvaheline narko- ja narkokaubandus, terrorism ja keskkonnaoht". Juba riiklik julgeolekunõukogu näeb ette valdkondi, kus USA ja Nõukogude-järgne Venemaa võiksid koostööd teha. Tõepoolest, vaid 12 aastat pärast selle dokumendi koostamist toimus 11. september ja terrorismivastane võitlus sai Ameerika välispoliitika määravaks fookuseks.\nMillised tegurid viisid Nõukogude Liidu kokkuvarisemiseni ja mil määral tõi Ameerika tõkestamispoliitika selle kaasa?\nIda -Saksamaa riigi ebaõnnestumised viisid müüri kukkumiseni ja need olid juba mõnda aega ehitanud. Ida -Saksamaa juhid tegid ise otsuse hõlbustada läbi müüri sõitmist, ehkki vaieldakse selle üle, kas nad tahtsid vaba läbipääsu avada. Ühe jutu kohaselt oli pressikonverentsi pidanud Ida -Saksamaa ametnik, kes ei olnud lääne ajakirjanike visalt küsitlemisel kasutamata, ja seda, mida need muudatused tähendavad. Kas nad pidasid silmas seda, et inimesed saaksid edasi -tagasi ilma passita käia? Häirides ütles ametnik jah. Teine konto ütleb, et see teadaanne ei olnud juhuslik.\nNLKP Keskkomitee peasekretär Mihhail Gorbatšov esines pressikonverentsil pärast Nõukogude-Ameerika tippkohtumist Islandil Reykjavikis 1986. aastal. RIA Novosti arhiiv, pilt #359290, http://visualrian.ru/ru/site/gallery/ #359290.\nIdasakslased said seda teha, sest Gorbatšov lükkas tagasi Brežnevi doktriini (1968), mis oli tugevalt piiranud Nõukogude Liidu valitsuste võimet oma valitsusi liberaliseerida. Kui Gorbatšov viis oma väed Afganistanist välja, julgustas ta teisitimõtlejaid ja kommunismi vastaseid oma aktiivsust suurendama. Ta andis märku, et Euroopa kommunistlikel juhtidel on nüüd reformide osas otsuste langetamisel rohkem iseseisvust.\nMa ei usu, et Gorbatšov eeldas Nõukogude kommunismi lõpetamist. Läänes tahame tõlkida mõisted “perestroika” ja “glasnost” demokraatlikesse kapitalistlikesse mõistetesse. Meie arvates tähendab glasnost ajakirjandusvabadust ja perestroika tähendab majanduse ümberkorraldamist kapitalistlikuks süsteemiks. Kuid Gorbatšov lootis ainult muuta kommunismi nõukogude rahvale usaldusväärsemaks. Ta lasi neil valitsust konstruktiivselt kritiseerida ja valitsus vastab mõne reformiga. Mis puutub majanduse ümberkorraldamisse, siis Gorbatšov kavatses vaid tugevdada kommunistliku majanduse keskmes olevat planeeringut. Nõukogude Liidu peaministriks saades oli ta šokeeritud, kui sai teada, kui madal on töötajate tootlikkus. Ta arvas, et võib tootlikkust osaliselt tõsta, piirates odava viina kättesaadavust, mis viis alkoholismi, töölt puudumise, vigade ja tööõnnetusteni. Ta ei tahtnud pöörduda turumajanduse poole, vaid soovis kommunismi taaselustada. Kuid ta vallandas jõud, mida ta ei suutnud juhtida.\nReagan lootis, et see juhtub. Ja ta elas, et seda näha.\nKas Reagani kaitse ülesehitus aitas kaasa külma sõja lõppemisele?\nMihhail Gorbatšov ja Ronald Reagan Reykjavikis, 11. oktoober 1986. RIA Novosti arhiiv, pilt #46685, http://visualrian.ru/ru/site/gallery/#46685.\nNSC 68 annab sellise lähenemise jaoks motivatsiooni. Kolmkümmend kolm aastat hiljem (dok 42) kutsus Reagan üles strateegilise kaitse algatust. Üks külma sõja lõpu paadunud pahandusi on see, et USA SDI tagaajamine sundis Nõukogude Liitu sama tegema ja see pankrotistas selle. Lugu pole päris nii lihtne. Reykjavíki tippkohtumisel, kus Reagan tegi ettepaneku kaotada kõik strateegilised tuumarelvad mõlemalt poolt, muutus SDI takistuseks. Reagan väitis, et SDI oli kaitsesüsteem. Gorbatšov vaidles sellele vastu, öeldes, et kui SDI muutub toimivaks - ja ta rõhutas oma skeptilisust -, siis oleks see ründav süsteem, sest see kaitseks USA -d esimese rünnaku korral kättemaksu eest. Muidugi oleks isegi ilma SDIta olnud igasugune katse kõrvaldada strateegilised tuumarelvad mõlemalt poolt pikk ja raske. Kuid Nõukogude Liidu majandusprobleemid algasid palju varem, kui SDI küsimus, mille keskne plaanimajandus ei toiminud.\nMida me saame õppida sellest, kuidas külm sõda arenes ja kuidas see lõppes?\nLiidud on olulised. Trumani administratsioon juhtis Põhja -Atlandi Lepingu Organisatsiooni loomist ja järgnevad administratsioonid laiendasid seda, pühendades samal ajal ressursse lepingu sisuliseks muutmiseks. Nii hoitakse joont ilma NATOta, nõukogude ohjeldamine Euroopas pole võimalik. Veel kaks näidet hõlmavad mitmepoolsust, mida järgitakse ÜRO kaudu. Meetmed, mida USA võtab, et vältida Põhja -Korea ülevõtmist Korea poolsaarel, suunatakse ÜRO kaudu. Julgeolekunõukogu resolutsioonid lubasid USA sõjategevust, nagu ka USA ja koalitsioonipartnerite tegevust lahes aastatel 1990–1991.\nInimesed Berliini müüri kohal Brandenburgi värava lähedal 9. novembril 1989. Foto: Sue Ream.Wikimedia Commons.\nLoeb ka hoolikas diplomaatia, nagu George H. W. Bush aru sai. Tema lahesõja juhtimisele pööratakse palju tähelepanu, kuid mõnikord jäetakse tähelepanuta, et ta juhib samal ajal külma sõja lõppu. Need kaks probleemi läksid risti. Lahe sõjategevuse ettevalmistamise ajal tegi Nõukogude Liit äkilise hilinenud sammu, et pidada läbirääkimisi Iraagi lahkumise üle Kuveidist, saates saadikud Bagdadi Saddam Husseiniga kohtuma. See oli Bushile väga problemaatiline, kes ehitas hoolikalt Saddamile vastu astumiseks rahvusvahelist koalitsiooni. Lääne vägede paigutamine Saudi Araabia pinnasele tähendas tõeliselt rahvusvahelise töörühma loomist nii moslemite kui ka kristlaste vägedest. Samuti pidi Bush hoidma Iisraeli Iraagi vastu iseseisvatest meetmetest pärast seda, kui see ründas Iisraeli Scudi rakettidega. Kui Nõukogude Liit saatis Bagdadi suursaadikud, ei saanud Bush neile lihtsalt öelda, et nad teelt eemale läheksid. See mõjutaks taasiseseisvunud Euroopa riike. Kui minna tagasi NSD 23 juurde, kus riikliku julgeolekunõukogu sõnul peavad nõukogud näitama valmisolekut töötada rahvusvahelise korra raames - noh, seda peab tegema ka USA. Bush peab ütlema: "Olgu, kui soovite seda proovida, siis olgu, aga pidage meeles, et korraldame ÜRO kaudu kooskõlastatud aktsiooni ja olete osa ÜRO -st."\nNõukogude avamängust ei tulnud midagi välja. Saddam oli oma tegevusele pühendunud. Ta arvas, et kõik, mida ta peab tegema, on sõja alguses tuua rahvusvahelisele koalitsioonile olulisi ohvreid. Siis pöörduks avalikkus sõja vastu ja ta saaks pidada läbirääkimisi kokkuleppe üle, mis võib hõlmata Kuveidi osalist okupeerimist. Ta eksis muidugi.\nKas me näeme midagi külma sõja sarnast korduvat?\nMa ei usu, et me näeme teist ideoloogiat nagu kommunism - sellist, millel on selline rahvusvaheline atraktiivsus, mis viib joondumise ühe või mitme võimsa rahva alla, kes selle levikut toetavad. Varsti pärast müüri langemist avaldas välisministeeriumi planeerija Francis Fukuyama Ajaloo lõpp ja viimane inimene, põhineb paberil, mille ta kirjutas välisministeeriumis. Fukuyama väitis, et kommunismi kokkuvarisemisega seisis liberalism vaieldamatult. Esindusvalitsuse läänelikud väärtused olid võidutsenud, mistõttu tulevased suured ideoloogial põhinevad konfliktid olid ebatõenäolised. Pärast seda toimunud sündmused on näidanud, et see hinnang on liiga optimistlik. Vaadake natsionalismi taastumist, mis on toimunud mitmel pool maailmas. Siiski, kuigi see tekitab probleeme, mida USA peab oma välissuhetes juhtima, ei ole ideoloogilist lõime, mis seda kõike omavahel ühendaks.\nKuid isegi kommunismi ajal kippusid USA poliitikakujundajad ekslikult kõik kommunistid ühte kasti panema. Kuna Ho Chi Minh sai hariduse Moskvas, pidasid nad teda pelgalt Nõukogude Liidu nukuks. Vähesed mõistsid, et ta oli loonud marksistliku ideoloogia hübriidi Vietnami väärtuste ja kultuuritraditsioonidega. Bipolaarse külma sõja maailmas oli palju variante.\nVeelgi vähem levib Islamiriigi vastik poliitika ja praktika kogu maailmas. Selle moonutatud vaade islamile ja sotsiaalsetele suhetele võib ilmneda ka teistes rühmitustes, kuid kes koordineerib rahvusvahelist liikumist? See on väga detsentraliseeritud nähtus.\nMida peaksime tähistama kolmkümmend aastat pärast müüri langemist?\nProfessor David Krugler, seistes Berliini müüri jäänuste ees, 2015\nKui arvate, et külm sõda oleks võinud lõppeda tuumarelvade plahvatusega, on see dramaatiline ja positiivne tulemus. Ja selle järeldus 1989. aasta novembri õhtul, kui rahvahulgad voolasid läbi seinte edasi -tagasi, oli vapustav. Tunde varem, kui inimesed oleksid teinud seda, et nad oleks tapetud kohutavatel viisidel - maha lastud, koerte räsitud, maamiinide poolt hävitatud. Ometi olid nad aastaid välja mõelnud leidlikke viise, kuidas sellest tõkkest üle saada - kuumaõhupallid, purilennukid. . . . Berliini muuseumis, Checkpoint Charlie's, on näitus, mis näitab pisikest Lääne -Saksa autot, mille omanik on läänesakslane, kellel oli õrn Ida -Saksa tüdruksõber. Ta süvendas reisijaistme, et too saaks sinna pugeda, pitseeris selle tema kohale ja sõitis ta üle kontrollpunkti. Hiljem paigutasid idasakslased koeri, et sellist asja ära hoida. Ma armastan seda stseeni, mida Kohl kirjeldab - kõik need inimesed käivad korduvalt edasi -tagasi, justkui kontrolliksid seda, kuidas te kontrollite, kas olete oma maja ukse lukustanud, et veenduda, kas nad tõesti pääsevad sisse.\nKuidas aitas Ameerika desinformatsioon külma sõja lõpetada\nPsühholoogiline sõda ja Mihhail Gorbatšovi esiletõus kiirendasid Nõukogude Liidu hävimist.\nAlates 1980ndate keskpaigast on USA-Nõukogude tippkohtumised Genfis (1985), Reykjavikis (1986) ja Maltal (1989) tähistanud kahekümnenda sajandi ajaloo erilist osa-külma sõja järkjärgulist lõpetamist. Need tippkohtumised aitasid lõpetada lakkamatu konkurentsi leppimatute maailmavaadete ja poliitiliste süsteemide vahel, mis ei jätnud puutumata ühtegi maailma nurka.\nMalta oli koht, kus USA ja Nõukogude Liidu suhted ületasid Rubiconi. Malta tippkohtumine Mihhail Gorbatšovi ja George H.W. Bush tormiheitvatel meredel seisis ülemaailmse kommunistliku projekti ja Nõukogude suurriigi lõpu eest. Täna, vaadates tagasi 1980ndate pöörasele ajaloole, võib jälgida Malta poole suunduvat teed tagasi Ronald Reagani ajaloolisele pöördumisele 8. märtsil 1983 kuni Evangeelsete Rahvusliku Assotsiatsioonini, kus Reagan määratles Nõukogude Liidu kui „kurjuse impeeriumi”. ” Teadlikult või mitte, kordas Reagan oma eelkäijat Harry Trumanit, kes kuulutas 1949. aastal lahingu võitluse kommunismi „valefilosoofia” vastu, mille eesmärgid olid demokraatia eesmärkidega täiesti vastupidised.\nReagan tegi märkimisväärse sammu 23. märtsil 1983, kui kuulutas välja uut tüüpi relva väljatöötamise, mis on võimeline kaitsma Ameerika taevast Nõukogude raketilöögi eest. Selline raketitõrje muudaks Nõukogude tuumarelvad ja kohaletoimetamise sõidukid kasutuks. Strateegilise kaitse algatuse, mida rahvapäraselt nimetati "Tähesõdadeks", peamine eesmärk oli demoraliseerida Kremli juhtkond. Lisage sellele tohutu sõjaväe kogunemine. Kui Ameerika jaoks kujutasid SDI -le tehtavad sõjalised kulutused investeeringut tehnoloogilisse läbimurdesse, siis Moskvaga olid asjad hoopis teisiti. Nõukogude plaanimajanduse jaoks oli uus võidurelvastumine korvamatu kaotus, mis kattus naftahinna dramaatilise langusega. Lühidalt, Reagan pani eakatele Nõukogude juhtkondadele oma külma sõja strateegia liigse koormuse ja aitas suuresti kaasa Mihhail Gorbatšovi (kes oli poliitbüroo noorim liige) tõusule.\n1994. aastaks osutus Washingtoni strateegia ootamatult õigeks, kui Nõukogude seadusandliku delegatsiooni juht Gorbatšov avaldas kohtumisel Suurbritannia peaministri Margaret Thatcheriga oma suurt innukust desarmeerimiseks. Raudne leedi nägi Gorbatšovis potentsiaali, kellega ta võiks koos äri ajada. Selle otsuse põhjal kutsus ta Ronald Reaganit üles alustama dialoogi Gorbatšoviga ja mängis olulist rolli, "ajendades Reagani Thatcheri eeskuju järgima".\nTema soovitus aitas luua Reagani ja Gorbatšovi vahel positiivseid suhteid. ” Minu arvates kasutas Reagan oma näitlemisoskust oskuslikult esimestel kohtumistel Genfis (november 1985) ja Reykjavikis (oktoober 1986), et mängida SDI vankumatu järgija rolli, samas kui Gorbatšovi suhtumine kinnitas täielikult selle tööriista võtmetähtsust avaldades Moskvale survet.\nTõepoolest, Gorbatšov kirjutas oma mälestustes peaaegu Shakespeare'i kirgedest Reykjavikis, kui „vaid üks samm lahutas meid võidukäigust, kuid SDI oli komistuskiviks”.\nSelle aja jooksul mängisid kaks anglosaksi liidrit mängu “hea politseinik, halb politseinik”. Selles mitteametlikus “suures troikas” oli Thatcher võluv ja tõhus moderaator. Seetõttu osutus SDI Gorbatšovi perestroika või uue mõtlemise poliitika peamiseks stiimuliks, mis nõudis „tagasi lükata teatud eeldused, mis varem tundusid kõigutamatud”.\nKolm kuud pärast Genfi kohtumist ütles NLKP 27. konvendil esinenud Gorbatšov, et „ühiskondliku arengu huvid on tähtsamal kohal”, ja määratles sotsialismi ideaali järgmiselt: „maailm, kus iga rahvas valib vabalt oma arengutee”. , selle eluviis. " Samuti lubas ta "lähitulevikus Afganistanis paiknevate Nõukogude vägede väljaviimise".\nGorbatšovi raamat Perestroika ja uus mõtlemine (1987) oli veel üks oluline samm Malta poole. Tema külma sõja manifestis kuulutati, et „kõikide inimeste väärtused” on ülimuslikud „klassiväärtuste” ees. ”Henry Kissingeri sõnul„ võttis see lähenemisviis Nõukogude välispoliitika oma põhjendustest ilma ”ja oli„ väljakujunenud leninliku ortodoksia täielik ümberpööramine ”. ja ajalooline marksism. ”\nTunnistades „iga rahva õigust valida oma sotsiaalsüsteem ise”, „omada oma välispoliitikat” ja väites, et „igasugune sekkumine siseasjadesse, igasugused katsed piirata riikide suveräänsust” on lubamatud. Gorbatšov tegelikult seadis kahtluse alla Brežnevi doktriini väärtuse. Veelgi enam, Gorbatšov, kaks aastat enne Maltat, USA ja Nõukogude Liidu vahepealse tuumajõudude lepingu allkirjastamisega, heitis ta maha külma sõja kommunistliku ideoloogia.\nLõpuks, teine oluline areng, mis toimus Moskvas enne Maltat, oli Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei 19. üleliiduline konverents. Selle revolutsiooniline tulemus oli NLKP vabatahtlik loovutamine ideoloogia ja võimu monopolile, otsustades korraldada riigivõimu kõrgeima organi saadikute alternatiivsed valimised. Ükski konverentsi 4991 delegaadist ei hääletanud nende viie resolutsiooni vastu. See tähendas, et kommunistlik partei lükkas tagasi Nõukogude Liidu kommunistliku identiteedi ja see asjaolu viis paratamatult NSV Liidu poliitilise surmani, kuigi mõned inimesed kipuvad isegi tänapäeval seletama NSV Liidu lagunemist Gorbatšovi „reetmise” ja USA „sekkumisega”. . ”\nReagani visiit Moskvasse 1988. aasta mais kinnitas 19. parteikonverentsi ajaloolist tähtsust. Kasutades Punast väljakut poodiumina, kuulutas ta, et NSV Liit pole enam kuri impeerium. Ajaloo ülim iroonia seisnes selles, et lääne juht tegi külma sõja deklaratsiooni selle lõpu täpselt samas kohas, kus 1918. aastal oli kommunistlik juhtkond läänele sõja kuulutanud. Tegelikult oli Lenini mausoleum otse Reagani taga, kui ta rääkis.\n1. detsembril, täpselt aasta enne Malta tippkohtumist, omandasid eelnimetatud Nõukogude resolutsioonid seaduse jõu: Nõukogude põhiseadust ja valimisseadust muudeti asjakohaselt. See oli vaikne riigipööre, mis kukutas NSV Liidu kommunistliku õigus- ja poliitilise süsteemi.\n7. detsembril ÜROs esinedes ütles Gorbatšov: „Valikuvabadus on universaalne põhimõte, millest ei tohiks olla erandeid.”\n26. märtsil 1989 toimusid NSV Liidul esimest korda vabad valimised esimest korda pärast 1918. aastat, kui valiti Asutav Kogu. 6. juulil 1989 loobus Gorbatšov Euroopa Nõukogule peetud kõnes „mitte ainult Brežnevi doktriinist, mis nägi ette nõukogude sekkumise õiguse Ida -Euroopasse, vaid ka satelliidi orbiidist, loobudes„ mõjusfääridest ”. , sotsialismi olemasolu Euroopas oli ainus tõend Lenini revolutsiooniteooria ja NSV Liidu kommunistliku võimu legitiimsuse õigsuse kohta. 9. novembril 1989 langes Berliini müür ning Saksa ja Euroopa lõhestamise ajalugu oli läbi.\n2.-2. detsembril pidasid George W. Bush ja Gorbatšov oma tippkohtumise Maltal. President Bushi jaoks polnud see aga nii tähtis: lõppude lõpuks oli ta just lõpetamas mängu, mida tema eelkäija mängis. Bush tahtis "leida viisi, kuidas eristada oma poliitikat Reagani omast". Ja ta leidis oma mehe, et midagi muuta. 1989. aasta septembris kohtus USA presidendiga Boriss Jeltsin, kes oli kindlustanud enam kui 90 protsendi moskvalaste toetuse.\nVenemaal ja teistes liiduvabariikides oli rahvasaadikute valimisteni jäänud vaid kolm kuud: loodi viisteist NSV Liidu poliitilist riiki. Gorbatšovi ühe käe valitsemise ajastu Nõukogude Liidus hakkas läbi saama.\nErakorraline tippkohtumine USA neljakümne esimese presidendiga oli Gorbatšovile elulise tähtsusega, sest laialdaselt oodati, et ta valitakse NSV Liidu presidendiks 1990. aasta märtsis ilma üldiste valimisteta. Malta pidi näitama läänele, et Gorbatšovil pole alternatiivi, ning tippkohtumise telepildid esitati kui kõige olulisem areng alates 1945. aasta Jalta konverentsist, et hajutada Gorbatšovi sõprade ja vaenlaste kahtlused.\nVahepeal olid Suurbritannia, Prantsusmaa ja Saksamaa juhid Malta tippkohtumiseks lobitööd teinud, kuna nad tahtsid halvasti säilitada USA poliitika järjepidevust NSV Liidu suhtes. Gorbatšov oli nende jaoks Euroopa uue poliitilise reaalsuse tagaja. Bushi administratsioon lõi tippkohtumisest kõik võimalikud eelised. See oli eriti tõsi, kui võtta arvesse, et 24. detsembril esitas perestroika meister Aleksandr Jakovlev rahvasaadikute kongressile oma aruande Molotovi-Ribbentropi pakti kohta. See aruanne näitas, et Eesti, Läti ja Leedu olid pakti sätete kohaselt annekteeritud.\nPärast Manhattani projekti oli SDI kahekümnenda sajandi tõhususelt teine USA superrelv. Kuid ametlikult lõppes külm sõda kolmkümmend aastat tagasi Maltal, USA ja Nõukogude Liidu juhtide esimese ühise pressikonverentsi ajal. Siit sai alguse Nõukogude-järgsete riikide ajalugu.\nSultygov Abdul-Khakim Ahmedovitš, poliitikateaduste doktor, Lomonosovi Moskva Riikliku Ülikooli professor. Suursaadik Venemaa välisministeeriumis (2004–2008).\nVaata videot: La Guerra Fria III De la Coexistencia Pacífica al Fin de la Guerra Fría 1953-1991\nCopyright © komuna-dragash.org | Bush ja Gorbatšov arvavad, et külm sõda hakkab lõppema...