Литературен свят » Българска литература Проза брой 123 декември 2019 » ИЗ БАЛКАНСКИЯ КОМШУЛУК\nТова заглавие в някогашния вестник „Работническо дело” привлече вниманието ми. От статията разбрах как нашенци ходели на пазара в Ниш и Пирот и се връщали с доста припечелена валута. Освен това, по тогавашния закон, валута можеше да притежава само човек, излизал зад граница. Така и ние тръгнахме семейно да си узаконим по шейсет долара на човек, които позволяваха да купим от банката и да разгледаме пазара в Ниш.\nА на границата - стълпотворение. Стотици и стотици коли. Чакаш цяло денонощие. На два-три пъти решаваме да се връщаме, но… и това е трудно - влязъл си вече в коловоз.\nКак да е, стигнахме Ниш рано на другата сутрин. Води ни мой братовчед, който вече е ходил там. Край Нишката крепост - коли, коли… Между тях пъплят граждани - купувачи, прекупвачи и… крадци. Докато се огледаме и ни изчезват няколко от стоките за продан. Заключваме се в колата - не смеем да отворим. След обяд се прибираме обратно.\nТака и така сме платили застраховка за колата за две седмици, решавам да отида още веднъж с децата. То пък за наш късмет - дъжд вали. Че като се завъртя колата на един завой - право в канавката. Но дяволът бил малък - помогнаха ни - оправихме се. Не! Повече в Сърбия не отивам.\nНо… защо не опитам в Македония? Там поне имам приятели и роднини.\nНа граничното село Богоройца, Гевгелийско, за копърка от 26 стотинки даваха по долар, значи десет пъти повече. А за кутия халва се изпокараха.\n- Джаба даваш, почти даром! - скара ми се баба Тина Дудова. - Такава кутия халва трябва да е пет-шест милиона (това бяха около пет-шест долара).\nТя ми даде доста акъли и поръчки и аз обещах да й занеса доматено семе „Балка”. Така търговията малко потръгна.\nПри едно отиване, чаках на границата до полунощ. Затова и реших да спя там, а сутринта да премина през Струмица и планините за Гевгели.\nНякакъв пернишки “Вартбург” се закачи за мен и иска да вървим заедно. С жена му били на почивка в Сандански и тя не го оставяла на мира - да отиде на пазар в Македония, та да отиде. Спря колата си до мен и ме помоли да пътуваме заедно.\nМеждувременно над десет български коли започнаха да отварят врати, капаци, скривалища. Наизвадиха разни руски стоки, ютии и месомелачки, душ батерии и сервизи, домакински прибори…\nАз имах поръчка за месомелачка, но не смеех да взема. Затова поисках да купя там - вече на чужда територия.\n- Не е за теб, скъпо я давам, искам десет червени - каза циганинът, тръгнал на пазар в Струмица.\nЧервени наричаха банкнотите от по един милион тогавашни динари, приблизително равни на долар.\nСигурен бях, че в Струмица ще я продаде за не повече от седем-осем, но му давам исканите десет долара.\n- Ама аз имам още пет - да ми ги купиш и тях! - започна да ме моли той.\nИзглежда ме сметнаха за специалист-търговец, защото и другите ме заобиколиха и започнаха да предлагат стоките си. Така без да събирам страх на митницата, изкупих стоки за около двеста дойче марки - стоки, каквито бяха ми поръчвали, или за каквито ми бяха говорили моите хора в село Богоройца и в град Гевгели.\nНа развиделяване паля колата да тръгвам и „Вартбург”-ът мигом тръгва след мен. Не е спал горкият, за да не ме изпусне. Преминавайки покрай циганската махала на Струмица обаче, започна да ми дава сигнали с фаровете. Спрях.\n- Далече ли е много това Гевгели?\n- Стотина километра… - поувеличих малко разстоянието аз.\n- Жена ми ще се притеснява, аз бях обещал до довечера да се върна. Да ти дам стоката си за сто марки и да се връщам?!…\n- Добре, но не тук сред циганската махала. Да подминем Струмица и там, край една чешма… - съгласявам се аз.\nСпираме на чешмата - паметник срещу „бугарските окупатори”. Започва да ми дава едно по едно всичко, което носи. Записвам исканите от него цени - излизат 95 марки. Давам му сто, защото нямам дребни и той подскача от радост.\nС така натоварена кола посещавам Гевгелийско. Най-удачното ми пътуване. Моят приятел Илия Киров от с. Стояково ми купува от банката хиляда и двеста дойче марки. Аз носех от България само триста. Или за два дни печалба от деветстотин марки, колкото са няколко месечни заплати. При това анализът показва, че една марка ми коства около единадесет стотинки, докато курсът й е повече от лев.\nТака правели пари хората! Но трябва да циркулираш между границата и Гевгели - район, в който рядко ходели българи. А аз не ставам за това - и срам, и страх, и… комунистическо възпитание (!?)…\nИнтересни неща се случват на човек зад граница. При завръщане от Република Македония преди двайсетина години, в соцвремената, когато бензинът у нас струваше жълти стотинки, спрях край една чешма в подножието на Деве баир. Тутакси дойдоха двама младежи с туба и ме помолиха да купят бензина от резервоара на колата ми. Нямах подобни намерения, но след редица уговаряния и настояване от тяхна страна, се съгласих.\nИзвадих един гумен маркуч от багажника си и използвайки законите на физиката пуснах понапълнения с бензин маркуч в тубата им. Бензинът тръгна на самотек.\nСлед като се напълни тубата обаче, слисаните македонци ме попитаха:\n- Колко дойче марки ке сакаш за цревото?\n- Па и маркучи ли немате? - на свой ред се учудих аз.\n- Имаме, ама не са автоматски. За да текне бензинот, ние смукаме со устата.\nХа-ха-ха! Някой хитрец наистина можеше да им вземе парите. А аз просто им обясних как всеки маркуч с достатъчна дължина може да се превърне в „автоматичен”.\n„Да не бяха ни освобождавали, щяхме още да си живеем по родните места в Солунско” - казваше дядо ми. И добавяше: „Но… при гърците разбрахме що било то робство!”\nСемейство Кадреви живее в Солун - многонационален град, където в продължение на векове съжителстват българи и евреи, гърци и турци. Именно заради Солун цар Фердинанд нарежда нападението над съюзниците-разбойници и започва фаталната Междусъюзническа война.\nГърците са владеели тези места доста векове. Според тях, заради надошлите славяни, гръцкото население постепенно станало българогласно (вулгарофони - говорещи български). Но то продължавало да си е гръцко - казват те. Религията им, носиите им, танците им и по-голямата част от обичаите и ритуалите са си останали сходни… Султанският ферман за учредяване на Българска екзархия ги разделил, но въпреки това всички „вулгарофони” са част от гръцката нация.\nВ тази своя великогръцка „мегали идея” гърците са убедили и част от това население - така наречените гръкомани или патриаршисти (останали да почитат гръцкия патриарх).\nСърбите са владеели тези земи в последните десетилетия преди падането им под турско. Когато България съществувала като три малки държавици северно от Стара планина, сръбското влияние стигнало Солунския залив. И щом османците завладели Македония като сръбска провинция, значи и трябвало да я върнат като такава. За сърбите това е „Стара Сърбия”, а населението - „прави” (истински) сърби, които същият този султански ферман за Българската екзархия ги заблудил и побългарил. Та това население нарича Рождество Христово като сърбите - Божикь, а не Коледа като българите… Макар и загубил падежните форми, македонският говор си оставал сръбски диалект според тях.\nВ стремежа си да сърбизират населението също намират помагачи - така наречените сърбомани. Останалите са обявени за заблудено българеещи се - „бугараши”, срещу които битката става непримирима.\nТито разбира, че не би ги направил сърби и в сговор с Георги Димитров и Сталин, Комунистическият интернационал решава да ги обособи като отделна македонска нация. В така нареченото Бледско съглашение от 1-ви август 1947 г. между Тито и Георги Димитров, Македония вместо ябълка на раздора трябва да стане обединяващото звено на Балканския полуостров. В Блед те декларират, че никога вече „во век и веков” не би имало сила, която отново да въведе разпокъсващите я граници.\nНевероятно звучи твърдението на великосръбските шовинисти, че Екзархията го побългарила. Население, което в продължение на столетия и то под въздействието на много по-силни фактори не е променило народностното си самосъзнание, не би го променило така лесно за едно-две десетилетия!\nТа… семейство Кадреви живее в Солун, където имат влияние всички тези тези. Единствената надежда за обединение на разпокъсаната Македония по време на Втората световна война е тя да стане автономна република в планираната Балканска федерация. За това се борят македонските партизани от трите й основни части.\nПоследни воюват партизаните в Егейска Македония, които останали извън съветската зона на влияние предизвикват гражданска война. С англо-американска намеса, подгонени от гръцката армия, те се изтеглят на север в уж свободната част на Македония, но там вместо като герои - Тито ги посреща с куршуми. Той вече е развалил отношенията си със Сталин. Тогава по планинските била на запад, на запад и от остров Керкира със съветски подводници та чак в Средна Азия, в град Ташкент.\nРазказа ми Атанас цялата си родова история като приказка. Как най-големият брат останал в Солун и се гърчеел, а най-малкият избягал в Скопие като македонист. И сестра имали - тя се омъжила в Унгария и повече нито я чували, нито я виждали.\nДаде ми някои данни Атанас и при отиването ми в Гърция през 1984 г. открих брат му в Солун. Името му Николаос Кадрас не издаваше, че има българска кръв в жилите му. От разговора разбрах, че е станал по-грък от старите гърци и не ще да види братята си - предатели на гръцката идея. Гръцката пропаганда така бе проникнала до всяка фибра на тялото и душата му, така бе обсебила и последния му неврон, че той бе готов да се бие за освобождението на Филипополис и всички земи до Стара планина, „поробени” сега от българите.\nНа връщане за България минах и през третата част на разпокъсаната Македония. По долината на Вардар, през Евзони и Богоройца, през тясно изсеченото каменно дефиле на Демир капия стигнах до Скопие. Там видях и третия брат - Михайло Кадровски. Ама и името му, и фамилията му - точно по законите на Република Македония. Нито е Кадрев, нито е Кадрас.\n- Не сакам ни да ги видам, ни да ги чуям! - заяви ми Михайло. Ние сме чисти македонци. Една кръв, от една майка и еден татко. А сега - единиот се погрчил, другиот се побугарил… Предатели! Та и сестра ми се чуди на кого да угоди. Вика била маджарка, нали е мажена в Унгария…\nПри завръщането ми в България, Атанас чакаше с трепет да чуе нещо ново за братята си. Той бе героят, преминал през партизанското движение и гражданската война, през Сталиновите лагери, подводни преходи, от Балканите до Средна Азия и обратно. Пет пъти бе раняван по битките при Негуш, Воден, Флорина, Грамос… Гърците заклали в местността Локвата баща му Яне, защото станал ятак, подпомагал сина партизанин.\n- Приказката дето ми я разказа я видях наяве - казах му. - Идеята и идеалите често са по-силни от родството. Жално, жалба жали майка Македония! До какви съдбини я докараха пустите им Велики сили!\nС мой братовчед отиваме на сватба в Струмица, Република Македония. От Организацията за съдействие на отбраната, където работех, взех няколко празнични ракети да зарадвам младоженците. За Нова година или за рождени и именни дни, когато изстрелвах такива фойерверки - веднага ме наобикаляха деца и младежи.\nСватбата се оказа не в самия град, а в съседно село. В един сюблимен момент аз дръпнах въженцето и във въздуха се извиси искрящия пурпур на сигнална ракета. Вместо да ме наобиколят обаче, мигом всички се отдалечиха уплашено от мен.\nСлед броени минути пристигна милиционерска кола. Поразпитаха нещо, но изглежда никой не ни предаде. Колата постоя около половин час, наблюдаваха, наблюдаваха и си отидоха. Втора ракета не посмях да пусна - реших да се освободя от тях чрез река Струмешница.\nНа връщане към града обаче ни спира военен патрул. „Тук е забранено за чужденци, казват, това е казарма”. Колоната продължи, а нас ни задържаха. Проверки по колата, багажа, записване имена и документи. Щем не щем, разбрахме сума ти държавни и военни тайни, а именно: че там имало казарма, че македонците не можело да служат в Македония, че в казармите се говори само на сръбски език и т.н. Накрая ни пуснаха с нареждане веднага да се регистрираме в милицията.\nРегистрирахме се, но на другия ден усещаме, че непрекъснато ни следят. Разделихме се с братовчед ми, продължиха всекиго поотделно да следят. Няма що - трябваше преждевременно да се прибираме в България.\nБратовчедът купи нафтова печка, аз дрешки и обувчици за децата и тръгваме още същата вечер.\nНа граничния пункт заварваме дежурния да вечеря. Идва при нас: „Дайте паспортите да сложим по един печат” - казва. Даваме паспортите. Няма други преминаващи по границата, никакво движение. Дежурният влиза в стаята си, но вместо да сложи печати, започва да говори по телефона. След малко се връща и с внимателен поглед ни нарежда да преместим колата си под лампата. Идват с милицайска кола още двама и тримата започват основна проверка. Всяко листче в жабката на колата се чете, всяко ъгълче в багажника и купето се осветява с батерия и пребърква. Гробно мълчание. Търсят нещо специално. Може би ракетите, от които своевременно успях да се освободя…\nЕдиният отива отново на телефона и докладва. Връща се и пита:\n- Къде е фотоапаратът?\n- Нямаме фотоапарат - отговарям.\n- Вие сте снимали на сватбата и покрай казармата - обвиняват ме.\n- На сватбата снимах, но апаратът беше техен - лъжа ги.\nДобре, че се отървах и от фотоапарата, като го размених за нещо, мисля си. Ами ако намерят филмчето в джоба ми? Е, и да го вземат, няма да загубя кой знае какво - няколко снимки от македонска сватба.\nКакто и да е - пуснаха ни. Ролята ни на „български шпиони” в Република Македония завърши.\nНо какво ли е станало сетне с младоженците и родата им не успяхме да разберем. За тамошните просръбски управници всяка връзка с българи бе (и все още е) смъртен грях!\nВИЛАТА НА ТИТО\nС бате Ваньо, съпруг на сестра ми, през лятото на 1968 г. обикаляхме из Република Македония. Понеже на тяхната митница казахме, че в България ни взеха мито за родопското одеяло, накараха ни да платим и там. „Щом сте платили износно мито, трябва да платите и вносно!” - обясни техният митничар. Та сетне това изключително скъпо одеяло с платени две мита остана като неразделен атрибут на колата до окончателното му изпокъсване.\nЕдна вечер, замръквайки край Охридското езеро, решихме да спим в колата. И при двата опита да сторим това край града обаче, ни наобикаляха милиционери, които ни прогонваха под предлог, че може да се спи само в хотел. Но ние не искахме да харчим пари за спане, които можеха да се ползват за нещо друго.\nИ така тръгнахме покрай Охридското езеро в южна посока, за да се отдалечим от града, та да няма кой да ни гони. Като минавахме покрай средновековния манастир „Свети Наум”, открихме чудесна полянка с изглед накъм езерото. Съвсем наблизо имаше светлинка - на стотина метра светеха прозорците на някаква хижа и ние решихме, че това ще бъде безопасно и удобно място, а сутринта може и да се окъпем в бистрите води на езерото.\nНаближаваше полунощ. Затова набързо опънахме седалките и спалнята на „Москвич”-а бе готова.\nТъкмо да легнем обаче, станахме център на внимание от страна на въоръжени военни. Моторизирана колона от два мотоциклета /единият с кош/ и един автомобил ни наобиколиха и осветиха с прожектори и фарове. С насочено към нас оръжие, водачът им ни попита:\n- Кой ви пущи тука?\nНие се спогледахме учудено. Как така кой ни е пуснал? Че кой пък е трябвало да ни спре!\nВзеха ни документите, направиха пълен обиск на колата и се убедиха, че наистина сме направили някаква наивна грешка.\n- Това е вилата на Тито - казаха ни накрая. Тук не даваме пиле да мине, а вие как и откъде сте дошли?\nОбяснихме им, че сме се отклонили по горски пътища да търсим полянка, където да прекараме нощта, защото край града ни прогонваха милиционери. И изобщо не сме предполагали, че тук президентът на Югославия Йосип Броз Тито има вила.\nСлед това под конвой - единият мотоциклет пред нас, другият - зад нас и накрая техният автомобил, тръгнахме да излизаме от зоната. Пътьом поглеждах назад - войникът в коша на мотоциклета непрекъснато държеше автомата насочен към нас за всеки случай.\nСлед около километър-два стигнахме до някаква бариера и пропускателен пункт.\n- Оттука кой ви пущи? - отново се опита да изкопчи някакво признание старшият.\nУчудени, ние за пръв път видяхме този контролно-пропусквателен пункт и бариерата. Навярно някъде встрани, по-надалеч през гората сме успели да минем незабелязано.\nДадоха ни документите и ни насочиха към някакъв къмпинг. Там вече можеше да спим спокойно.\nА можехме да се събудим и в кауша.\nБидейки потомък на бежанци, в младостта си доста ме вълнуваше въпросът „И все пак - предците на днешните жители на Република Македония, до попадането им под сръбска власт, българи ли са се чувствали или е имало колебание, че не са българи, а македонци?”. Аз трябваше да изчистя за себе си отговора на този въпрос, непрекъснато замъгляван от различните пропаганди.\nЗатова и направих специално посещение на град Охрид - столицата на Самуилова България според едните и столица на Самуиловата Македонска империя, според другите.\nВ центъра на Охрид тогава, около 1970-та година имаше вековно дърво с хралупа в дънера му, не знам дали не е изсъхнало вече. И там, на пейка покрай дървото забелязах трима възрастни хора да разговарят на „губивреме”. Седнах до тях и се заслушах в разговора им. Диалектът, на който говореха те, не се различаваше много от диалекта на преселилите се от Солунско мои предци.\nСлед няколко минути ги заговорих, като им се представих, че съм от България и съм потомък на бежанци от Егейска Македония. Те ме поогледаха с любопитство и казаха, че говоря като тях, та се съмняват дали наистина съм дошъл от България. Когато обаче им казах целта на моето пребиваване в Охрид и поисках да ми кажат истината дали техните родители, баби и дядовци са се чувствали българи или македонци, нещо почнаха да увъртат отговорите си. И изведнъж единият произнесе: „Е, айде да си одиме!” и тримата станаха и тръгнаха под негова команда, като поне първите изминати двайсет-трийсет метра видях, че не се разделиха.\nАз потърсих с погледа си други старци за интервюиране, но не успях. Защото едва ли бяха изминали и десет минути, когато край мене спря милиционерска кола и ми поискаха документите за проверка. След като видяха българския ми паспорт, заповядаха да ги придружа в колата за допълнителни проверки и така се оказах арестуван. Още по пътя разбрах, че съм бил предаден от тримата пенсионери.\nВ милиционерския участък ме затвориха сам в някаква малка стаичка на приземния етаж, вероятно предназначена за арестанти. Стъмни се, по някое време ми донесоха чаша вода и някакъв сандвич, които трябваше да хапна под тяхно наблюдение и ме предупредиха, че чакат да дойде следовател, който да ме разпита. В стаята имаше широк диван и стол. Съвсем обезпокоен, седях и чаках, сетне легнах и чаках. Привикаха ме за разпит почти в полунощ.\nЗаведоха ме в стая на втория етаж, в която имаше само бюро със стол зад него. Аз стоях прав, а разпитващият - около 40-45 годишен висок мъж с арабски нос, започна да ми задава въпроси защо съм дошъл от България чак в Охрид, кой ме е изпратил там и с каква цел. Един от отговорите ми хич не му хареса и той така захвърли химикалката си накъм мен, че ако не бях успял вовреме да отклоня главата си, щях да остана с едно око. След още няколко въпроса ме осведоми, че ще ме изпроводят с кола до българската граница и повече да не посещавам страната им. А докато ме извикат - да си легна на кушетката в определената ми стая.\nЧаках няколко часа. Изпроводиха ме на граничния пункт Ново село - Златарево чак на развиделяване. Не помня колко години сетне не смеех да посещавам Република Македония, но този случай изигра решаваща роля за връщане и затвърдяване на българското ми самосъзнание. Такова, каквото бе националното чувство на майка ми и баща ми. Защото ако техните официални твърдения бяха верни, то нямаше от какво да се страхуват и да гонят такива като мен!\nСлед падането на Хунтата, в Гърция настана демокрация. През лятото на 1979 г. по тяхна покана гостувахме десетина дни на роднините ми в град П?зар (Енидже Вардар, днес Яница).\nКогато вечерта добихме настроение и запях някаква македонска песен, домакините ме спряха и предупредиха, че такива песни не бива да се пеят. Щели да чуят комшиите. Учудих се и казах, че у нас се пеят безпроблемно гръцки песни, та и всяка вечер ги свирят в ресторанта. Петрос, съпругът на моя братовчедка, който бе идвал вече в България, потвърди под сурдинка това, но на всички им прозвуча невероятно.\nСутринта калеко Никола ми показа веещото се знаме на американската база в града. На въпроса ми така ли са разположени базите, в самите градове, той контрира:\n- Нима руските бази в България не са така?\nВечерта ми показа общежитието на американските офицери в центъра на града, както и американски войници, които закачаха гръцки девойки.\nВ ресторанта, който посетихме, имаше музикален автомат с пет хиляди мелодии. Не се учудих, че нямаше българска (това бях вече разбрал), но се учудих, че нямаше нито френска, нито италианска, английска или каквато и да е друга освен гръцка.\nВ онези години в България се заговори за всеобщо и задължително средно образование. И понеже жена ми работеше като учителка, а в съседство с роднините имаше училище, стана въпрос за това.\n- В Гърция отдавна е задължително - каза с гордост калеко ми в отговор на споделеното.\nПомислих, че не са ме разбрали правилно и почнах да им обяснявам кое е начално, кое - основно и кое - средно образование. Значи задължително ще бъде например - гимназия 11-ти клас.\n- Точно така, точно така! - потвърдиха отново те. В Гърция всички учат средно образование.\nНа следващия ден като минавахме покрай пощата, някакъв младеж направи поклон на калеко ми и го помоли за нещо. Влезнахме вътре. Калеко ми му попълни бланка, младежът нацапа палеца си с химикал и постави отпечатък върху пощенския запис.\nИзлязохме от пощата и аз се възползвах от случилото се.\n- Снощи твърдяхте, че в Гърция е задължително средното образование…\n- Да, задължително е! - повтори калеко ми.\n- А този младеж защо е неграмотен?\n- А…, ама той е турчин, от онези - аргатите, дето ни берат тютюна. В България да не би и турците да ходят на училище!?\nТрудно ми бе да проумея това. Постепенно разбрах, че законите за разните социални придобивки, за майчинство, детски надбавки и други, в Гърция важат единствено за онези, които са записани в паспортите като гърци, изповядват източното православие и говорят само на гръцки език. Най-тежката и мръсна работа се дава на друговерците и отгоре на това им се плащало по половин надница. Джамии можело само да се рушат, но не и да се строят нови. Дори ако убиеш човек, който не е грък, присъдата била доста по-снизходителна, отколкото ако убиеш грък!\nТова било то гръцката демокрация! Защо да се учудваме тогава, че роднините ми не искат да признаят, че имат българска кръв, та дори когато ни регистрира в полицията калеко ми настойчиво твърдеше, че сме приятели, случайно запознали се в България. А залелите днес Гърция албанци, грузинци, арменци и поляци, научили по стотина гръцки думи, се обявяват за чистокръвни гърци… И Гърция прогресивно увеличава населението си, а България…\nИдвайки за пръв път в България през 1977-1978 г., много гърци си носеха хляб, защото благодарение на тамошната пропаганда мислеха, че тук той се дава с купони в определени дажби. Общата ни граница гърците бяха затворили за половин век, за да може останалото в завладените от тях територии милионно българско население да забрави произхода си.\nВеднъж, през онези години, замръкнахме с жена ми в Гумендже (сега Гумениса) и решихме да спим в колата, спрели на една малка крайградска уличка.\nКогато ме събудиха слънчевите лъчи, видях някакъв старец да седи на стол край колата ни. Отворих вратата и старецът нетърпеливо попита дали наистина сме от България. След моя положителен отговор, той се разплака и заразправя как като малък искал да се изселят в България, но братята му не желаели и така останал да живее там.\n- И вестници, и радио и телевизия твърдят, че у вас хората умират от глад, а гледам - които идват от България - все с леки коли… Моят син от десетина години иска да си купи кола и все не може, все не му достигат парите да си купи дори и на старо.\nПовече от час не можах да задоволя любопитството на този старец, който непрекъснато се учудваше и възхищаваше на всичко, което чуеше за България.\n- Много, много поздрави на майка България! - разплакан каза за сбогуване.\nПо обяд решихме да прекараме горещините под сенките на върбите край река Мъгленица (сега Лодиас) - коритото, в което бе прибрано някогашното Ениджевардарско блато - владението на легендарния Апостол войвода.\nВидели българската регистрация на колата ми, веднага ни заобиколиха няколко мъже и започнаха да ни разпитват:\n- Верно ли е, че в България учениците и студентите не плащат такси, че учат безплатно?…\n- Да, вярно е, даже държавата подпомага голяма част от студентите като им дава стипендии.\n- Верно ли е, че лекарите преглеждат без пари, та даже и в болница можеш да лежиш без да плащаш, ако се разболееш?\n- Ами някои разправят, че даже и зъбите ако ти се развалят можело да си ги правиш без пари - и това ли е верно?\n- И това е верно.\n- …И можел си да говориш и да пееш и гръцки, и турски, и каквото знаеш или желаеш…\n- Е-е-е… Сигурно наистина е верно, щом всички казват едно и също! - цъкаха и се чудеха и не искаха да се разделят с нас.\nКато влязохме в един златарски магазин в центъра на Атина пък, гледаме портрети на Маркс, Ленин и Сталин. А златните изделия - пръстени и колиета с петолъчки, кръстосани сърпове и чукове, Кремъл, щампи на споменатите комунистически дейци и др.\n- Ама вие от България ли сте? Защо бе, защо купувате това злато да пълните джобовете на капиталистите? Нашите политици все говорят колко бедни сте в България, а идвате и купувате златни накити… Злато тук малцина си позволяват да купуват. Аз съм комунист, ние се борим също за свобода. Рано или късно ще се освободим и Гърция ще почне да строи комунизъм като вас!\nОстана си с надеждите клетият, защото и нашият „реален комунизъм” се оказа утопия…\nА и всички социални придобивки, на които така се удивляваха събеседниците ми, псевдодемокрацията набързо ги унищожи. И в България вече малцина си позволяват да купуват злато…\nДоста години живея в Лондон, но на гости у английско семейство не съм бил. Дори дъщеря и син не се посещават без специална покана и повод. Иначе българи, украинци и поляци си ходят един-другиму по повод и без повод и заедно ядат, пият и се веселят.\nСлавянското гостоприемство е пословично, а южняшкият темперамент му придава още по-голяма сърдечност.\nСлед женитбата ни, тръгнахме с жена ми да полетуваме из Македония и Гърция. Където и да сме опъвали палатката из дебрите на Македония, независимо от коя страна на изкуствено създадените държавни граници, винаги са идвали добронамерени съседи да ни канят на вечеря и раздумка. Дори надъханата ми с локален патриотизъм съпруга признава на всеослушание, че не е виждала по-гостоприемни хора от македонските българи.\nВ родното село на майка ми в Северна Гърция, край някогашната столица на древна Македония - Пела, непозната бабка дойде в палатката ни да ни кани да ? отидем на гости. След втора и трета молба от нейна страна, ние се отзовахме. Освен че ни гощава с вечеря, тази женица ни предостави и цял етаж за нощуване, баня, хавлии, спално бельо… На другата сутрин пихме кафета, мляко, бисквити и ни изпроводи като близки роднини.\nОще по-фрапиращо бе посрещането ни в с. Пилорикь, предградие на град Пазар, сега Яница. Там след като ни поканиха на трапезата в един двор, няколко съседски семейства се изредиха да носят от ресторанта печени пилета и бира в чест на гостите от съседна България. Черпеха ни до след полунощ, водехме интересни разговори, а на следващия ден ни даваха една купчина дини и пъпеши за из път. И така във всяко населено място, та чак до град Катерини - южната граница на славянобългарското население. На гости. На кого? На непознати другари - българи…\nПомня дядо ми правеше списък на именниците и изготвяше маршрут за да посети възможно най-голям брой от тях по случай именния им ден. Защото обществената настройка сред преселниците от Македония бе такава и някой можеше да се обиди, че не си го уважил с гостуване. Без никакви покани, разбира се! Уважаваш ли някого - отиваш му на гости!\nЕ това е проблемът, по който с жена ми все още спорим! Тя твърди, че ако уважаваме някого, трябва да го каним на гости, а не да му ходим! Докато аз все още мисля, че този който идва, значи ме уважава. Откъдето и следва, че ако уважаваме някого трябва да му ходим на гости.\nТака са постъпвали предците ми в Егейска Македония, днешна Северна Гърция и виждаме, че тези традиции се спазват и досега. Ние уважихме тези непознати с нашето гостуване. Многобройни такива гостувания на непознати съм имал и на територията на днешна Република Македония - от Струмица до Охрид и от Гевгели до Скопие.\nМного характерен белег е липсата на огради между дворовете из македонските села. Ако все пак някъде има ограда, то тя обикновено е символична. Жилищата почти не се заключват. Така беше докъм шейсетте години на 20-ти век и в моя роден квартал, населен изключително от бежанци от Македония. Поради местоположението си, нашият двор например се бе превърнал на кръстопът, по който денонощно имаше минувачи. И нито в техните, нито в нашите глави се пораждаха мисли на недобронамереност.\nНо… тези нрави и обичаи са дотам, докъдето живее славянското население - до Катерини, границата на Стара Гърция! Южно от нея традициите и порядките са по-други.\nВ първите години на демокрацията организирах екскурзии до Истанбул. След като бях изслушал екскурзоводските беседи и поскитал из града, разполагайки с подробна план-карта станах и вещ екскурзовод.\nНа 11 април 1991 г. със сина ми бяхме отседнали в малък хотел в съседство с джамия. В групата ни бяха и майка и дъщеря, родени и отрасли в Кърджали. Дъщерята М. била отскоро омъжена в Асеновград и бе учителка в асеновградско училище.\nСпим в хотела. Изведнъж ни стряска силен арабски глас. Синът ми скача от леглото и вика уплашен. Аз също. Гледаме се в полумрака, докато накрая се осъзнавам:\n- Ходжа. Това е гласът на ходжата.\nНякакъв мюсюлмански празник беше и ходжата пееше пред микрофон на терасата на съседното минаре. В 2 ч. след полунощ! Дочуваха се и гласовете на ходжите от по-далечни минарета. Поуспокоихме се и легнахме отново. На сутринта кърджалийките разказват:\n- Едва не получих инфаркт! Както е нажежено положението в Кърджали, помислихме, че турците са ни окупирали вече. Скочихме с дъщерята и се чудим - накъде?! Ох, ох! Това никога няма да го забравим!\nНе стига, че дъщеря й, русокоса красавица, не смеела за миг да остане сама по истанбулските сокаци и магазини, ами сега и тези нощни молитви…\nОгромен е Истанбул, богатствата му са неизмерими. Блестящи витрини, магазини със злато и коприна…Тесни и стръмни са обаче улиците на някогашния Константинопол. Контрасти те впечатляват навсякъде.\nТръгвам по една такава уличка отгоре, откъм Капалъ чарши (Покрития пазар) направо надолу към моста на Златния рог. И спирам ужасен. Брадясали, омършавели, с кръпки по дрехите, стоят наредени един зад друг двайсетина мъже. На полуприведените им рамене - самари. Досущ като магарешките самари - за товарене на стока. Възрастта им не можеш да познаеш - и на младите по изнурените им лица са се появили бръчки.\nПогледах, погледах, та дори се просълзих. Ако някой ми кажеше, нямаше да повярвам, че в края на 20-ти век на европейския континент може да се види такова нещо.\nДойде някакъв господин и издърпа първите четирима. Дръпна ги така, сякаш направлява добитък, кривнал встрани. Безмълвни, задните се поотместиха напред. Четиримата покорно тръгнаха след господина…\n- Магазините в онази част на града не могат да се снабдяват директно от автомобили - обясни ми след това един преселник от България. - Колите спират долу и стоката се пренася на гръб стотина-двеста метра, понякога и повече. Затова там има винаги самарджии. Борба за живот, какво да правиш! При преселническите кампании тук са ставали и боеве - безработни и гладни много… Не можеш да се прехранваш и със самар дори.\nКакво ли не се случва по широкия свят!\nНа 20 август 1991 година след пладне тръгнах да обикалям банките на Истанбул. В България германските марки ги изкупуваха по пет лева, а тук даваха почти по шест. Затова и взех няколко хиляди марки да ги продам в Истанбул. Смятах да купувам жилище. Милушев, колега с когото бяхме комбинирали туристическата група, тръгна с мен като бодигард.\nБанката срещу Капалъ чарши ми предложи по пет и седемдесет за марка. Реших да обиколя още две-три места. Тръгнахме надолу накъм гарата. След стотина метра двама-трима местни младежи се блъснаха в мен. Единият сякаш без да иска ме удари леко по дясната буза. Караха се и викаха силно на неразбираем език. Вдигнах ръцете, за да пазя лицето си. В същото време отляво ме настигнаха други двама и аз се оказах в центъра на биеща се крещяща тълпа. Докато се чудех отляво ли да се пазя или отдясно, младежите неочаквано постигнаха консенсус и ме изоставиха. Видях ги как свиха на първата пресечка вляво.\nОще на втората крачка усетих, че портмонето в джоба ми го няма. А Милушев се загледал в някаква витрина.\n- Къде си бе, обраха ме! - викнах му аз.\n- А, не може да бъде! Сигурно си забравил портмонето си в банката - зауспокоява ме той.\nС всичкия акъл се върнахме до банката. Бях като пиян. Спомних си как някаква българка преди това се вайкаше на същото място, че й откраднали портмонето с двеста долара. Тогава разсъждавах: как ли бих се чувствал аз на нейно място. А сега моите бяха много, много повече. Доларите ми бяха 600, но имаше хиляди дойче марки, турски лири и югославски динари - общо толкова, колкото струваше един апартамент в България.\nОтиваме с Милушев в полицията. Обясняваме се с преводач. Вкарват ни в една стая с десетина-дванадесет задържани, да съм разпознаел някого. Кого ще разпознаеш - те още разпределят плячката - няма и половин час от грабежа!\nУчудиха се, че не ми е откраднат паспорта. Българските паспорти вървели по над петстотин долара. Значи не са от групата на паспортаджиите. Вероятно били безработни кюрди-крадци. Обясниха ми, че със същия номер на инсцениран бой, ежедневно ограбват по десетина чужденци, главно българи.\nКак се прибрах в България - аз си знам. Онова, което бях припечелил от организираните екскурзии до Истанбул, си остана там. Нещо повече - загубих и част от припечеленото на други места.\nЯхнали новия „Москвич-408″ - тогавашната мечта за много семейства, някъде по обяд пристигнахме със зет ми бате Ваньо в Скопие. Най-напред решихме да се подкрепим в една „Скара-бира” край стария каменен мост на Вардар откъм чаршията.\nПогледнах ценовника - кебапче струваше 40 пари, което прави 8 стотинки. А в България бяха по 14 стотинки бройката.\n- Лъжеха ни да си вземем храна, че тук била скъпа, а то виж какво се оказа - кебапчетата са почти наполовина от цената им в България - споделих учудването си с бате Ваньо.\nСеднахме на една маса и келнерът веднага довтаса.\n- Извольте! - каза той, вместо македонското „Повелете!”. Очевидно сръбският тук се смята за по-авторитетен или просто сърбизмите навлизат масово в тукашния речник.\n- По три кебапчийна с гарнитура - казах аз, защото се мислех за вещ по македонския говор.\nКелнерът прехвърли по два-три пъти поглед към всеки от нас и изрече:\n- Вие сега идите от Бугария и мислите нашите кебапчийна са като вашите - таквие големи!\nИ пресече с дланта на дясната си ръка близо до лакътя лявата, за да покаже какви огрооомни били българските кебапчета.\n- Вижте ги нашите - додаде той, посочвайки съседната маса.\n- Ами… колко да поръчаме - смотолевихме ние, гледайки кебапчетата с големина на две маслинки, поставени една до друга.\n- Па 15-20, а ако сте по-гладни и 30 - информира ни усмихнато.\n- Дай по 17 - каза бате Ваньо, колкото за да не бъде минимално посоченото.\nГарнитурата се оказа едно печено лютиво чушле плюс обелено арпаджиче, накълцано на 3-4 резенчета.\nНе се нахранихме кой-знае как с тези 34 кебапчета, но плащайки сметката се убедихме, че излезе доста по-скъпо, отколкото в България.\nПодобно междувпрочем се оказа и съотношението на заплатите, но с обратен знак, те тук бяха по-големи.\nПо-особена разлика имаше и в това, че в България на 1 май всички манифестираха без да им се плаща, а тук - обратно, плащало им се без да работят и без да е необходимо да манифестират… Плащало им се за да празнуват!\nВ МАКЕДОНСКА БОЛНИЦА\nНа чешмата в Гюешево двама унгарски младежи ни помолиха да ги качим в колата до границата. Раниците им бяха доста обемисти и тежки. Натъпкахме се в „Москвич”-а и когато изкачихме Деве баир той започна да свисти, а термометърът за водата бе прехвърлил червената ивица и показваше над 1000С.\nЗет ми беше взел шофьорска книжка съвсем наскоро. Той вдигна капака на двигателя и посегна да отвори капачката на радиатора. С врътването ? обаче тя изхвърча и силна струя пара и вряща вода се устреми нагоре. Част от нея се блъсна в ръката му, а друга - отразена или пречупена - обля лицето му. Радиаторът се бил превърнал в тенджера под налягане, на която аварийният клапан не е успял да сработи.\nКогато радиаторът се успокои и се огледахме - ръката до лакътя му беше червена, изгоряла от парата, част от лицето му - също.\nКюстендил бе останал далече зад нас и той реши да караме, а ако се наложи ще търсим мехлеми в първия следващ град.\nНо болките му ставаха по-силни и на влизане в Крива паланка попитахме къде е болницата. Показаха ни я - нова, голяма спретната постройка. Влязохме - няма жив човек. Качихме се на втория етаж. И там никакви признаци за живот. В коридора - пейки за чакащи. Но такива няма. Върху една от тях спи някакъв мъж. Побутнахме го - изобщо не реагира. Започнахме да чукаме от врата на врата, а те - или заключени, или вътре няма никой. Една от тях ни се стори лекарски кабинет и седнахме да почакаме на пейката пред нея. След малко се мярна някаква сестра. Тя ни заведе при лекаря.\n- Е-е, тоа не е нищо. Миналата неделя тука умрея двама бугари. Ядели развалени салами и не можаме да ги спасиме - „успокои” ни той.\nНа стената гледам - ценовник. Всяка лекарска услуга си има изписана своя цена, не като в България - безплатно. Сигурно затова нашите болници гъмжат от народ, а тук няма никой.\nНаправи сестрата превръзки, сложи разни мехлеми, па я питаме колко да платим.\n- Нищо, нищо - каза - за вас безплатно го правим.\nБлагодарихме ? и ? поднесохме някои дребни подаръчета - парфюмчета „Българска роза”, носни кърпички и др. Зет ми запомни тази екскурзия с превързана ръка и лепенки по лицето…\nДИНЯ ОТ ГЪРЦИЯ\nПри пътуването към с. Грубовци (сега Агросикя), родното село на баща ми в Гръцка Македония спрях колата на една височина, за да се снимаме сред бостана. След като се качихме отново в колата, леля ми обясни, че това бил обран бостан и ако искаме да се снимаме - да намерим необран такъв. Дините, които излязоха на снимките не ги събирали, защото били под 10 килограма!?!\nПри тръгването си за България той ми сложи в колата три дини - едната да я нарежем за гости при пристигането си, другата - подарък за вуйчо Андико (братовчед на майка ми) и третата - да си я ядем, когато щем. Извини се, че най-големите вече свършили, но и тези, по двайсетина килограма, не били лоши.\nТретата диня я заклах в неделя на обяд и заедно с вечерята изядохме от нея някой килограм. В понеделник я преполовихме. Изядохме два-три килограма и през следващия ден - вторник. Когато се върнах от работа в сряда потърсих динята, за да си отрежа парче, но не я намерих.\n- Хвърлих я - каза съпругата ми. - Започна да мирише на вкиснало и се страхувах децата да не получат разстройство.\nИ така - за три-четири дни не можахме да изядем една диня. Защото я ядохме по български, чак до кората. А гърците ги ядяха до слоя със семки, само „петела”, както го наричаме. Няколко сантиметра червено хвърлят заедно с кората.\nЗатова и основната част от търговията с дини е „разносна”. Лекотоварни коли, „Пикап”-и и коли с ремаркета, въоръжени с висящи кантари обикалят по цял ден улиците и рекламират с мегафони високата захарност на своята продукция. На всеки 50-60 метра спират и се оглеждат. Обади ли се някой - отиват с колата и доставят на място динята. Иначе коя жена ще може да купи и занесе до дома си 25 килограмова диня?!\nЗА БЪЛГАРИ И ЮГОСЛАВЯНИ БЕЗ ПАРИ\nПрез август 1979 г. с жена ми обикаляхме из центъра на Солун. Тя искаше да купи някакви пердета, дето ги нямало в България. Внезапно чух българска реч: „За българи и югославяни без пари”. Огледах се и се ослушах. След десетина секунди провикването се повтори. Ориентирах се. Пред входа на голям магазин се провикваше нисък на ръст около петдесетгодишен мъж. Тръгнахме към него. Жена ми видя на витрината пердета, каквито търсеше. Викачът каза, че пердетата били на втория етаж.\nВлязохме. Вътре имаше само стоки, с които в България човек трудно би се снабдил. Продаваха се във валутните магазини на „Кореком”, но… кой имаше тогава в България валута? Единствено пребивавалите в чужбина.\nНа втория етаж обиколихме всички щандове, а пердетата от витрината все ги нямаше. Продаваха единствено от най-евтините, шарени найлонови. Слезнахме. Погледнахме отново витрината и извикахме викача.\n- Такива пердета има ли и къде?\n- Всичко има, на втория етаж ги има.\n- Елате да ни покажете, защото като тези не намерихме.\n- А-а-а, не може! Мен ми плащат само да стоя до вратата и да привиквам клиенти - българи и югославяни. Ако се кача горе, чорбаджията няма да ми плати надницата…\nПри посещението ни в Солун три години по-късно, същият човек отново викаше до вратата на магазина. Но сега редуваше едно провикване на български и едно на полски. Наоколо беше пълно с поляци, които нощем спяха по градинките в спални чували.\nТова било то пазарна икономика.\nОт Крива Паланка до Битоля гостувахме на няколко непознати. Канеха ни докато опъвахме палатката. Взаимните ни приятелски чувства бяха недвусмислени. И изведнъж една сутрин ни замерят колата с домати и дори с камъни. Освиркват ни с възгласи „Ганювци” и „Окупатори”… Какъв ще е този обрат, какво ли е станало?\nПускаме радио Скопие и разбираме, че български танкове са окупирали Прага. Варшавският договор бил нападнал Чехословакия. Румъния отказала да участва във войната…\nПражката пролет бе смазана. Ръководителят Александър Дубчек - арестуван. Комитет уж някакъв си, поискал помощ против „Контрареволюцията”?!\nНашата разходка из Република Македония не бе още приключила. Но… където и да спрем, към нас вече се отнасяха така, сякаш ние сме разпоредили операцията в Прага. Пред техните очи ние олицетворявахме българската войска - и днешната, и някогашната…\nРешихме да тръгнем директно за българската граница. А там - стълпотворение до подножието на Деве баир - опашка от коли - километър, два…\nБългарите били затворили границата, казват. В България има военно положение… Доста се поуплашихме дали има истина в тези твърдения, защото българско радио трудно чувахме, с чести заглъхвания и смущения. А Радио Скопие ни убеждаваше, че всички страни са пренасочили делегациите си за организирания по същото време Девети световен фестивал на младежта и студентите, от София накъм Алжир. Титова Югославия по това време се беше утвърдила като водеща страна в Движението на необвързаните, в което движение членуваха и страни като Индия и Австралия.\nНа следващия ден към обяд, милицайска патрулка мина през цялата километрична опашка и започна разделянето на колоната на две. Автомобилите с българска регистрация ги пропускаха в насрещната лента по посока към България. Твърдяха, че България решила да пропусне само своите граждани. За останалите беше организирано обръщане на посоката им обратно към вътрешността и какво ги чакаше насетне - не разбрахме.\nПристигайки на българския контролен пункт обаче, нашите граничари твърдяха точно противоположното. Че Югославия е затворила границата с България и не пуска никого оттам нито да влиза, нито да излиза. В предаванията на българското радио и телевизия нямаше и нотка на съмнение в успешното провеждане на споменатия вече Младежки фестивал. Непрекъснато предаваха посрещането и изпращането на разни делегации. Българската общественост не чу и не разбра да е имало пренасочване или провеждане на паралелен фестивал в Алжир.\nПолитика! И логиката, и истините стават по-различни когато се намесва политиката… Това важи с особена сила днес!\nТри пъти съм сменял националното си самосъзнание. Не! Никой никога не ме е насилвал. Сменял съм си убежденията. Вследствие на пропагандата и някои мои проучвания…\nВ първи клас учителката ни каза, че не сме българчета, а македончета. Радио София в няколко емисии на „македонски език” всеки ден ни убеждаваше в същото… По география учехме колко македонци живеят в България, по история…\nВеднъж убедиш ли се в нещо - смяташ за свой дълг да убеждаваш и други… Потурчванията са извършвани главно от еничари. И братовчедите ми в Гърция са станали по-гърци от старите гърци, та ме убеждават, че и аз съм, просто заблуден грък…\nРаботеше някога с баща ми Юсуф. Около 1970-та отиде на гости на роднини в Турция. Взел два месеца отпуск и казал на колегите си, че ако не се върне до два месеца, значи остава завинаги там. Минават два месеца, минават три и повече. Всички вече знаят, че Юсуф със семейството си се изселил в Турция. На шестия месец, една сутрин в завода се появява Юсуф и… срам не срам - разказва историята си.\nРазболял се в Турция и отишъл на лекар. След прегледа, като плащал таксата, споменал, че в България прегледите са безплатни. Едва се прибира вкъщи, пристигат две полицейски коли и му заявяват:\n- Имаме нареждане да те изпроводим до българската граница. Прибирайте си дрешките и се качвайте в колата. Щом в България лекарите преглеждат без пари - отивайте си там! Тук пропаганда не щем!\nИ така - в България всичко му се прощава и Юсуф продължава да работи в завода както преди.\nВ Турция българите от десетилетия са с турски имена. След Първата световна война там църква не се разрешава да се строи. Падне ли старата и… край! Да са я отремонтирали преди да падне! Аналогично е положението с българите и турците в съседна, демократична Гърция. „Възродителният процес” в България бе провокиран в ответ на всичко това. Но… късно! Времената са вече други - има радио и телевизия, има ООН и широка международна гласност. Такива „възродителни процеси” е имало в Гърция и Турция в първата четвъртина на двайсти век и както виждаме - съвсем успешни.\nКъсно, не късно - Юсуф става Йосиф. По стечение на обстоятелствата, за да стигна до моето лозе, минавах покрай неговото. Почна се така наречената „Голяма екскурзия”. Масово, с натоварени на камиони хладилници, перални и гардероби, българските турци започнаха да се изселват в Турция. (Когато се изселвали от Гърция за България, предците ми поискали да сложат върху каруцата и някакво шкафче, но не им позволили - само дрехи и лични вещи можело да вземат със себе си.)\nМинавам един ден покрай Йосиф и го питам ще се изселва ли.\n- О, не! Аз вече минах по тоя път. Да отиват тия, дето не са видели!\nПовярвах му и някак си ми стана драго… Почувствах удоволствие от това, че и той предпочита да живее там, където живея аз - в България.\nАма как можах да съм толкова наивен и да недооценя политическата обстановка! Споделих с друг турчин, също мой приятел, че не всички ще се изселват. Па заради настояването му да дам поне един единствен пример - взех, че издадох Йосиф.\nКакво е станало насетне не знам, но лозето му запустя. Тревяса. Няма кой да го кърши, да го пръска, да го копае… Йосиф заминал за Турция - съвсем неочаквано, набързо, внезапно…\nМинават няколко месеца. Есента, като отивах веднъж към моето лозе, забелязвам някаква фигура в неговото. Човекът ми обърна гръб, за да не го видя кой е. Аз пък се спрях специално и започнах да наблюдавам тоя слабоват мъж. Йосиф бе стотина килограма и с очила. А този е някакъв измършавелец.\nОбръща се по някое време човечецът и виждам, че също носи очила.\n- Аз съм, аз съм - казва ми непознатият и по гласа му разбирам, че това е самият Йосиф. - Аз бях решил да не отивам повече там, ама ме накараха. Ти няма как да разбереш! Както някога ме екстрадираха оттам за България, така и тук… Някой ме издал, че нямам намерение да ходя, вечерта дойдоха от организацията и… Не ми се умираше още, та… заминахме. А там - никой не ни признава за турци. Гяури ни наричат и се подиграват с нас. Не издържахме и се върнахме. Тук искам да си умра, в родината си. Тук учените твърдят, че сме потурчени българи, там също ни смятат за такива - значи е истина. Аз съм си Йосиф - българин с мюсюлманска вяра и повече не ща да чуя по тоя въпрос!\nСам сложи точка по въпроса. Значи, макар и късно, и България успя да реши националния въпрос както някога го решиха съседите ?, мисля си. Който милееше за Турция - отиде там, който остана тук - ще бъде вече по-българин от мене!\nНо не би! Защото в Турция и Гърция този въпрос не зависеше от междупартийната конюнктура. А в България за кой ли път политиката се промени на 180 градуса. Дойде така наречената „демокрация” и… започна обратния процес. В православна България почнаха да се строят повече джамии, отколкото църкви. И с право отбелязаха англичаните в туристическия справочник на „Ловели планет”, че виждайки никнещите като гъби след дъжд „джамии, разбираш, че България с единия си крак е в мюсюлманския свят”. И още по-фрапиращата констатация, цитирам от същия справочник: „В България една малка турска партия разполага с властта в парламента и страната”!\nИздателството „Berlitz” пък, на предната корица на третото джобно издание на туристическия справочник за България е поставило снимка на минаре, сякаш това е символът на нова България?!\nА споменатата от самия него „организация” отново превърна Йосиф в Юсуф и… не след дълго човекът умря. Не разбрах причината за ранната му смърт.\nВ близост до дома му бе издигната джамия с високо бяло минаре и винаги, когато минавам оттам размишлявам върху съдбата му. Върху съдбата на Юсуф-Йосиф и съдбата на България!


Продава Къща 160000.00 EUR, 220.00 кв.м., Варна област, м-т Траката - Форос - национална компания недвижими имоти - Варна, София, Бургас, Балчик, Велико Търново, Добрич, Слънчев бряг, Стара Загора, Банско, Шумен\nКЪЩА С ПАРЦЕЛ! ТРАКА! НЕСКРИВАЕМА МОРСКА ПАНОРАМА!\nПродавам къща на четири нива, разположена в м-т Трака, в удобна и лесна локация. Имота разполага с двор, барбекю зона, овошки както и стабилна ограда.\nИмота разполага с два отделни входа, което позволява да се ползва от две домакинства. Къщата е стабилна, тухлена, но има нужда от освежаване. Изградена котелна отоплителна система, която минава през всички стаи. Разпределение на ниво едно и две: всекидневна с кухненски тракт, котелно на второ ниво просторна всекидневна, две спални и баня с тоалет. Разпределение на ниво три и четири: входно антре, просторна кухня с трапезария, светла голяма всекидневна, а на следващото ниво има две стаи, баня с тоалетна и санитарно помещение и две тераси със скриваща дъха гледка. Има камини на всеки етаж. Имота има голям потенциал.\nОБАДЕТЕ СЕ СЕГА И ЦИТИРАЙТЕ ТОЗИ КОД 1-1-1- 1213514


Осем станаха жертвите на коронавируса в България. Починала е дъщерята на 74-годишна от разложко село, съобщи Нова телевизия. Възрастната жена бе една от починалите вчера, когато броят починали у нас скочи до седем. Дъщеря й е с 21 години по-млада. Вчера в болницата в Благоевград почина и 55-годишен мъж от Разлог, който е работил в Банско\n40 бона кредит взема бургазлия с тескере менте\nПолицията в Бургас издирва данни за самоличността на човека от снимката. Причината е, че той се е представил с лична карта менте в бургаски банков офис и получил кредит в размер на 40 000 лв. Два месеца по-късно мъжът, чийто лични данни (три имена, ЕГН, дата на раждане, постоянен адрес) фигурирали в договора за кредит


МЗ купува апаратура за хемодиализа ...\nFriday 12.10.2018 14:16\nДо края на годината Министерството на здравеопазването е предвидило капиталови средства в размер на близо 4,9 млн. лева за закупуване на апаратура за хемодиализа, водоочистващи системи и хемодиализни легла.\nДнес подписах договорите. Това каза министърът на здравеопазването Кирил Ананиев в отговор на въпрос за проблемите в работата на центровете по хемодиализа, предаде „Фокус“.\n„Средствата са за общо 29 държавни лечебни заведения търговски дружества“, посочи той. „В това число за 7 лечебни заведения са предвидени средства за основен ремонт на отделенията по хемодиализа в размер на 891 хил. лева“, заяви Ананиев.\nПо думите му за МБАЛ „Св. Петка“- Видин са отпуснати 180 хил. лева за закупуване на нови хемодиализни апарати, водоочистваща система и нови хемодиализни легла. Именно в тази болница мъж почина, като имаше съмнения, че причината за това е повреда в апарата за хемодиализа.\nАнаниев поясни, че към края на 2017 г. в страната има 3627 пациенти на поддържащо лечение с хемодиализа. „Процедурите се осъществяват в 80 диализни структурни. 60 от тях са разкрити в държавни и общински болници, а 20 са или отделения в частни лечебни заведения или самостоятелни лечебни заведения“, каза още Кирил Ананиев.


7 Храни за понижаване на холестерола - Здраве\n1: Овесена каша\nОвесено брашно съдържа разтворими фибри, които се свързват с холестерола и предотвратяват абсорбирането му в кръвта. Разтворимите фибри също помагат да се намалят нивата на холестерола с ниска плътност на липопротеините (LDL). Това е важно, защото LDL се смята за лош, нездравословен холестерол, който запушва вашите артерии и увеличава риска от сърдечен удар и инсулт. За оптимални резултати консумирайте 1 ½ чаши овесено брашно на ден.\nНяколко проучвания потвърждават, че соята помага да се намалят нивата на нездравословен триглицерид и LDL холестерол, като същевременно се повиши здравият липопротеин с висока плътност ) нивата на холестерола. Мери Сонсън казва в Journal of Nutrition, че флавоните, съдържащи се в соята, помагат за намаляване на риска от сърдечно-съдови заболявания като инфаркт и инсулт, като предотвратяват намаляването на кръвния поток, който допринася за тези нарушения. За оптимални резултати FDA препоръчва да се консумират 25 g соев протеин на ден. Соево мляко, тофу и ферментирали соеви продукти, като miso и tempeh са велики източници, които трябва да включите във вашата диета.\n3: Студени водни риби\nСтудени водни риби като сьомга, скумрия, пъстърва, сардини, херинга, камбала и риба тон са отлични източници на омега-3 мастни киселини. Омега-3 помага да се намали рискът от инфаркт, инсулт и други сърдечно-съдови нарушения, тъй като те намаляват агрегацията на тромбоцитите, намаляват възпалението, повишават нивата на HDL холестерола, намаляват триглицеридите и понижават кръвното налягане. Всъщност, според медицинския център на Университета в Мериленд, консумацията на само две порции от тази риба на седмица може не само да понижи холестерола, но и да намали риска от инсулт с до 50%.\n4. Бадеми и ядки\nКонсумирането на бадеми и ядки с умереност може да ви помогне да намалите нивата на холестерола и да поддържате кръвоносните съдове здрави. FDA препоръчва да се яде по 1,5 унции на ден, което възлиза на приблизително една шепа бадеми, лешници, фъстъци, пекани, борови ядки, шам-фъстъци или орехи. Уверете се обаче, че сте избрали обикновени, несолени ядки и не е сурово, когато е възможно.\nЛукът съдържа две мощни хранителни вещества, които помагат за понижаване на нивата на холестерола: сяра и хром. Според проучване, проведено върху плъхове и публикувано в The Journal of Nutrition, когато плъховете се хранят с диета със сярна аминокиселина, нивата на серумния холестерол намаляват измеримо. Изследванията също установяват, че хромът в лука помага да се предотвратят повишените нива на триглицеридите и да се поддържа здравето на сърцето, като по този начин се намалява рискът от сърдечен удар и инсулт.\nМаслиновото масло съдържа мощни антиоксиданти, предотвратявате увреждане на сърдечно-съдовата система от свободни радикали. Също така е установено, че понижава нивата на нездравословен LDL холестерол. За постигане на оптимални резултати консумирайте 2 супени лъжици на ден и изберете продукти, които казват "извънредно девствено" и "студено пресовани" върху бутилката. Също така имайте предвид, че зехтина трябва да се съхранява в херметически затворен контейнер на тъмно място. Най-накрая е установено, че загряването на зехтина унищожава много от неговите антиоксиданти и защитни свойства на сърцето, така че най-добре е да го консумирате направо от бутилката, например като салатен дресинг или марината.\nНе на последно място са ябълките. Проучванията показват, че яденето на ябълки ежедневно ще помогне за понижаване на нивата на холестерола и по този начин ще намали риска от сърдечен удар и инсулт. Ябълките са толкова полезни, защото съдържат разтворимо влакно, наречено ябълков пектин, което помага да се направи холестерол от вашата система и безопасно да се премахне. Ябълките също съдържат антиоксидантни гъсти хранителни вещества, наречени "флавоноиди", за които е установено, че предотвратяват натрупването на LDL холестерол в кръвта. Всъщност едно скорошно проучване, проведено във Флорида, показва, че яденето на една ябълка на ден за една година намалява нивата на LDL с 23%\nМножествената склероза и гръбначния мозък. Два случая не са еднакви, тъй като болестта може да се представи по много различни начини, свързани с засегнатите области. Смята се, че самата болест е резултат от собствената имунна система на човека, която атакува миелиновата обвивка - защитният слой, покриващ нервните влакна.


Иван Веселинов, ГЕРБ-СДС: Когато си здраво свързан със земята, не можеш да направиш грешна стъпка в политиката – ProNews Dobrich\nИван Веселинов, ГЕРБ-СДС: Когато си здраво свързан със земята, не можеш да направиш грешна стъпка в политиката\nBy Pro News Dobrich 26.03.2021 837 No comment\nИван Веселинов Иванов е кандидат за народен представител от листата на ГЕРБ-СДС за предстоящия парламентарен вот на 4 април\nОпределяте себе си като добруджанец по душа, земеделец по призвание и агроном по образование. Какво бихте казали за себе си на хората, които не Ви познават?\nЖивея в Тервел, града, където съм израснал. След дипломирането си в Аграрния университет реших да се завърна тук, близо до корените си, сред близки и приятели. Тук да създам семейство и да работя. Дребен земеделски производител съм и вече десет години отглеждам традиционните за Добруджа зърнени култури. Хобитата ми са овощарството и пчеларството. Те не само ми дават възможност да прекарвам много време сред природата, но и ме учат още повече да ценя биологичното земеделие, екологично чистата продукция и технологиите, които ни позволяват да опазваме природното богатство, което имаме.\nПП ГЕРБ: Справедливи и стабилни доходи за работещите в селскостопанското производство: Осъзнаваме, че развиването на силно и устойчиво селско стопанство е тясно обвързано с възможносността малките и средни стопанства да развиват дейността си като бизнес, да печелят, да растат и да се специализират.\nКои са проблемите, които смятате, че могат да бъдат приоритет в работата Ви?\nКато земеделски стопанин осъзнавам, че основните проблеми в аграрния сектор, особено в Добруджа, са засушаването и изтощаването на почвите. Затова ще работя за стимулиране прилагането на съвременни технологии, които да позволяват запазване на влагата и възстановяване на почвеното плодородие. Защото това е важно не само за пряко ангажираните в земеделското производство, но и за целия регион, който е зависим от сектора „Земеделие“. Възстановяването на полезащитните пояси и регулиране използването на препарати за растителна защита с цел опазване на пчелите и пчелните семейства, стимулиране на биологичното земеделие, са другите приоритети, по които бих искал да работя като член на българския парламент.\nПП ГЕРБ: Грижата за околната среда е грижа за хората: Политиката в сектор „Околна среда“ е подчинена на нашето разбиране, че съхранението и развитието на природния капитал на България, както и неговото ефективно и разумно управление, осигуряват по-добро качество на живот и стимулират растежа на икономиката.\nЧлен съм на партия ГЕРБ от две години. Смятам, че човек не трябва само да се оплаква от състоянието на държавата ни, но и да работи активно за това да я направи по-добро място за живеене. Това е смисъла на нещата и смисъла от това да бъдеш политически ангажиран. Със съмишлениците ни работим по много местни и регионални инициативи. Една от тях е изграждането на паметник на Васил Левски в град Тервел. Защото вярвам, че такъв трябва да има във всеки български град и всяко българско дете трябва да расте пред погледа на Апостола. Обичам Добруджа, града си. Избрал съм да се върна и да живея в Тервел. Тук създадох семейство. Тук отглеждам детето си. Тук работя. Затова моята лична кауза е все повече млади хора като мен да се връщат по родните си места – там да създават семейства, да развиват бизнес и да разкриват нови работни места,\nПП ГЕРБ: Чисти и достъпни храни, произведени в България: Нашата програма е насочена към политики за подсилване потенциала на селското стопанство, екологична устойчивост и опазване на климата. Производството на чисти и здравословни храни се нуждае от още подкрепа, а достъпът на населението до балансирано хранене трябва да бъде улеснен.\nСмятате ли, че това е реалистично?\nВярвам, че това може да се случи. Затова ще работя за подобряване на инфраструктурата, за да не се чувстват живеещите в малки населени места изолирани. Ще работя за развитие на професионалното образование, което да е съобразено с характеристиките на региона и да отговаря на потребностите на бизнеса, за да имат младите хора, които завършват, гарантирано бъдеще тук. Не само път към големите градове или към чужбина, а възможност да започнат работа тук, да развиват собствен бизнес. Тук да създават семействата и да отглеждат децата си. Защото вярвам, че именно ние, младите хора сме тези, които можем да вдъхнем нов живот на малките населени места, да дадем нов облик на отдалечените региони и селски район да звучи модерно.\nПП ГЕРБ: Основната ни цел е осигуряване на среда за социална, професионална и личностна реализация в България. Да създадем възможности за развитие, за гражданска активност и социално включване. Работим за повече самостоятелни млади българи, подсилени със знания, умения и ценности, които живеят в среда с повече възможности за развитие и с по-малко агресия и рискове от зависимости. Такава среда ще ни приближи още по-близо до целта за младите хора България да е мястото, където да искат и да успяват да създават семейство и дом.\nНе се ли страхувате, че може да допуснете грешка, имате опит като земеделeц, но в политиката правите първите си стъпки?\nКогато си здраво свързан със земята, не можеш да направиш грешна стъпка в политиката. Аз създадох връзката си със земята сам. Никой от семейството ми не се е занимавал със земеделие. През 2009 г., когато се върнах, въпреки, че имах предложение да работя за голяма фирма във Варна, започнах да градя своето стопанство. Първо направих овощна градина от около 20 декара със сливи. Започнах да гледам пчели. В момента обработвам 2000 декара земя. В началото сам карах трактора и имаше моменти, когато слизах от машината, за да отида на тренировка. Изградих стопанството си с двете си ръце и знам колко важно е да преценяваш всяка стъпка. Всичко това правя в името на 5 годишния си син, у когото отсега възпитавам уважение към земята, която ни храни.\nС какво работата за обществото е по-различна?\nАко знаеш какво искаш, ако постъпваш отговорно към задачите си, ако го правиш в името на децата, всяко усилие си заслужава.


ПРИЯТЕЛИ НА АНТРОПОСОФИЯТА - ЕЗОТЕРИЧНИ ИЗСЛЕДВАНИЯ • Виж темата - 16 февруари - 22 февруари\nДата и час: Нед Дек 16, 2018 3:27 pm\n16 февруари - 22 февруари\nЗаглавие: 16 февруари - 22 февруари\nПубликувано на: Съб Фев 16, 2013 2:08 pm\nНие вече казахме, че сме в състояние да възприемаме много повече духовно съдържание, отколкото обикновено си мислим.\nКъм тази област спадат и спомените. Тук можем да си послужим с един прост пример.\nДа предположим, че си спомняме едно дърво. Къде виждаме това дърво? Ние го виждаме като стоящо пред нас. Ние виждаме непосредствено и в будно съзнание този недействителен образ. И все пак образът застава съвсем ясно и реално пред нас. Но въпреки това, не можем да го пипнем.\nТой не е материален. И от каква субстанция е изграден той? Това е субстанцията, която наричаме етер. От нея се състои нашето етерно тяло, което изгражда и оживотворява физическото тяло. Едни и същи са силите,\nс чиято помощ ние изграждаме нашите представи и с които, от друга страна, поддържаме нашия живот.\nТук съществува една извънредно важна зависимост. Ние градим представите с помощта на същите сили, с които живеем. А това означава, че с помощта на представите и спомените можем да укрепим нашите жизнени сили.\nПознавах един възрастен човек, който преодоля своята тежка депресия благодарение на това, че учеше наизуст стихотворения. Той си казваше – депресията идва оттам, че душата се натъква на прекалено твърдо, старо и отслабнало тяло. Но аз мога да укрепя своите жизнени сили като уча наизуст стихотворения. И депресията, която седмици наред го измъчваше в болницата се изгуби.\nМного неща бихме могли да си спестим в живота, ако не забравяхме толкова бързо. Ние често забравяме дори и това, което сме решили да предприемем. Забравяме дори и това, което сме придобили в по-ранния опит и често пъти след много години вършим същите глупости. Но преди всичко – ние забравяме извънредно бързо нежния спомен за духовните изживявания.\nЕто защо през втората половина на февруари се срещаме с предчувствието, че трябва да се погрижим за спомена, който зимата е оставила вътре в нас.\nСветът, заплашва той да заглуши\nНа душата вродената сила;\nНо излез наяве ти, спомен мой\nПросветващ от дълбините на Духа\nВзорът мой да укрепиш,\nКойто единствено чрез волевите сили\nМоже себе си да съхрани.\nDie Welt, ие drohet zu betäuben\nDer Seelе eingeborene Kraft;\nSiсh selbst erhalten kann.


Вестник "Култура", Брой 37 (2964), 02 ноември 2012\nЦветът на хамелеона е филмът на фестивала\nД-р Мариан Цуцуй (1961) е румънски филмов историк и критик. Зам.-директор на Румънската национална филмотека, университетски преподавател, сценарист и режисьор на късометражни документални филми. Завършил е румънска, английска и българска филология в Букурещкия университет. През 2007 защитава дисертация на тема „Балканско кино” в UNATC (Румънската национална академия за театър и кино). Автор е на 3 книги: „Кратка история на румънското кино” (2005), „Братята Манаки или движещите се Балкани” (2005), „Ориент експрес. Румънското и балканското кино” (2008). Мариан Цуцуй е директор на Балкански фестивал за феновете на киното и храната в Четате, Румъния.\nГосподин Цуцуй, познавате историята на българското кино, но 31-ото издание на фестивала „Златна роза” е за вас първо. С японката Йошико Минекава, дългогодишна изследователка на нашето кино, бяхте единствените чуждестранни наблюдатели във Варна. Какво ви направи най-силно впечатление?\nОт доста време се занимавам с балканско кино, включително и българско. Прочее, за формирането ми като киноман огромна роля изигра българската телевизия – през 80-те, докато следвах в университета, гледах страстно „Десета муза” и „Студио Х”... Този фестивал започна мудно, а стана интересен. Първото нещо, което ми направи впечатление, е, че за разлика от днешното румънско кино, вашето има жанрови филми, при това разнообразни. Второто е наличието на независими заглавия – цели 4 (има предвид и „Още една мечта” на Николай Мутафчиев, който бе изтеглен в последния момент - бел. ред.). В Румъния за всичките години след революцията едва могат да се съберат четири – всички останали са създадени с пари от Националния филмов фонд. Друг е въпросът, че, разчитайки на бърз контакт с публиката, някои от независимите клонят към нещо като „чалга” филми. Третото, което ми направи впечатление, бе сериозният тон на пресконференциите, които се превръщаха в дискусии. Такова нещо не съм виждал нито в Румъния, нито по други фестивали в Европа (в Америка не съм бил). Обикновено се задават по един-два съществени въпроса и всички останали са куртоазни. А тук бях свидетел на истински обсъждания, на интелектуални дебати, на заинтересованост за посоката, в която се развива българското кино, дори на кавги...\nИ каква филмова картина се очерта пред вас?\nВашите режисьори изглеждат извънредно амбициозни. Това е добре, от една страна, ако вземем „Цветът на хамелеона” на Емил Христов, но, от друга, стремежът да кажеш всичко наведнъж проваля филма, какъвто е случаят със „Слънчево” на Илия Костов или „Пистолет, куфар и три смърдящи варела” на Георги Костов. Дори „Аз съм ти” на Петър Попзлатев, според мен, има и високи постижения, и пропуски. Разказът за две жени, принадлежащи към две различни епохи, но сродни души, и изповедта на едната от тях, фатална красавица в периода между двете световни войни, се превръща в претекст за успешна реконструкция на времето и атмосферата (за която отново решително допринася Емил Христов, този път като оператор). Но сценарият ми изглежда тромав, тъй като се основава на два романа: „Роман без име” от големия български писател Димитър Димов и „Адриана” на дъщеря му Теодора Димова.\nИмате ли си лични фаворити от фестивала?\nНай-открояващият се сред пълнометражните филми е „Цветът на хамелеона”. Въодушевяваща е смесицата от абсурдна комедия и политически трилър, където мистериозен мъж по време на комунизма успява да изгради своя собствена мрежа от информатори сред интелектуалците. Филмът е разказан атрактивно, заснет е безупречно, изигран е страхотно от Рушен Видинлиев и другите актьори. За разлика от останалите филми, където от смесването на жанровете става гювеч, тук всичко е изпипано много прецизно, като в аптека. Може би ми е толкова свиден, защото и аз съм от посткомунистическа страна и ми харесва гротеската, чрез която копае миналото и излиза смрадта... За жалост, не съм чел романа „Цинкограф”, нито съм гледал „Дзифт”, за да правя сравнения. Но мога да кажа друго – че у нас все още не се е появил нито такъв тип роман, нито такъв филм.\nКак, „12:08 източно от Букурещ“ на Корнелиу Порумбою бе сардоничен опит за разправа с манипулациите и спекулациите покрай т. нар. румънска революция?!\nДа, но не е от този калибър. Любопитно е, че старите майстори на румънското кино направиха отвратителни филми за революцията, а младите режисьори им измиха срама... Според мен, в България „Цветът на хамелеона” ще има зрителски успех, може би и в чужбина. Следя отдавна работата на Емил Христов като оператор, но тук съм стъписан от думите и идеите му – голяма работа е той. Мястото му е на Запад, в Англия, например, а не в това малко българско кино. Изключително ми допаднаха и късометражните „Жълто куче” на Мария Николова и „Скок” на Петър Вълчанов и Кристина Грозева. Интересно ми е да проследя развитието на режисьорите им, защото мисля, че ще имат интересно бъдеще. Бих искал да покажа тези три филма на фестивала, който правя в Четате – за любителите на киното и храната. Догодина темата му е хуморът, а тези филми бликат от остроумие. Напоследък ние, румънците, доста се възгордяхме и гледаме отвисоко, но има какво да научим от българското кино. Нямам предвид само този фестивал, а и международната слава на много добрите ви документални филми – знае се за Андрей Паунов, за Борис Десподов... Прочее, „Георги и пеперудите” на Паунов бе първият български филм изобщо, излъчен по Румънската национална телевизия след промените. За мен „смешната документалност” е запазена марка на този вид българско кино.\nСюжетният минимализъм, детайлното и почти документално потъване във всекидневието, лаконичният автентизъм на диалозите пък са характерни черти на новото румънско кино, наложило се вече като фестивален бранд. То започна да влияе върху европейското филмово мислене. Дори един от най-добрите български филми напоследък, „Подслон” на Драго Шолев, е създаден по сценарий на Разван Радулеску, който пък е свързан с най-любимия ми румънски „Смъртта на господин Лазареску” на Кристи Пую...\nСещам се и за късометражните филми на Мая Виткова ”Станка се прибира в къщи” и „Моят уморен баща” по сценарии на Раду Жуде.\nДа, трите филма са обединени от визията на Крум Родригес.\nНевероятен е и в „Цветът на хамелеона”.\nНо залитането по „румънскостта” започва нелепо да прилича на едновремешната обсесия по иранското кино.\nДа, да, има такава тенденция. Например, преди две години в Хърватска имаше анкета за най-добрите филми, показвани там през последните 15 години, и първите 3 заглавия бяха румънски. В Унгария се проведе симпозиум на тема „Защо румънците имат успех, а ние – не?”. В България, за жалост, нашите филми се показват само по фестивали...\nДа, но пък пълнят залите. Доколко е вярно, че в Румъния те не се радват на зрителски интерес?\nВ голяма степен ситуацията е такава. Първо, в Румъния, както и тук, са останали твърде малко кина – не повече от 100 на страна с населения 20 милиона. По времето на Чаушеску в Букурещ имаше булевард с 12 кина, а сега са останали едва 3. В провинцията е още по-печално - град като Брашов има едно кино. Това е ненормално.\nПриватизирани ли са?\nИзчезнаха. Второ, мултиплексите са далече, а и там едва ли румънски филм би имал успех. Та как да си върнат парите? Добре, че някои се продаваха на евтино DVD, т.е. в големи колекции - от старите румънски филми до новата вълна. Идеята е чудесна, защото, от една страна, продуцентите можаха да вземат малко пари, а от друга – оказа се ефективна борба с пиратството. Разбира се, и телевизиите започнаха да показват румънски филми. Но в кината е ужас – ни чужди филми, ни комедии могат да направят голям боксофис. Обяснявам си го с факта, че години наред, преди Румъния да влезе в Европейския съюз, публиката в кината бе заливана с американските екшъни, а по телевизиите – с латиносериали. И тъй като, за разлика от Франция или Гърция, у нас на кино ходят само млади хора, те не могат да издържат нито на негримирания реализъм на новата румънска вълна, нито на мудния ритъм – GSM-ът е неизменно включен и на десетата минута стават. Но трябва да се признае, че, дали под влиянието на медиите или от снобизъм, някои зрители се опитват да гледат филмите и да разберат защо са взели такива важни световни награди.\nИмате ли си любим филм сред новата вълна?\n„Четири месеца, три седмици и два дни” на Кристиан Мунджиу и „Как прекарах края на света” на Каталин Митулеску. Но аз обичам много и старите филми. Пък и тази вълна видимо се изтърка. И наблюдавам, че успешните млади режисьори не знаят какво да правят, освен драма.\nЕ, има и пародии. Сещам се за „Филантропика” на Нае Каранфил.\nДа, разбира се, но са малко. Е, Кристи Пую в „Аврора” и Корнелиу Порумбою в „Police, Adjective” се пробваха в полицейския филм, но в реален ритъм. На критиците това им хареса, но за широката публика е пак доста голямо изпитание.\nКак мина по екраните младежкият „Ако искам да свиря, аз свиря” на Флорин Шербан?\nПо-добре от останалите. С необузданата си виталност привлече публика.\nПродължава ли утвърдената от началото на ХХІ век система на държавно финансиране в Румъния – по малко пари на много филми и залагане на дебюти?\nНие се опитахме да копираме френския модел, но, докато го адаптирахме, имахме проблеми. Например, леята беше нестабилна и инфлацията доведе до катастрофа във филмопроизводството. До 1999 нямаше създаден нито един пълнометражен филм, а първото заглавие на новата вълна бе дебютът на Кристи Пую „Стока и мангизи” (2001). Преди това възрастните режисьори пресираха младите, а сега има специален фонд за дебютантите и дори финансовата помощ за тях е по-голяма – имам предвид, че те получават 60% от бюджета на проекта, а опитните режисьори – 50%. У нас се правят и много късометражни филми, което също стимулира навлизането в киното. За жалост, няма пазар за този тип кино – само HBO ги показва. И се стига до парадокса, че за успешните румънски късометражни филми се знае повече в чужбина, отколкото у нас. Имаме вече и фонд за анимация, която лека-полека започва да се възражда след дългогодишната летаргия.\nНепрестанно повтаряте думата „Фонд”, която у нас е все още химера. Кога е създаден?\nС какви средства се захранва?\nС отчисления от билетите за американски филми в кината, по телевизиите, от DVD... Тоест, има някаква компенсация – господстващите на румънския пазар чужди продукции плащат за нашата продукция. Заради това този Фонд е много стабилен.\nИмате и Национален филмов център. Подчинен ли е на Министерството на културата?\nСамостоятелен е. Той се занимава с промотирането на румънското кино – от фестивали (у нас те са частни) през издаване на DVD и книги до уъркшопове.\nКак се финансират проектите?\nЧрез конкурс. Обикновено се провеждат две сесии на трите художествени комисии (за игрално, документално и анимационно кино), но миналата година заради кризата беше само една. И средната отпусната сума за пълнометражен проект е около 500 хиляди евро.\nА за дебютите?\nНяма разлика. Но у нас не се правят сложни постановъчно филми, преобладават съвременните сюжети.\nКак се структурират комисиите?\nПо квотен принцип от различните филмови организации. Гласува се анонимно. Почти няма партизанщини, макар че се случват и скандали. Например, дебютът на Кристи Пую бе получил доста ниски оценки, а после, след „Златна мечка” за късометражката „Картон „Кент“ и наградата на „Особен поглед” в Кан за „Смъртта на господин Лазареску”, това беше отчетено като голяма грешка. И Кристиан Мунджиу имаше проблеми. Но те се бориха за статуса си и накрая спечелиха. Общо взето, оценъчната система е добра, но трябва да се подобрява.\nУчастват ли продуценти в комисиите?\nКолко филма се снимат в момента?\nНе знам точно – между 15 и 20, в това число и международни копродукции. Имаме две доста силни студиа: Castel Film и MediaPRo, където се снимат много големи американски и европейски продукции, както и реклами.\nMediaPRo вече е свързана и с нашия телевизионен бизнес. Какво става с Тудур Джурджу, който беше шеф на Румънската национална телевизия между 2005 и 2007?\nТой е продуцент, прави филми. Освен това, е основател и президент на Трансилванския международен филмов фестивал – най-мащабния и добър в Румъния, където се показват над 200 заглавия и си позволяват да поканят големи звезди. По негово време Националната телевизия беше що-годе добре, но сега е страшно зле, има големи дългове, защото не се простира според чергата си и се предоверява на вредните посредници между нея и частните компании, които правят водещите предавания. Големи батаци са в Румъния. Но аз утре си тръгвам, пълен с впечатления от новото българско кино и неговия поглед към действителността.\nВарна, 10 октомври 2012 г.\nРазговор с Мариан Цуцуй


Любовта и омразата между Холивуд и Кан : Chronicle.bg\n2 май, 2018 16:41 | от chr.bg | Кино&Телевизия\nМежду кинофестивала в Кан и Холивуд винаги са съществували отношения на любов и омраза. И това издание на феста не прави изключение – ще бъдат представени премиерно новите „Междузвездни войни“, но малко американски звезди ще преминат по „Кроазет“.\nЗа седемдесет и първото издание на кинофестивала в Кан, от 21 филма, включени в конкурсната програма, само 2 са американски.“BlackKKKlansman“ на Спайк Лий и кинотворбата на Дейвид Робърт Мичъл „Под сребърното езеро“.\nБлестят с отсъствието си в селекцията първият холивудски филм на канадеца Ксавие Долан „The Death and Life of John F Donovan“, както и „Първият човек“, биографичният филм на Деймиън Шазел /Ла ла ленд/ за американския астронавт Нийл Армстронг с Райън Гослинг.\nМного кинодейци избягват Кан заради надпреварата за „Оскар“-ите. В това отношение френският кинофорум попада под ударите на „есенната“ конкуренция в лицето на кинофестовете в Торонто и Венеция. Според кинокритика на вестник „Гардиън“ Андрю Пулвър големите имена на независимото кино, които претендират за американските златни статуетки, предпочитат да направят своите премиери през август или септември. Това означава, че те ще предпочетат Мострата във Венеция, пред кинофестивала в Кан.\nТака се случи миналата година с „Формата на водата“ на Гийермо дел Торо, който първо взе „Златен лъв“ във Венеция, преди да триумфира на „Оскар“-ите в началото на 2018 г. По-рано по идентичния звезден маршрут Венеция-Холивуд премина и Ема Стоун, изпълнителка на главната роля в „Ла-Ла ленд“.\nДруг плюс за конкурентите на Кан кинофоруми е, че те са достъпни за широката публика, като тук най-силно е въздействието на кинофеста в Торонто, където на практика няма конкурсна програма. Докато Кан е по-затворен в себе си и е ориентиран повече към индустрията и киноизкуството.\nКинокритиците в Кан доста често могат да бъдат жестоки. За тях сигурно с горчилка си спомнят американците Гюс ван Сант и Шон Пен, които бяха безмилостно освиркани през 2015 и 2016 година. Друг минус на Кан – представените там филм не трябва да са били показвани преди това на нито един кинофестивал.


12 стъпки към суровоядството ≫ описание и цена ≫ Книги | Booktrading.bg\n3.88 (14 ratings by Goodreads)\nдо офис на еконт: 12.08.2020\nдо краен адрес: 12.08.2020 - 14.08.2020\nВ новата си книга Виктория Бутенко, авторка на бестселъра „Енергични за цял живот“, представя задълбочен анализ на ползите от консумацията на сурови храни. В „12 стъпки към суровоядството“ тя се позовава на последни научни открития, които допълва с примери от собствения си опит на веган и ръководител на семинари за суровоядство. Бутенко подробно разглежда и зависимостта ни към обработените храни и споделя личната си история с какви трудности се е сблъсквала, следвайки веганския режим на хранене. В „12 стъпки към суровоядството“ авторката помага на читателите да направят прехода от обработени към сурови храни. Тя предлага ценни съвети за формирането и поддържането на новия начин на живот и разглежда физическите, психологическите и духовните измерения на суровоядството.\nРеволюцията на зеленото смути от Виктория Бутенко, издава Кибеа...


Южна Африка | Kiara Travel | We are all about the experience and less about the logistics!\nДестинации, Южна Африка | by Kiara Travel\nЮжноафриканската република се намира в най-южната част на Африка. На север граничи с Намибия, Ботсуана и Зимбабве, на североизток – с Мозамбик и Свазиленд, а Лесото е изцяло заобиколена от територията на републиката. Търсейки нов път за Индия, три португалски кораба под командата на Бартоломеу Диаш през януари 1488 г. достигат до най-южната част на Африка. Страшна буря мятала няколко дни корабите между разпенените вълни. Мястото, на което слезли, нарекли “Нос на бурите”. Но португалският крал го преименувал в нос Добра Надежда – надежда за откриване на път за Индия.\nНаселението на страната е около 44 млн. души. Около 47 % от населението са християни,но има също и мюсюлмани, будисти,индуси,както и екзотични местни религии.Основните езици са общо 11 като най – разпостранени са английския и арикаанс.\nПо-големи градове – Претория, Йоханесбург, Кейп Таун, Дърбан и Порт Елизабет.\nКлимата е тропичен на север и субтропичен на юг. По високите плата температуре варират от 7-10 градуса до 18-27 градуса . В субтропичните райони температурите са около 27 градуса през лятото и около 13 градуса през зимата.\nТуризма е един от основните отрасли в икономиката на страната. Туристическите ресурси са изключително разнообразни и включват посещения на исторически центрове и паметници в големите градове,сафари в множеството национални паркове и Нос Добра Надежда – най-посещавното място в Южна Африка. Страната е и един от най-големите винопроизводители в света.\nЙоханесбург – Най-големият град в страната с над 2 млн. души население. Тук е сърцето на икономиката на Южна Африка,като в околностите на града се намират едни от най-големите златни мини в света. Може да посетите резиденцията на Нелсън Мандела и паметника на Хектор или да се разходите из космополитния център на града.\nПретория – Столицата на Южна Африка, по-известна като „Градът Джакаранда”. Тук можете да видите Паметника на „Великия Път”, на Пол Крюгер, старите сгради на Парламента и Двореца на правосъдието, Двореца на Обединението – считан за шедьовър на южноафриканската архитектура и др.\nТя е свързана с диамантената треска. Ще можете да видите къде е намерен най-големият диамант в света – „Кулинан”, едната част от който се намира на скиптъра /”Звездата на Африка”/, а другата част – на Короната на Кралство Великобритания /„Малката звезда на Африка”/.\nСън Сити – луксозният курорт на ЮАР, разположен на края на бушменска долина в Северозападната провинция е известен като Лас Вегас на Южна Африка. Можете да разгледате като Долината на вълните, където имате възможност да наблюдавате изкуствени вълни на изкуствено създаден плаж /с възможност за къпане/ или да посетите хотел „Палас”, най-скъпия хотел в Сън Сити. Разбира се можете да прекарате неограничено време в някое от многобройните казина в комплекса.\nНационалния парк „Крюгер” – Този най-известен дивечов резерват в Африка съхранява всички животински видове, характерни за Южна Африка, някои от които не се срещат вече в други региони. Имате възможност за близка среща с лъвове, слонове, леопарди, носорози, африкански биволи..и много други представители на африканската фауна.\nКейп Таун – Тук най- интересните места са Сградите на Парламента, Пазарния площад, Ботаническата градина и квартала Малай – по-известен като Бо-Каап, Крайбрежния булевард, изпълнен с много магазини, кафенета и ресторанти. Можете да разгледате Аквариума или да направите една невероятно красива разходка с корабче до остров Робин, където може да посетите по желание Музея – затвор, където и Нелсон Мандела е лежал.\nНай-югозападната точка на Африка е нос Кейп Пойнт. Известен като Нос Добра Надежда или Нос на бурите, този естествен завършек на черния континент предлага неповторими гледки към океана, както и възможността да видите останките от някои исторически корабокрушения. Фарът на Кейп Пойнт е разположен на територията на националния парк Тейбъл Маунтин, който е част от световното културно наследство. Околните територии са зелени овални хълмове, осеяни с множество пътеки, които водят до безлюдни и диви брегове.\nTags: Йоханесбург, Кейп Пойнт, Кейптаун, Южна Африка\nФренска Полинезия »


„Принцесата, разбойникът и фермерското момче“ – нов поглед към сагата „Междузвездни войни“ – Детски книги\n„Принцесата, разбойникът и фермерското момче“ – нов поглед към сагата „Междузвездни войни“\n25.09.2015 Лора Филипова 0 коментара Александра Бракен, Джордж Лукас, Егмонт, Междузвездни войни\nС „Принцесата, разбойникът и фермерското момче“ (изд. Егмонт България) Александра Бракен предлага по-различна гледна точка към класиката „Междузвездни войни: Нова надежда“. Историята, добре позната на всички фенове на филмите на Джордж Лукас, е разделена на три части, всяка от които е представена през погледа на трима от основните герои – принцеса Лея Органа, Хан Соло и Люк Скайуокър. Трудно е да преразкажеш толкова популярна и обичана история, но Александра Бракен е уцелила правилните тон и перспектива. Разказът й не се отклонява от известния сюжет – Дарт Вейдър е напът да подчини всички въстанали звездни системи чрез ново оръжие, Звездата на смъртта, докато Лея, Хан и Люк не се изпречват на пътя му. Приносът й е в избора да покаже вътрешната борба и постепенното израстване на тримата като личности.\nЛея е принцеса на Алдераан, възпитавана от лелите си да бъде перфектното украшение за всеки галактически двор. Тя обаче не иска да я считат за празноглава и покорна, не спира да показва огнения си характер и да се бори да докаже себе си като сенатор, чиято цел е възстановяване на справедливостта в галактиката. Хан Соло е типичният корав пич и готин разбойник, за когото всичко е просто бизнес. Обречените идеалистични каузи не са по вкуса му, поне докато пламенната отдаденост на принцесата и фермерчето на бунтовническата кауза не го променя. Искрено се смях на привързаността му към „Хилядолетния сокол“ и с известно неудобство признавам, че любовта между пилота и кораба му ми заприлича на тази между перничанин и неговия голф. Люк Скайуокър пък е израснал във фермата на леля си и чичо си, не познава света извън забутаната планета Татуин и неистово иска да докаже на цялата галактика, че не е просто едно фермерско момче, а притежава способностите на истински боец.\nГероичните и безразсъдни постъпки все така са налице, но на читателя не са спестени и колебанията, неувереността и притесненията на Лея и Люк. Гласовете на принцесата, разбойника и фермерското момче са се получили убедителни, въздействащи и близки до младите читатели. Лесно е да разбереш красивата принцеса и момчето от забутана в покрайнините на галактиката планета, които търсят своето място и смисъла на живота си. Още по-лесно е да разпознаеш в техните страхове и колебания своите собствени тийнейджърски терзания. Александра Бракен не е пропуснала и джедаите, Силата и нейната Светла и Тъмна страна, а те без съмнение са една от причините за звездния статут на „Междузвездни войни“ и пленяват вниманието на малки и големи.\nПризнавам, че не съм от най-заклетите фенове на „Междузвездни войни“ и отдавна не съм гледала лентите на Лукас, но „Принцесата, разбойникът и фермерското момче“ ме заинтригува достатъчно, че да планирам тематична „междузвездна“ филмова вечер. Мисля, че след книжната версия на Бракен, гледането ще бъде доста по-пълноценно и забавно.\nКнигата ще излезе съвсем скоро на български в превод на Вида Делчева и ще е изпъстрена с чудесните илюстрации на Ралф Маккуори и Джон Джонстън.\n← Алисън Шейфър отговаря на въпроси на читателите (част 1.)\nАлисън Шейфър отговаря на въпроси на читателите (част 2.) →


Къща за продажба близо до гр. Стара Загора, България. Чудесна двуетажна къща, заобиколена от красива природа и околности — LUXIMMO | ex Лукс Имоти\nЛетище Plovdiv (PDV): 112 км\nLUXIMMO Ви представя съвременна и модерна къща в малко градче, близо до Стара Загора – 24 км. Стара Загора е шестият по големина град у нас и представлява важен икономически, транспортен, политически и образователен център. На 168 км от тук се намира и един от най – известните зимни ски курорти у нас – Пампорово.\nИмотът, който Ви предлагаме включва двуетажна къща с площ 155 кв. м, мазе, което е трансформирано като таверна (16 кв. м), сауна, паркинг за две коли и градина с големина 1700 кв. м.\nПърви етаж: Състои се от коридор, кабинет със собствена тоалетна, всекидневна, кухня, трапезария, тоалетна и стая, пригодена за баня с тоалетна. Къщата е изградена от тухли, подът на етажа е с теракот, а прозорците са с PVC дограма.\nВтори етаж: Вътрешно стълбище води към етажа. Тук ще намерите коридор и четири спални, всяка от които със собствен санитарен възел. Подовите настилки тук са теракот в коридора и мокет в стаите. Прозорците отново са с PVC дограма.\nГрадината е голяма и в момента е засадена с цветя и орех. Освен това има и ров за басейн.\nКато цяло къщата е в добро състояние и след основен ремонт. Нуждае се от довършителни работи на стаята на първи етаж, която е пригодена за баня и тоалетна. Мазилките също могат да се освежат по преценка на клиента. Обзавеждането е включено в посочената цена (за повече информация се свържете с Вашият личен агент). Имотът е снабден с електричество и вода – вътре и отвън, и свързан със септична яма. Пътят е чакъл, но лесно достъпен.\nНаселеното място предлага множество удобства за живот, като магазини, кафене, училище, църква, здравна служба, полицейски участък, редовен транспорт до близките градове и села. Районът тук е подходящ за планинарство, лов, риболов и СПА процедури. В близост минава и подбалканския път от София за Черно море. Така че не пропускайте възможността да се сдобиете с нов дом на много спокойно място с невероятни гледки към планината.