Мазната медийна пирожка се обръща срещу Борисов в пресъхналото русло на “Южен поток” – Иво Инджев / Ivo Indzhev\n20.01.2016 от Иво Инджев\n25 мнения за “Мазната медийна пирожка се обръща срещу Борисов в пресъхналото русло на “Южен поток””\nНапълно сте прав г-н Инджев!\nИ на мене ще ми е любопитно какво ще последва. Пеликаните трябва да се хранят, но магистралите ги “прави” Борисов. Ще видим коя институция ще се задейства, след като няма да е прокуратурата. Борисов не разбра (изглежда) намека с кампанията срещу “приятеля” му Петър Москов и сега следва този “изстрел край ухото”.\nКак няма газ да ПИКаят, след като хидроинжинера (специалист по язовирите), а може би преквалафациран и като експерт по газопроводите, остава “безработен”! На тази хранилка се бяха наредили и още много ненаситни пеликани вкл. по обещанията на Властелина и на спортният клуб Левски на Батков и сие!\nИво, това което го предвиждаше от известно време и начинът по който ще се реализа сценарият на опраскаването на банкянското слънце е задействан. Милиардите евра които не само са били нагласени за по-нататък се водят днес в графата “пропуснати печалби” но и комисионите по патока трябва да се повръщат.\nбаце, пиши си “завещанието”. Каквото и да означава това.\nПоредният безпардонно нагъл и гнусен http://binar.bg/39761/prikazkite-za-druzhbata-mezhdu-blgariya-i-rusiya-sa-lzha/\n‘Глутницата пеликани май озверява пред перспективата от гладна смърт край пресъхналия корупционен поток.’ – А дано, ама надали.\nДаа… Започна “опраскването” на “опрасквача”, ако използваме речника на високостоялите съдебни “(к)аки”.\nНаближават предсрочни парламентарни избори.\nИнтересно е и дали ще има европейска заповед за арест на мутрата-премиер или ще му бъде осигурена доживотна охрана в Банкя от НСО като на философа-хидроинженер от сараите.\nХа-ха – без подкупите от Москва руската агентура тук направо умира от глад. Гладът нещо много раздвижи напоследък и агент Гоце, и Р.Овч., и цялото ято пеликани, много обичащо “руската култура”.\nСтамбо и приятели, нека не бъда разбран погрешно. Не съм фен на демократа-президент Обама. Още като дете баща ми ме “направи” републиканец. Снощи се загледах в документален филм по местна телевизия с “главен герой” БО. Подвиза се като “баир будала”. В това отношение сме си лика-прилика. Това което най ме впечатли и същевременно не ме изненада кой знае колко беше неговата непринудена искреност. Нито за миг не се изкуши да се заиграе пред камерата. Гледал съм аналогични изяви на президентът на рф. Ами, няма и една допирна точка. Е И за туй, независимо кой е лидерът на свободният свят, САЩ си остава единствената суперсила, а раззия изпуска вече и статута на регионална сила.\nДа де, обаче червенокожия апах Винету не е заек, като другаря Местан и няма да го отстрелят толкова лесно. По-скоро очаквам битка между угоени милиционерски прасета на кален терен. Шоу няма да ни липсва и през тази година! Ехх добре се грижат за нас бедните овчици. Важното е виметата да са пълни и да има млеко!! Щот ако нема млеко и ритнем канчето, свинете ще умрат от глад.\nС кеф чух днес как петролът е поевтинял с още 7%. В момента, в който пиша, рублата падна до историческите 91 рубли за евро.\nМъка ми е за родните “патриоти”-рубладжии – какви гладни времена ги очакват…\nГоркият Борисов, просто едва издържам да го гледам как се върти и суче, ама все към руската газ го избива…То не бяха опити да възкреси пАтока, то не беше мъглявата идея за газов хъб (естествено, пак с руска газ!)…А всъщност, колко простички решения има, по които той не си мръдна и пръста, за да ги реализира, и да станем наистина по-малко зависими от лакомия руски гъз….извинете, газ….7 години не му стигнаха да реализира интерконекторните връзки със съседните държави ( защото е патриот, а те нашите патриоти обичат Русия, както знаем! )\nДа не говорим, че можеше по примера на други, по-прозорливи (и, най-вече, по-независими ) държави да простроим газов терминал за втечнен газ, и тогава вече да станем истински газов разпределителен център на Балканите….Е-е-е-х, мечтиииии…..\nОпрасването на свинята започва.Колко ли прасета ще излязат.Обикновено са 10-16.При повече свинята умира.Това го знам от баща ми /ветр.лекар/\nСиноптиците, занимаващи се с времето, говорят за “сибирски студ”.\nА институциите, които трябва да се занимават с корупцията, идваща пак от там, са като трите маймунки – слепи, глухи и неми. Прокуратура, ДАНС, НАП и т.н.\nРаботещите в тези институции не трябва ли да последват работещите в Свиленградската митница?\nТози филм и аз го гледах преди около две седмици по NG. Мненията ни съвпадат.\nА междувременно добрите новини не спират: 1 US$ = 85.02 рубли, а\n1 Евро = 92.77 рубли.\nЛозан Панов показва силен характер и отказва да влезе във ВСС, докато не стане ясно кой е доносникът.\nНовината днес е покупката на Химко от Д.Пеевски . Сега става ясно за т.н наречената индустриализация при БСП – ДПС / под тази благовидна форма искаха да налеят 50 млн.лв държавни пари във Химко / Става ясно може би и атаката към Овъргаз , защото Химко без достъп до евтин руски газ е само куп желязо . А бе тоя наистина ли е такъв идиот та да си мисли , че ще вземе от С.Дончев този бизнес ? А Н.Недялков е ясен – там са си едни 5 млн. лв. недекларирани доходи от предходна сделка с Пеевски /човека е декларирал сделка за 200 000 евро , а тя всъщност макар и със сложи преводи е за 5 млн.лв. / Скоро ще му напомят това и ще смени пак плочата.Това днешното е само временно изхвърляне срещу Борисов\nЕС декларира готовността си да финансира целево с 830 млн евро довършването и въвеждането на интерконекторите ни с Румъния, Гърция и Турция и изграждането на терминал за втечнен газ – мерки, осигуряващи на България енергийна независимост.\nДраги Жорж, разбирам те напълно, филмът не е предвзет пиар, такъв е човекът- и аз винаги съм добавял към критиките си по негов адрес “иначе симпатяга”. Но си абсолютно прав в това- Америка си е Америка, лидерите обаче… и тук казвам: САЩ бяха на практика едни и същи като потенциал и при Джими Картър, и при РОНАЛД РЕЙГЪН. Но ВЕЛИКИЯТ ЛИДЕР УСПЯ ДА ИЗПОЛЗУВА ТОЗИ ОГРОМЕН ПОТЕНЦИАЛ в полза на САЩ и на света, за го насочи към правилната цел. Това е разликата. Жив и здрав бъди!\nСтамбо, нямаме никакви разминавания. В потвърждение на казаното от теб, току-що приключих препоръчаната ми от Иво полудокументална книга на Питър Слайсър “Победа. Тайната стратегия на РЕЙГЪН за разбиването на ссср”. 1:1 основната ти идея се препокрива с тази на Слейсър. Без провеждане точ в точ на политиката на РР към Империята на злото можехме и досега да се влачим барабар със ссср 1.0 в тандема на (пост)комунизма.\nО, тази книга ми е настолна! С какво вдъхновение я четох, наслаждавай й се, приятелю!\nПо повод диалога СТАМБО-GEORGI NIKOLOV:\nИма в химията такова понятие – СИНЕРГИЧНА КАТАЛИТИЧНА СИСТЕМА.\n‘Comedians in cars getting coffee’ е единственото шоу, което следя… въпреки, че водещият има проблем.\nСпоменавам го, защото искреността на Обама и чувството за хумор се проявяват в един от епизодите:\nЧесто научавам заглавия на книги от коментари, за което съм благодарна. Позволявам си уточнение на името на прелюбопитен автор с много и все интересни книги. Казва се Питър Швайзер ( Peter Schweizer), а коментираното заглавие е Victory: The Reagan Administration’s Secret Strategy That Hastened the Collapse of the Soviet Union\nТе, неговите заглавия, са все така дълги.\n‘Makers and Takers’ ми е любима. А ‘Extortion’ е прелюбопитна.\nКнигата на Питър Суайцър е преведена на български и може да бъде намерена в антикварните магазини.\nЗя жалост съм изтървала дискусията, но ми прави впечатление тази дописка на “ПИК”. ПЪРВО в ПИК! Любимият сериал на Бойко Борисов се завръща на екран, започнаха снимките на новия сезон, очаква ни супер драматичен сюжет! http://pik.bg/първо-в-пик-любимият-сериал-на-бойко-борисов-се-завръща-на-екран-започнаха-снимките-на-нов-news471773.html\nТова си е ачик, ачик “Казвам ти дъще, сещай се, снахо”.\nВсе по-трудно ги търпя. Да не казвам, че не ги търпя въобще.\nДо Инж. Симеонов Инж. Симеонов, най-учтиво Ви моля да отделите малко време и да ми кажете какво е отношението Ви към “спортния” клуб цска. Благодаря Ви предварително!


Програма Култура ще финансира още 4 проекта | Gabrovo News\nСъс своя заповед на кмета на Община Габрово бе определен по-висок размер на сумата за финансиране на проекти по Приоритет 1 в първата за 2020 година сесия за съфинансиране на проекти по Програма Култура.\nЗавишението е с 33 866 лева, като общата сума става 73 866 лева. По този начин още четири проектни предложения, освен одобрените до момента три, ще получат финансова подкрепа от Общината.\nОрганизациите, които ще получат подкрепа за идейните си предложения са Школа за приложно изкуство Ива Пенчева, „Фондация от БГ“, ДТ „Рачо Стоянов“ и НЧ „Будителите – 2017“.\nПодобни теми:програма култураПрограма Култура 2020финансиране


СЕГА - Младен Влашки: Византийски пинизи съсипаха НСРТ\nИзследване на "Галъп Интернешънъл" отчита, че у нас около 90% от гражданите са научили поразително бързо за атентатите в САЩ\nКогато светената вода стана по-силна от органите на реда\nЗащо търпим тъпата осигурителна реформа?\nСтранно е, че новото правителство я пощади, въпреки че тя е явен източник на безработица и икономически застой. Зад пенсионните фондове стоят големи частни интереси\nКак жабите си искали царя\nДържавата се лиши от милиони левове заради упорството на чиновниците да продават непрозрачно. За няколко дни бяха дадени нагледни примери, че търгът е по-бърз, по-печеливш и несравнимо по-честен метод за приватизация\nМладен Влашки: Византийски пинизи съсипаха НСРТ\nОбстановката в съвета е тягостна поради усещането за разрушени човешки отношения. Това е следствие от липсата на диалог с аргументи, от практиката да се изпускат нерви и да се налагат силово решения, признава членът от президентската квота\nМладен Влашки е роден в Пловдив на 29 ноември 1959 г. Завършил е българска филология в ПУ "Св. Паисий Хилендарски". Преподава в Пловдивския университет антична и западноевропейска литература. Автор на литературната поредица "Как да разбираме литературната творба". Залага на просветителското начало в дейността си.\nНароден представител от СДС в 38-о Народно събрание. Член на НСРТ от президентската квота от април 2001 г.\n- Вие с какво точно се занимавате в НСРТ, г-н Влашки?\n- Участвам в заседанията: вземам всички материали по точките от дневния ред, подготвям си някакъв тип позиция, дебатирам тази позиция и участвам във вземането на решения с гласа си. Пиша и текстове, необходими за дейността на НСРТ. В дебатите на съвета тълкувам какви мотиви стоят зад отделни текстове в Закона за радио и телевизия.\n- Може ли да приемем, че си уплътнявате работното време?\n- В работата на НСРТ няма фиксирано работно време. Един разговор извън работното време може да се окаже много по-важен, отколкото стоенето зад бюрото.\nВ края на краищата, за да се вземе решение по някакъв случай, е задължително да проучваш и да мислиш, не да натискаш стола. Всъщност въпросът е ангажиран ли си с тази проблематика, или използваш НСРТ като някаква странична възможност да вземеш едни пари.\n- Без тия пари материално много по-зле ли ще сте?\n- Значи, отговорът може да бъде такъв: времето, което отделям, за да напиша един научен текст, и заплащането, което получавам за това, са почти равностойни на времето, което отделям за работата в НСРТ и заплащането за това. Разликата е, че в НСРТ ангажиментът е постоянен, а другият се подчинява на свободния пазар на търсенето, който в момента е твърде свит.\nИ още едно допълнение - в сравнение със заплатата на университетски преподавател този доход е определено по-висок, но пък ми забранява доходи от други дейности с изключение на тези от авторски права.\n- А чувствате ли се компетентен да изпълнявате такава дейност? Една от главните атаки на новите медийни корифеи срещу сегашния състав на НСРТ е именно обвинението в некомпетентност по въпросите на електронните медии?\n- Доколкото електронните медии са най-съвременното средство за обществена комуникация във всички сфери на човешкото съжителство, те имат същата роля, каквато е имал театърът в епохата на Класицизма, литературата в епохата на Просвещението и печатната преса в 19-и и средата на 20-и в. Тоест, служат за легализирането на определени представи, които могат да бъдат от полза на хората или да имат деструктивен характер. В този смисъл заниманията с литература, какъвто е моят конкретен случай, като средство за налагане на ценности, не е по-различен от това, което правят и електронните медии. Само технологията е по-различна. Но технологията на човешките взаимоотношения не се е променила. За свободата на изразяването дори в епохата на Интернет определено се говори като за свобода на словото. - Как гледате на идеята под шапката на бъдещия Съвет за електронни медии, наследника на НСРТ, да бъдат включени и електронните издания на вестниците?\n- Това в закона не е заложено, но съществува в главата на някои като една възможност в бъдеще време. За мен тази идея е пълна глупост.\n- Каква атмосфера цари сега в НСРТ?\n- Атмосферата в НСРТ е тягостна поради усещането за разрушени човешки отношения между членовете в последните години. Това е следствие на липсата на диалог с аргументи и практиката да се изпускат нерви и да се налагат силово определени решения. Трябва да отбележа, че последните 2 месеца общо взето е по-кротко. Затова си мисля, че не единствено факторът тесен професионален стаж е важен, важни са и уменията на членовете за диалог.\n- Можем ли да кажем, че писателите се провалиха? Защото до известна степен сегашният състав на НСРТ бе доминиран именно от писатели - Александър Томов, Димитър Коруджиев, Ивайло Петров, Валентина Радинска, че сега и вие. Едно от пресните обвинения е, че писателите не ставали за тази работа.\n- Не е задължително да си писател, за да се провалиш в една публична дейност. Тъй че това обвинение е повече механично, плод на съсловна корист или неразбирателство, което си е една доста българска черта - да се стремиш да доказваш себе си за сметка на другите. Защото примерно един писател като Тончо Жечев, царство му небесно, не се провали. Тоест, ако има провал, той е свързан с личните качества на хората, а не с тяхната принадлежност към определена гилдия.\n- Как изглежда писателят като чиновник?\n- Например на последното заседание съветът обсъждаше дали няколко рекламни слогана са противозаконни. Единият от тях беше: "Когато нощта се съблича, ела в "Еротик-бар". Там има момичета на... О, не, има ниски цени!" Очевидно играта с думи подтиква да се мисли по посока на това развращаващо ли е посланието на този слоган или не. От друга страна, НСРТ може само да прецени законосъобразен ли е слоганът или не е.\nЕто тук е мястото на един Ивайло Петров да използва авторитета си като писател, за да каже на обществото това добро ли е или лошо, а не просто да участва във вземането на решение, което даже не е уставно. Това е изключително важно за днешния български живот, в който ценностните ориентации са разпилени и хората забравят, че освен от закона и властта, човешкият живот се управлява и от морални ценности, от вътрешни убеждения, от родови и национални традиции.\nЗа жалост, писателите в НСРТ не изпълниха тази си мисия да бъдат учители на нацията, както е било в епохата на Просвещението, а се опитаха да управляват като византийци.\n- Не само Александър Томов. И Димитър Коруджиев не отговори на представите, които имах за него от книгите му. Ивайло Петров в действията си просто сякаш не е авторът на "Преди да се родя и след това" или на "Хайка за вълци" - може би е такъв в мислите и мълчанието си. Което обаче не отнема и косъм от стойността на добрите книги, написани от тях.\n- Вероятно е близо освобождаването ви от този съвет. Ще страдате ли много?\n- Сигурно е, че няма да страдам никак. Ще ми е неприятно, че много хора ще се успокоят с убеждението, че писателите не стават за тази работа. За мен това е част от болестта на днешното ни живеене - да търсим бързи авторитети и бързо да ги отхвърляме, да търсим сензацията и да я обявяваме за първа инстанция.\n- Докато водим този затънал в българското дребнотемие разговор, в стаята телевизорът работи и СNN продължава денонощното си излъчване за американската трагедия. Какво изпитахте вие на 11 септември?\n- По-силен от първоначалното стъписване беше страхът, който почувствах, когато чух по радиото българи да коментират тази огромна човешка трагедия като нещо далечно, като нещо, което могат да обясняват, но не могат да почувстват. Страхът от това, че хората около мен сякаш са загубили човешките си сетива и могат да гледат на трагедията единствено като на сензация.\nТова, което се случи на 11 септември, показва, че подценяването на човешкия дух и човешката воля в името на модерните технологии е недопустимо. Оказва се, че светът на Интернет е доста по-немощен от света на Фауст и Мефистофел. Оказва се, че група хора, въоръжени с ножове и с фанатизъм, могат да разрушат цивилизационните митове на модерните времена. Това е нещо, върху което европейският тип цивилизация трябва дълбоко да размисли.\nПрез призмата на такива огромни събития, които засягат из основи представите на хората за човешкия живот, могат да бъдат видяни и отговорностите, които имат всички онези, формиращи подобни представи. Във всеки случай, за това не е достатъчно да имаш минимум петгодишен експертен стаж пред или зад телевизионния екран.


Форум SPIDER SPORT :: Преглед на тема - Въпрос за рибено масло.\nВъпрос за рибено масло.\nЮзър от: 13 Апр 2019\nПуснато на: Съб Апр 13, 2019 07:11 Заглавие: Въпрос за рибено масло.\nЗдравейте нов съм във форума и от няколко дена съм на ВМ-НВХ и твърдо съм решен това да е начина ми на хранене за напред.Въпросът ми е задължително ли е да се према рибено масло и мултивитамини при този режим на хранене и ако може дайте ми съвет по колко.Благодаря ви предварително.\nПуснато на: Вто Апр 16, 2019 12:52 Заглавие: Re: Въпрос за рибено масло.\nПрегледай тази тема:\nПуснато на: Чет Апр 18, 2019 18:15 Заглавие:\nБлагодаря ти Bogo69! Темите ми бяха много полезни.\nЮзър от: 09 Май 2012\nПуснато на: Пет Апр 19, 2019 08:16 Заглавие:\nТук има интересна информация за рибеното масло.\nЮзър от: 12 Май 2019\nПуснато на: Нед Май 12, 2019 09:52 Заглавие:\nПуснато на: Пон Май 13, 2019 13:02 Заглавие:\nМисля, че 1 капсула на ден от тези е добре: Now Foods, DHA-500/EPA-250, Double Strength, 180 Softgels\nЮзър от: 25 Апр 2020\nПуснато на: Нед Апр 26, 2020 17:33 Заглавие:\nАз не съм приемал рибено масло, но от витамини имах нужда. Купувах си някакви комплексни от аптеката и някакви пробиотици заради стомаха най-вече, че там оказва влияние режима.\nОпознай спорта, за да го обикнеш


Цветове и малки пространства - Накратко - 2022\nЦветове и малки пространства\nКогато липсва пространство, често казваме, че бялото ще бъде идеално за разширяване на пространството. Цветът обаче е истински съюзник за оформяне на обеми и придаване на дълбочина на стаите ви. Открийте в снимки кои цветове да изберете и как да ги използвате в малки пространства.\nJulia Schmidt & Anne Fath June архитект За да заредите малка кухня в L или U форма, можете да изберете бял монохромен плот и да добавите цвят към някои стени, както е на снимката. Това ще даде облекчение на стаята и ще изглежда по-голямо. Съвет: предпочитайте лаково покритие, което ще бъде по-лъскаво.\nУлтра момичешки тоалетни\nIkea Често тоалетните се инсталират в много тясна стая, когато не са в банята. Но това не е причина да не украсявате стаята. Поставете цветни плочки и инсталирайте огледала и светлини, за да осветявате допълнително пространството.\nОсвежи малко коридорче с пейка\nCastorama Входът и коридорът ви са тесни? Съвет е да поставите малка цветна пейка, която ще служи като седалка за обличане на обувките или за слагане на пазарските ви чанти, без да губите място. Добавете възглавнички и рамки за снимки за декоративното докосване.\nУдобен малък балкон\nПреходен интериорен дизайн от Margaux Meza & Carla Lopez Ако имате късмет, че имате балкон, дори и малък, може да се възползвате от него! За да направите това, цветните градински мебели ще озарят вашето външно пространство. Можете също така да боядисате и пребоядисате стар стол в ярко оранжево или жълто.\nУкрасете малък офис\nLeroy Merlin Ако работите вкъщи, важно е да имате специално и персонализирано работно пространство, за да се чувствате добре. Това обаче не винаги е очевидно, когато живеете в малък апартамент. Оцветете стена в тон, който ви подхожда и окачете тези малки рафтове, за да украсите лесно бюрото си с рамки за снимки и дрънкулки.\nОсмелете се многоцветни тоалетни\nLeroy Merlin Колкото и да е тясно това пространство, то ще се използва ежедневно, стига декорът да е привлекателен! Играйте с цветове, като полагате плочки с различни цветове, за да придадете добър лифтинг на стаята.\nКато цветни мебели\nJulia Schmidt & Anne Fath June архитект Независимо дали в тесен ъгъл за четене, малка всекидневна или пространство, посветено на детски игри, изберат цветни мебели, за да увеличат визуално пространството. Фотьойл, шкаф за книги или дори поп килим веднага ще имат значение.\nПокажете шкафа си за обувки\nIkea Шкафът за обувки е вид основни мебели, но който заема значително място в малък апартамент. Вместо да съхранявате чифтовете си обувки така или иначе в килерите си, предпочитайте цветни, компактни и добре разделени мебели, върху които можете да поставяте предмети.\nИнсталирайте зона за хранене в кухня\nJulia Schmidt & Anne Fath June архитект Оптимизирането на пространството на малка кухня също означава инсталиране на зона за хранене в стаята. За това е по-добре да изберете фини дървени мебели и помислете за ограничаване на подовите пространства с доста циментови плочки, много модерни например.\nРисуване на раздяла\nIkea В малка баня не винаги е лесно да се оптимизира пространството. Затова помислете да инвестирате в ъглови мебели, за да имате повече място за съхранение и да спестите място. По подобен начин инсталирайте малка преграда, боядисана във витаминен цвят, за да рамкирате душ кабината, така че да можете да фиксирате стойка за кърпи или други аксесоари.\nЦветно покритие за стени\nIkea Смейте да оцветявате дори по стените! Така ще заредите енергия с дълга кухня, малка баня или доста тесни тоалетни. Резултатът? Игрална стая, по-светла и по-гостоприемна за вас и вашите гости.\nПребоядисайте вратите му\nЦел Живеете ли в малък апартамент и търсите бърз и икономичен начин да го преобразите? Не забравяйте да пребоядисате вратите на този в доста цвят. След това окото ще бъде привлечено към отворите и ще останете с впечатлението, че стаята ви е по-голяма.\nЗаложете на блестящи възглавнички\nИнтериорен дизайн на Meero / Transition Подчертайте дивана си с различни цветни възглавнички. На малки места вашето място ще бъде по-засилено и пространството веднага ще бъде увеличено. Изберете и стъклена масичка за кафе, която позволява по-естествена светлина.\nЗадайте шарени тапети\nLeroy Merlin Wallpaper има огромно предимство в декорацията, тъй като внася цвят и топлина в една стая. Тук беше избран модел с геометрични шарки, който да придаде повече облекчение на тази малка всекидневна и да подчертае ретро мебелите.\nИнсталирайте раиран килим\nIkea Този модел килим е решително модерен и ще върви във всеки стил на стаята, тъй като е многоцветен. Комбинирайте го с други цветни мебели като диван или подложка за крачета и ще получите малко динамично пространство, в което да живеете.\nСтенно съхранение за хола\nMeero / Transition Интериорен дизайн съхранение може да се превърне в истинско главоболие в малка всекидневна. За да улесните живота си, има цветни шкафове, които да прикрепите към стените, за да съхранявате книги и предмети, без да претрупвате хола (и избягвайте да купувате внушителна библиотека).\nПриемете пастелен декор\nIkea Ако не харесвате прекалено ярки цветове, трябва да обичате пастелното усещане на тази всекидневна. Той предлага много женствена атмосфера благодарение на прахово розовото на стените, меките възглавнички и различни аксесоари като полилеи или картини.\nЕлектрически син шкаф\nIkea В това преобладаващо бяло студио спалнята и офис зоната са разделени от кухнята с шкаф и секция от синя стена, която действа като преграда между двете пространства. Това е добър начин да разделите помещението, като същевременно имате допълнително място за съхранение.\nРомантичен кът за четене\nIkea За да имате романтична и приглушена атмосфера в малка всекидневна, предпочитайте текстуриран тапет пред неутрална боя, завеси и възглавници с гоблен, а не обикновени шарки, както и свещи и спомагателни светлини, а не лампи налагане.\nВидео: П образна кухня за малки пространства (Може 2022).\nCopyright 2022 \_ Цветове и малки пространства...


Стихове « Страничката на Тодор\nОт Тодор Чолаков,на July 11th,2013\nМигрираш ли,мигрираш ли бай сисадмине\nDeka инстанция на новото ASP?\nМоре,войводо,сървър си давам,\nно Deka не мигрирам към ново ASP.\nИ му взеха единия хард диск.\nИ пак го питат,питат разпитват.\nИ му взеха половината RAM\nИ му взеха почти всички процесори\nИ му прекъснаха интернет връзката\nИ ни го питат,нито разпитват\nКачиха Deka по бърза връзка\nсъс все база и инсталация\nАдмин си Deka,тежко говори:\nДиск си нямам да те запиша,\nПамет си нямам да те запомня\nВръзка си нямам да те изтегля.\nОставете коментар Стихове\nОт Тодор Чолаков,на August 9th,2011\nАз бъг съм грозен и ужасен\nи проявявам се през час.\nЗа фиксване не съм аз лесен\nпоне ден ще те мъча аз.\nКогато тръгнеш да ме фиксваш\nаз ще изчезна като дим.\nИ тъкмо щом ще ме отписваш,\nще се покажа невредим.\nДебъгера щом пуснеш знай,\nне ще ме хване той дори.\nАко упорстваш ти докрай,\nпроцесорът ще изгори\nОт Тодор Чолаков,на August 4th,2011\nБорбата е безмилостно жестока,\nборбата казват някои е епична\nтоз фикснах,друг ще го смени и толкоз\nкакво тук значи някакво си ишу.\nResolve,а след resove-a Close\nтова е толкоз просто и логично\nдори на оня свят си мисля аз,\nще има още бъгове за фиксване.\nЛюбовно –Компютърно –Опияняващо\nОт Тодор Чолаков,на January 20th,2009\nКато нов windows се яви\nи бях аз мигом запленен.\nСъс графика и със gui\nбях аз във нета уловен.\nА твоя юзер интерфейс\nбе дружелюбно отзивчив.\nИ след размяна face-to-face,\nбях вече влюбен до уши.\nПоканих те на среща аз.\nИ много странно –ти прие.\nГоворихме си –нейде час\nв едно квартално нет кафе.\nСлед туй обменяхме IP\nадреси,ICQ и Skype.\nАз се обадих,после ти,\nа после се видяхме live.\nА после бяхме на купон\nв едни познати до зори.\nСъс вино леко кат` балон\nнапихме се и аз и ти.\nГодини има от тогаз,\nи ти gui-то си смени,\nно още в теб съм влюбен аз\nс усмивка,нейде до уши.\nОт Тодор Чолаков,на September 18th,2008\nТези дни имах поводи тези дни и написах две нови стихчета\nЧеститка за рожденния ден на шефката\nПротест срещу Feed Reader-а\nХаджи Димитър –Анализ\nОт Тодор Чолаков,на June 2nd,2008\nЖив е той,жив е! Там на Балкана,\nОчевидно лирическия герой е жив. Което от една страна е добре. От друга има някаква вероятност живият да не е героя,а неговия враг. В този случай не е чак толкова добре.\nВъв втората част ни стиха авторат дава местоположението на героя. Но не особенно точно. Имайки придвид заглавието на стихотворението и историческите източници,най вероятно става въпрос за Сливенския балкан.\nпотънал в кърви,лежи и пъшка\nТук са възможни две тълкования –според първото лирическия герой е потънъл в собствената си кръв. Това обаче няма как да са повече от седем литра и в този случай пъшкането е разбираемо,но пък как ще е жив. Във второто тълкувание може би се изгражда един демоничен образ на героя,който се къпе в кръвта на враговете си и пъшка от кеф.\nТука авторът уточнява,че става въпрос за юнак и то ранен юнак. Според народния епос юнаците са специален вид хора,които са в състояние да изадат за обяд няколко овена и няколко оки пилаф. Да не говорим за бъчвите с вино. Такъв юнак сигурно може да има повече от седем литра кръв и очевидно по-горе първото тълкувание би било вярно.\nОтново става дума за това,че героя е юнак. Но тука се набляга и на мъжката сила,която в народния ум се свързва със спасяването и след това жененето за разни девойки и принцеси и така нататъка.\nЯвно на героя вече няма да му е нужна и я е изхвърлил. Все пак възможно е да дайдат вълци и беше по-добре да си я запази.\nЗабележете колко подреден е юнакът. все пак е захвърлил и пушката и сабята от двете си страни,а не само на едната страна.\nочи темнеят,глава се люшка,\nТука се загатва за прекрасните тъмни очи така често възпявани в народния епос. Люшкането на главата е интересно явление тъй като за юнак подтънъл в кърви е добре да си пести силите.\nТова е по ясно вече –не му се мре на юнака и е решил,че ако ще мре то да прокълне поне и всички останали.\nЛежи юнакът,а на небето\nЯсно че юнакът лежи,но тука авторът отново го повтаря ако сме го забравили от първия куплет. Небето е символ ня рая където се предполага,че отиват юнаците,независимо от броя на убитите врагове.\nТука авторът малко преувеличава. Едва ли заради някой юнак слънцето би спряло. Може би по скоро така му се струва. А може би в резултат от болката или от тревите с които е наложил раната,юнакът има халюцинации. Думата “сърдито”навява именно подобни мисли.\nВ контраст на мъките на юнака,на жетварката не и пука и тя си пее. Вместо да жъне например.\nТова вече съвсем не е за вярване. От началото на песента кръвта на този юнак все течеше и трябва да е останала по малко. Как да розбираме че изведнъж почва да тече повече? Може би е имало превръзка и тя се е повредила? Това донякъде би обяснило нещата.\nЖътва е сега…Пейте,робини,\nАвторът отново ни връща към грубата селска реалност –независимо от умиращия юнак,житото трябва да се ожъне. На заден план робините осигуряват музикалното оформление на стиха.\nтез тъжни песни! Грей и ти,слънце,\nЯсно,че песните ще са тъжни,след като робините трябва хем да пеят,хем да жънат. Във втората част на стиха авторът призовава природата в лицето на слънцето да не се отказва от ежедневните си задължения.\nСвързвайки робската земя с предходните стихове достигаме до народната мъдрост,че преклонената глава сабя не я сече. Очевидно загиването няма да е за робините.\nи тоя юнак…Но млъкни,сърце!\nМисълта се избистря. Явно юнакът ще е този който ще загива. Авторът милостива пожелава на сърцето му да спре,за да не се мъчи повече.\nТоз,който падне в бой за свобода,\nЯвно юнакът се бори за справедлива куза. Въпреки,че в днешно време биха го нарекли сепаратист или още по лошо терорист.\nтой не умира:него жалеят\nТук явно става въпрос зя юнака. Явно сърцето му не спира толкова лесно. И той не умира въпреки,че е паднал и се къпе в собствената си кръв. Не е ясно обаче защо го жалият в този случай.\nземя и небо,звяр и природа\nтука отново авторът се отнася и ни представя кратко природно описание.\nТака е. за юнаците пеят,щото могат да изядат осем овена,а за програмистите ни дума.\nТук вече авторът ни хвърля в тъч. За да може сянката да стои над юнака трябва орлицата да стои на едно място. което е нереално при положение,че кръжи в небето.\nВълкът по скоро ближе раната от глад и чака юнакът да умле,че да може да си рофне спокойно.Сабята може би не е захвърлена толкова далече.\nнад него сокол,юнашка птица,\nМоже би сокола е тук заради орлицата. Кой го знае за какво си мисли като е юнак и той.\nи тя се за брат,за юнак грижи!\nИнтересно по какъв начин се грижи пък сокола за юнака. Черния дроб ли му яде ли,що ли?\nНастане вечер –месец изгрее,\nОтново се връщаме към природата. Явно слънцето все пак е тръгнало нанякъде и се е появила дори луната.\nТук се намесват старите вярвания,че звездите са окачени на небето на връвчици или залепени за него.\nгора зашуми,вятър повее,–\nВятърът наистина този път ще разхлади юнака след дългия жегав ден.\nОтново много неясна метафора. Балкана не може да пее това си е ясно. Възможно е някой в балкана да пее песен,но тогава защо не дойде да помогне на юнака. Другата възможност е авторът да не може да различи шумовете в гората и воя на вятъра от хайдушка песен. В този случай може би това едобра насока за музикалните дарби на хайдутите.\nТака. Жетварките си легнаха да спят и се появиха самодивите.\nНа тази нощна светлина може би не си личи много колко са прекрасни все пак. НАдявам се песните им да не са робски поне. Все пак са самодиви.\nЯвно все пак,не искат да травмират наблюдателите и се движат тихичко из тревата.\nТакаа. И сега нека си припомним че юнака цял ден лежеше в огромна локва с кръв. Къде според вас са седнали самодивите?\nДа,ето на това му викам аз грижа,а не като оня вълк и орлицата.\nИ това си трябва. Ама да му даде и да пийне все пак –при толкова загуби на кръв и в тази жега има нужда и от това.\nАбе жена –човекът умира потънал в собствената си кръв,а ти само за едно мислиш. Явно мъжката му сила все още става за нещо.\nи той я гледа,–мила,зесмена!\nЯсно –харесаха се. Явно не е толкова зле,колкото ни убеждаваха до сега.\n“Кажи ми,сестро,де –Караджата?\nА сега де. Нещо от рода “кефиш ме,ама Караджата ми трябва”,пък тебе само като сестра те възприемам ако ме разбираш.\nЯсно –Караджата ще да ги е отмъкнал някъде на запой. А юнакът се мъчи.\nКажи ми,пък ми вземи душата,–\nАаа,не. Вземането на душата тука си и намек за чисто съблазняване. Явно на юнака Караджата за друго му трябва.\nаз искам,сестро,тук да загина!”\nСега пък тука какъв е този фатализъм какво е това черногледство? Нали го обявихме за оздравяващ. Даже девойките задява. Няма да мре сега де.\nИ плеснат с ръце,па се прегърнат,\nАхааа. До сега тихичко вървяха,а сега пляскат с ръце и плашат животните и наблюдателите.\nи с песни хвръкнат те в небесата,–\nМузикалното оформление,както и специалните ефекти тук са на висота.\nлетят и пеят,дорде осъмнат,\nТака така,а юнакът отдолу умира,ама на кой му пука,нали.\nЯсно тогана не е имало интерпол и това са били съвременните методи за издирване\nИ отново сме в изходна позиция. Отново в Балкана и отново е ден.\nюнакът лежи,кръвта му тече,–\nТая кръв няма свъщване ей.\nВълкът само заради самодивите се беше покрил приз нощта. Иначе до сега да е изял юнака.\nи слънцето пак пече ли –пече!\nДа отново независимостта на природните явления от съдбата на хората.\n24 коментара Размисли,Стихове\nОт Тодор Чолаков,на May 13th,2008\nТам във проекта на буш джага\nнищо сякаш не върви\nа билд се днеска вече стяга\nче срокът утре е уви.\nтам компоненти вече няма\nа ръчно всичко се чертай\nи пиксели броим по двама,\nче сбъркаш ли е лошо знай.\nИ гледа всеки да комитне\nнещата да намаже пръв\nи след туй бързо да отлитне,\nпреди да гледат го на кръв.\nЗа стил на мен не ми приказвай\nТова е мръсна дума там\nче само те помагат знам.\nИ казват някои,че във мрака\nсе вижда вече светлина\nНа чувам аз че туй е влака.\nА сме на релсите сега.\nОт Тодор Чолаков,на October 19th,2007\nЩо за чудо бе това\nдето ми се случи\nсъс откъсната глава\nме нападна куче\nА оранжев крокодил\nнещо ми говори\nказва че дори във Нил\nСтрашен глад ги мори.\nСветло черен папагал\nНа пазара бил разбрал\nима свестни боти.\nОт Тодор Чолаков,на January 12th,2007\nОт мишка кръв\nМустак от лъв\nГлава от рак\nи кози крак\nда врят до час и седем те\nдобавям три зрънца кафе\nИ чесан бран по еньовден\nИ четри косъма от мен.\nоставям малко да поври\nслед туй разсипвам в чаши три.\nТуй нещо пиеш в полунощ\nИ ще добиеш страшна мощ …\n3 коментара Стихове\nОт Тодор Чолаков,на December 11th,2006\nЗастанал между шест стени\nседя си тих и уморен\nи огън в мене пак гори\nа климатикът е студен\nИ вентилаторът бучи\nне чувам свойте мисли аз\nа горе нещо пък бръмчи\nи лампи святкат час по час\nпротегнал свойте пипала\nкъм другите около мен\nопитвам се да разбера\nзащо съм тука аз пленен\nПрекъсват ме отвънка пак\nи спирам аз да отговоря\nслед туй във вечния сумрак\nаз продължавам да мърморя\nмърморя,че съм вечно сам\nмърморя,че съм тук споен\nмърморя,също че не знам\nкаква е ползата от мен.\nЕдин коментар Стихове


П. Маджаров - Свято заклятие - 15\n15. ВГРАДЕНИ КЪРВАВИ СЕНКИ\n(Петър Николов Васков – род. на 18 май 1875 г. в гр. Велес, убит на 10 ноември 1907 г. в с. Лъджакьой, Дедеагачко, революционер, председател на окръжен революционен комитет в Одрин, четник)\nАх, други след разгрома,\nще гледат, бистър свод,\nи няма да си спомнят\nкак жаждахме живот.\nПетър Николов Васков\nФаксимиле от писмо на Петър Николов Васков\n„Новият учител Васков не се кръсти!” - бе последната новост разнасяна тайно между учениците. Това ги шокираше и същевременно усилваше интереса към двадесет и три годишния преподавател по математика и физика. Дошъл в началото на 1898/99 учебна година, той бе омаял с първите си уроци питомците на гимназията. Всички момчета тайно мечтаеха да станат математици и физици. Странната му привичка да не се кръсти забелязаха по време на дежурствата му в ученическата трапезария. Дежурният учител бе задължен да присъствува по време на разливане на храната, да следи за реда при закуска обяд и вечеря, да провежда задължителната молитва. Преди храна пансионерите хорово изпълняваха „Отче наш”. Че учителите се кръстят с това бе съвсем естествено. Учуди ги безучастието на Васков, защото той ги привличаше с цялата си същност. Бе не по-едър от избуялите си ученици. Само контешкият му костюм, добре подстригана брада и пепелявите къдри над високото чело му придаваха учителски вид. Васков усещаше влиянието си над запленените момчета и това го караше да изпитва неловкост. Чувството на възхита към учителите кумири бе все още живо у него. Той и сега изпитваше голямо уважение към преподавателите си в Солунската гимназия Григор Пърличев, Васил Кънчов, Димитър Матеев, Димитър Страшимиров, Иван Гарванов, а над всички стоеше Константин Величков. Под тяхно влияние направиха първите си революционни стъпки със съучениците си Петър Глушков, Гоце Делчев и положиха клетва за освобождение на Македония. Тогава се сприятели с по-големия от него Лазар Маджаров, роден революционер, организатор, който щом се\nразвълнуваше започваше да заеква. С него му бе отредила съдбата да сподели революционната си дейност и приключи жизнения си път.\nРазговорите на учениците за това, че не се кръсти достигна и до Васков. Това го развесели и го обезпокои. Социалистическите му идеи бяха станали негова същност по време на студенствуването в Софийското висше училище. За „разпространение на социализъм и безбожие” в две учебни години бе принуден да смени три учебни заведения в Княжеството: Ломското педагогическо училище, видинската мъжка гимназия и Силистренското педагогическо училище. Всяко предложение за уволнение бе заменяно с преместване. Министърът на просвещението, Константин Величков, не можеше да допусне любимият му от Солунската гимназия ученик да бъде уволняван. От първи септември 1898 година, по препоръка на министъра, Васков постъпи в Одринската мъжка гимназия „Д-р Петър Берон”. Там го пращаше ВМОРО да заздравява и разширява освободителното движение. И сега Васков прецени: социалистическите му и атеистични възгледи нямаше да пострадат, ако не ги демонстрира. И в следващите дежурства учениците видяха, че господин Васков се кръсти. Предстоеше му да учи тези юноши не само на физика и математика, но и да ги направи революционери. Знаеше, че основната част от момчетата не бяха чужди на делото, щом техни учители са Лазар Димитров - председател на ООРК (Одрински окръжен революционен комитет), Панайот Манов, Яким Игнатов, Владимир Бояджиев, Владимир Йотов, Георги Василев, Емануил Ляпчев. Предстоеше му да организира с другите учители просветни събрания за одринските българи, да устройва вечеринки, театрални представления, да увлича и организира бъдещите въстаници. Безупречното поведение на младия учител спечели симпатиите на одринското гражданство. Но представителят на Екзархията бе човек опитен и прозорлив. Следеше внимателно поведението на учителите в гимназията. Архимандрит Софроний прецени, че Васков и някои от колегите му не са подходящи за преподаватели в училище под патронажа на Българската екзархия. Поведението им е грубо нарушение на вътрешния ред и явна манифестация за безбожие. Свободомислието и атеизмът са несъвместими с догмите на православието и за „заразени” с подобни идеи няма място в редовете на екзархийските учители.\nС поверително писмо от 28 юни 1900 година, архимандрит Софроний към рапорта на вилаетския училищен инспектор до Екзархията прибави и личния си анализ за „слабостите” в\nгимназията: „... Някои учители, като например пансионните възпитатели Петър Васков, Яким Игнатиев и Емануел Ляпчев, не се интересуват от религиозно-нравственото възпитание на учениците, затова социализмът в пансиона е в пълен разгар...” Софроний поиска уволнението на тримата учители и възпитатели, а на директора Тодор К. Танев да се обърне внимание „да гледа работата си, защото за учебното дело в гимназията ще настъпят гибелни последици”. От 1 септември 1900 година Васков бе назначен в Сливенската мъжка гимназия.\nНа 28 юли 1902 година той бе делегат на Х-тия Македоно-Одрински конгрес в София. Представяше Сливенското дружество. Васков бе в числото на делегатите, които отказаха да поддържат върховния комитет на Михайловски и Цончев.\nВ честите си посещения до Кюстендил, където бе учител брат му Иван, поддържаше връзки с Михаил Развигоров, един от стълбовете на организацията в Кюстендил, срещаше се с Гоце Делчев, с когото разменяха писма и често обсъждаха поведението на Борис Сарафов - Принца.\n„Преди Петър да замине за казармата в Княжево, бяхме на гости на брат ми Иван в Кюстендил - спомня си Елена Васкова -Решихме да се разходим всички до село Богослов. Но по средата на пътя ни срещна един селянин. Зарадвани от срещата, Иван и Петър предложиха да се върнем. В дома на Иван, братята ми и селянинът останаха дълго в една от стаите. След време разбрах, че това е бил Петровият съученик и приятел Гоце Делчев.”\nПрез есента на 1902 година Петър постъпи в Школата за запасни офицери в Княжево, за да отбие военната си повинност. Тука го завари в следващата година Илинденско-Преображенското въстание. В казармата изучава военно дело, но не губи връзка с другарите си революционери. Въстанието наближава и главната задача на неговите организатори бе въоръжаването. Една сутрин Школата за запасни офицери осъмна в тревога. Липсваха пушките на цяла рота школници. Тревогата от Княжево се пренесе в София. Обискирани и арестувани бяха видни революционери, изловиха всички случайно намерени в столицата деятели дошли от Македония и Одринско. Но всичко бе напусто, дирите на изчезналите манлихери не се откриха. Васков и негови другари ги бяха пренесли и замаскирали в изоставена и разнебитена военна барака между селата Павлово и Княжево.\nСлед месец, когато паниката се уталожи и забрави, няколко обозни каруци натоварени със сандъци войскови вещи потеглиха за Дупница и Кюстендил. В дъната на каруците бяха подредени\nшколническите пушки, които въстаниците щяха да пренесат отвъд границата. Там въстанието бе вече обявено. В нощта срещу 9 август, Васков облече туристическо облекло. Военната униформа и повереното имущество подреди на освободеното легло и отгоре остави бележка: „Дългът ме зове. Зная наказанието, което ме очаква и ще го приема, когато се завърна. Оставям всички военни вещи. Васков.” И изчезна. По поръчение на задграничното представителство, заедно с двама другари, Васков премина границата. Носеха на гръб взривни материали и две адски машини. Бързаха, за да вземат участие в замислените атентати в района на Демирхисар. Пристигнаха успешно в Алиботуш, където ги очакваше главното ядро. Предстоеше им нападение на Демирхисар и взривяване моста на река Струма по железопътната линия Солун-Цариград. Петър поведе няколко от момчетата, за да проучат условията по взривяване на моста. Но в безлунната нощ, по стръмни обрасли в храсталаци пътеки около село Герман, се натъкнаха на засада. Мракът им помогна да се изтръгнат от преследващите ги турци. Но над една урва Петър полетя в пропаст. Другарите не можаха да му помогнат и той се сгромоляса всред храсталаците и бурени, които смекчиха силата на главоломното падане. Когато се разведели разбра, че се е прекатурил до малка река, а над него е отвесна близо 15 метра пропаст. Счупване по тялото му нямаше, но чувствуваше непоносими болки в десния крак. Не можеше да се движи. Мястото, където се бе проснал, бе лесно забележимо от околните височини или минал край реката човек. Невъзможно бе преследвалите го през нощта турци да не го потърсят. Събра последни сили и като се подпираше на попадналия му сух клон прецапа по течението на водата, за да скрие дирите си. Потеше се, а по тялото му на талази пълзеше студ. В подровения от зимните води скат откри ров, спасително убежище за изнуреното му тяло. Скривалището го приюти, за да чака в него неизвестните последици от болезненото си състояние и изгубената връзка с другарите. Денят напредваше и издигналото се слънце се опитваше да надникне във влажното му леговище. Горе над урвата вече обикаляха войниците от нощната засада. Тръгнали бяха да го дирят, защото бяха чули нощното му сгромолясване. Гласовете се приближаваха и отдалечаваха, чуваха се приглушени горе от височината, ставаха близки и смесени с шума на реката, когато претърсваха брега и винаги сърдити и заканителни от неуспешния си лов. Защото следите говореха, къде се е строполил проклетият гяурин. Паднал от подобна височина, ако не смърт, той е получил неизлечими контузии. Невъзможно е сам да се е придвижил и укрил,\nа те не можеха да го намерят. Стръмнините и напеклото слънце изчерпаха силите им, изгубиха надежда да го открият. Парализираният Петър чу, как гласовете заглъхват. От нетърпимите болки и нервното очакване да бъде открит изгуби съзнание.\nСлед години, преди да тръгне за Лъджакъой, той ще сподели със сестра си Елена: „Когато лежах в храсталаците, на дъното на влажния ров, усетих върху лицето си да пада откъснат лист. Чух или сънувах, че чувам:”3апази ме, аз ще те спася!” Прибрах в джоба си полепналия по изпотеното ми чело елов лист. Носих го и пазих до сега винаги със себе си. Днес го потърсих, но не го открих на мястото му.”\nНо „гяуринът” бе търсен не само от войниците. Дириха го и хората на организацията. На следващия ден из усоето се разнесе глас на пастир, който дири изгубеното си стадо. Чуваше Петър, как той мами стадото си, но даваше и някакви необичайни за овчар сигнали. Изтощен от болки, измъчван от непосилна жажда до водата на няколко крачки от него, той все още не се решаваше да се обади на овчаря. Възможно е да е изпратен нарочно от турците човек! На следващия ден овчарят пак се появи, все по-високо мамеше „изгубеното” стадо, по усърдно тършуваше из шубраките, по-рязко предаваше особените сигнали. Петровото търпение се бе изчерпало и той рискува. Даде известния на въстаниците сигнал - почукване с камък върху приклада на пушката. Долови „овчарят” посоката на сигнала, втурна се към разровения бряг и намери каквото диреше.\nКачиха го на кон. Болка го прониза. Отведоха го до затънтени в гората колиби. С лекуването се зае възрастна лечителка. Лекуването продължило до края на есента.\nЕдин ден дойде до колибите около тринадесетгодишно момче. Уплашено, задъхано от дългото пътуване по стръмнините, с почерняло лице. Задъхваше се от бързото ходене или от вълнение за лошата вест, която трябваше да предаде, а може би и от двете наедно. „Бабо, Маро, те и двамата... и бате Коце и бате Пере...!” -недовърши и заплака. Жената го прегърна, отведе го в килера и сложи в празната му торба хляб и буца сирене. Отпрати го и стоя на пътеката, докато високата фигурка се загуби от погледа й. Петър видя през пролуката на вратата, как тази старица рухна. Тя виеше глухо и дрезгаво. Петър я гледаше и не знаеше как да и помогне. От съседните колиби дойдоха жени, извиваха плача като на песен. Вариха жито, прекадиха къщата и дрехите на загиналите момчета. Свещите трептяха през цялата нощ и колибата се изпълни с мирис на тамян и босилек.\nЖената пак по цял ден не свиваше нога, а вечер след като\nразтриеше и затопляше болния Петров крак сядаше край одъра с хурка и вретено и с равен глас разказваше за синовете си, за детството им, за непокорното им юношество и безразсъдното им четничество, което тя не одобряваше но и не проронваше пряка дума. Разказваше за двете момчета, като че ги е изпратила на гурбет и те някога ще се върнат с армаган за майка си и за бъдещите си булки. Той слушаше и цял се изпълваше с омраза към разгромилите въстанието турци. Искаше само едно: да стане с тях всичко, каквото те бяха направили с българите - също така да ги прогонят както те гонеха, да ги обстрелват, както те обстрелваха, колеха, палеха, да ги обграждат и да не проявяват както те постъпваха - никаква милост. Той го искаше това, искаше го с такава сила, че омразата му никога нямаше да премине.\nПламъците на въстанието в подножието на планината изпепеляха. Керваните от бежанци бяха минали оттатък границата. Оцелелите въстаници наново обрамиха пушки и поеха планината. Покритите с дебела слана колиби пак подслоняваха старите си гости. До прикования на одъра Петър прииждаха откъслеци от погрома на въстанието. Вдървеният му крак бавно се раздвижваше под майчинските грижи на леля Мара.\nПробуди го кукуригането на по чудо оцелял петел. Беше сънувал моста на Струма, който не успяха да взривят. Горе стоеше турски офицер, ограден от въоръжени войници, и му се смееше. Запалените села по планината кънтяха, жена с разпрана гръд пищеше, а бабата, която го цереше го гледаше в упор: „въстанието има смисъл, когато носи свобода! Колко народ се потроши, колко млада кръв се похарчи, господи! Българите в Македония никой не може да изтреби, превърнатите в пепел къщи и села пак ще поникнат, но българското не дойде!” Край него бягаха подгонени от башибозука бежанци и той виждаше техните лица, рамене, изкървавени крака и очите им вперени в него. Всичките те жени, деца, старци вървяха и не плачеха и не молеха, препъваха се, падаха, взаимно се подкрепяха и бързаха към бездомието и бедността си...\nОтметна тежката набъбнала от влага черга и скочи. В десния му крак се обади неотшумялата болка и той хвана патерицата с твърдото решение да тръгва.\nТоя път водачът му и дребните планински кончета го отведоха в Самоков. По телефона потърси брат си Иван, учител по това време в Трън, да го извести, че е жив и „здрав” и го помоли за пари, за да изпрати на бедната жена в планината. Не успяха Ивановите увещания да го подмамят в Трън. С бастун в ръка се представи в заснежените Княжевски казарми.\nИзненада и възхищение предизвика появата на Петър в казармата от проявения му подвиг и кавалерско завръщане. Невъзможно бе на командирът на школата да не го предаде на следствените военни власти. Но преди да го съдят, бе изпратен на лечение в гарнизонната болница. С необикновения болник се зае военният лекар, доктор Киранов. Цели три месеца прекара в болница и в ранната пролет на 1904 година го изписаха като негоден за строева служба - повреден бе двигателния нерв на десния му крак. Военният съд го осъди един месец казармен затвор и го освободи завинаги от воинска тегоба.\nВ началото на септември 1904 година, Васков наново бе назначен в Одринската гимназия. Раните от смазаното въстание още кървяха, но избраното Боево тяло на варненския конгрес в началото на годината не се бе помирило с нанесения погром. Учителството му в Одрин ще бъде добро прикритие. Тука той завари опитния революционер Климент Шапкарев и младите учители Петър Андреев, Димитър Попилиев, Георги Грашев, Христо Шандев. За председател на новия окръжен революционен комитет бе избран Петър Васков и секретар Климент Шапкарев.\n„Тук работите съвсем се измениха - на хаир са! Мацев се премести в Скопие. Заместиха го други по-опитни мъже!” - пише в писмото си от 26 септември 1904 година Васков до Янаки Гочев.\nНо до края на годината две злополучни събития разтроиха организацията и донесоха неволи на населението. На 1 декември върховистката чета на Христо Арнаудов уби учителя Георги Вълканов от село Каяджик, Суфлийско. На 13 декември един от четниците на върховиста Таню Николов хвърли бомба върху спящите си другари в село Мерхамлий, задигна чантата с документите и се предаде на властите, като прие мюсюлманството за своя религия.\nТрудно бе да се гадае какво е попаднало в ръцете на властта и какво е знаел за Одринската организация предателят. Убийството на учителя в село Баш клисе и Мерхамлийското събитие повлякоха стотици българи по арести и затвори. Сега грижата на организацията бе да поддържа духа на арестуваните и останалите вън от затворите, да знае до къде са стигнали следствията на турската полиция. С помощта на легални дейци и ученици от горните класове Васков организира внасяне на храна, пари и дрехи в затвора. В хляба, месото, баниците криеха писма. Затворниците отговаряха с кратки редове във върнатите дрехи за изкърпване. Но основната грижа бе да се парират действията на върховистите в Западна Тракия. Две пълномощия с дата 5 май 1905 година подписа Васков\nна Лазар Маджаров, член на Боевото тяло. С едното му възложи да ревизира делата на всички ръководители, ръководни тела и войводи в района на IV-ти революционен окръг. С второто пълномощно, Маджаров действуваше в Княжеството и поддържаше връзки с опредставителите в София и другите революционни окръзи.\nСъс статия в брой 17 от юли 1905 година на вестник „Революционен лист” под псевдоним „Новак”, Петър Васков разкритикува авантюристичната дейност на върховистките чети в Одринско, изпращани от Борис Сарафов и му отправи предупреждение:” ...Забравете Одринско! Вие виждате, че там не ви върви. Жертвите от първата ви самостоятелна акция - Керемедчиоглувата афера - ще гният в Паяз куле; по Дертлимустафабейската афера загинаха само добри сили; поддържаните едно време от вас и вашите хора чети докараха само нещастия на хората. А ето сега и Тане не излезе по-щастлив от своите предшественици. Забравете съществуването на Одринско! Не виждате ли, че сте станали „зъл гений”, както ви наричат там хората?”\nПрез пролетта на 1907 година в София на среща с македонски революционери Борис Сарафов ще каже: „Петре Васков е голям революционер и ще трябва да се държи сметка за всяка негова дума.”\nА положението на Васков в Одрин бе критично. Близките му го съветваха да избяга 6 България, но той изчакваше. Не можеше да напусне организацията в момент, когато трябваше да бъде на своя пост. Полицията опипваше, следеше станалия особено популярен в града даскал. Направиха специално разследване в родния му град. Провериха благонадежността на цялото му семейство.\nУважаван е бил в целия град Велесчанският търговец Никола Васков. Не само заради неговата заможност, заради ума и познанията му, но и че е отгледал седем деца и на всички дал образование. След разгрома на въстанието към него се обърнал хитрият каймакамин на града да дири съдействие за усмиряване на раята: „Падишахът иска да настане мир между мюсюлмани и християни. Решихме да образуваме комисия, която да обходи християнските села и обезоръжи християнското население. Тебе определям да бъдеш член на комисията, Васков ефенди. Ти си почитан българин, имат ти доверие и мюсюлмани и християни!” Не отказал от предложеното му доверие Никола, но не дал и утвърдителен отговор. Върнал се в къщи разтревожен, а жена му Мария го посъветвала: „Кажи му на каймакамина, най-добре е да се започне разоръжаването на мюсюлманските села. Раята като види тоя\nпример, ще си даде и ножчетата, с които се реже хляба!” Така проектираната от велешкия каймакамин комисия за разоръжаване на християните не се осъществила.\nТоя път портата на Васкови потропал велешкия следовател с двама души от градската управа. Посрещнал ги на вратата Никола. Поканил ги в дома си, но те предпочели да седнат под рехавата сянка на разлистилата се лоза. „Гостите” знаели, че в дома на чорбаджи Никола винаги има хубава ракия, та решили уважение да му окажат. Разшътала се стопанката Мария, подредила маса и столове на пометения калдъръм. И докато нареждала храна и напитки, разбрала от погледа на Никола, че не за ракия са дошли прелюбезните гости. „После ще му се чуе думата!” - мислили и двамата със стаена тревога.\nПодхванал следователят разговора от далеко, но Никола бил нащрек. Стигнал до раздумката за децата. Разпитвал за петте му сина и две дъщери, но все се стараел да докара въпросите си за Петър. В Одрин е учител, а Иван в Трън, похвалил се Никола чорбаджи. „Афедерсиниз ефендиляр!” (Извинявайте, господа!) - внезапно прекъсна разговора и изтича да донесе получените наскоро писма от двамата си сина. Досещал се, че за паричните преводи следователят знае, но искал да му прочете и писмата от синовете. Петър и Иван се бяха наговорили да помагат на баща си в изплащане на стари дългове. Наскоро бяха му изпратили едновременно със записи по една тримесечна заплата. Никола четеше и не можеше да скрие радостта си, че с получените пари са покрити част от задълженията му. Следователят пак подхвана въпросите си за Петър: къде е учил, как е завършил висшето си образование, защо се пилее по чужди места и често сменя училищата. И Никола се отприщи: личало, че детето ще стане учен човек още от малко. Това и дядо му, Касап Васко предричал, лека му пръст, защото още от осемгодишен го карал да му чете премъдростите на святото писание. Първенец бил Петър в училището тука във Велес до завършването на прогимназия. Първенец бил в първия клас на гимназията в Скопие. С пълно отличие завършил Солунската мъжка българска гимназия. Стипендия за отличен успех е получил в софийското висше училище и затова е бил търсен от всички български гимназии за учител.\nСинове, които пращат заплатите на баща си, не могат да бъдат комити, нехранимайковци и врагове на държавата. Такова бе заключението на велешкия следовател, изпратено в Одрин.\nВ края на април беше горещо и душно. Петър го чакаха купчина ученически тетрадки, но мислеше и за писмата, които му предстои\nда пише. От работата го откъсна песен. Тя идваше отсреща, от срещуположната страна на улицата, където строяха нова къща. На върха на покривното скеле бе закрепен клон от разлистнал се орех с навесени по него домоткани ризи и пешкири, чорапи бели и шарени. Трима дюлгери, закичили калпаци със здравец обикаляха постройката и пееха. Песента им изпълваше квартала така, че Петър забрави дневната умора. Доволна и тъжна, мелодията затихваше, когато певците се скриваха зад къщата, засилваше се, щом отново се покажеха. Тогава гласовете ставаха по-широки и волни, неразделно преплетени един в друг, сякаш бяха родени да пеят заедно. Работниците обикаляха тържествено, кълняха се в своя труд и го прославяха. Песента напомняше свещенодействие в черква. Тя бе от ония неуловими странджански мелодии, които несвикналият човек трудно пресъздава, а може само да им се любува. Пееха за Павле „протомастор”, който строил кюприя на река Еркене и вградил сянката на любимата Павлевица. Подобно на Павле, зидарите бяха вградили силата и майсторството си в новата къща... Ще изградим ли и ние нашият трудно строящ се мост на освобождението и колко кървави сенки трябва да вградим докато го завършим! - мислеше си Петър. В този миг хазяйката му се втурна в стаята. „Господин Васков!” - думите й излизаха на пресекулки. Жената му посочи улицата от другия прозорец. Кордон войници ограждаше дома. Офицерът вече удряше чукчето на пътната врата. Хазяйката се защура от стая в стая. Страхуваше се не за себе си, за квартиранта, когото войниците трябваше да отведат. А Петър се върна още веднъж да види пийналите майстори, зарови всред струпаните на масата книги. Взе от вградения шкаф малко куфарче, прибави към съдържанието му нещо от масата и го пададе на хазяйката: „Лельо Кальо, знаеш где да го сложиш! - и се запъти към изхода да отвори, където се чукаше припряно.\nЗапречи стълбите жената. Не искаше да го пусне. Готова бе на всичко, за да го спаси. Петър ласкаво я отмести от пътя си и отвори на неканените посетители.\nБлизо месец досега траеше играта на криеница. Комендантът на града, Рази паша, бе натрупал достатъчно сведения за опасната дейност на учителя, за да го арестува и предаде на съд. Но Васков си бе създал известност всред представителите на чуждите консулства и първенците на града. Зад него стоеше цяла рота артилерийски офицери, които биха се опълчили срещу едно арестуване и съд. „Невъзможно е такъв учен мъж да бъде революционер и комита!”\nВ библиотеката, кафене клуб на офицерите в града, Васков бе постоянен посетител. „Няма алгебрична задача, която Васков ефенди да не може да реши!” - такава бе славата му всред младите артилеристи. Подготвяше ги за предстоящите конкурсни изпити. С присъщата си източна фамилиарност прекрачваха границата на официалните отношения. Младите мъже поверяваха на приятния учител служебните си и личните си радости и грижи. Комендантът, Рази паша също се смяташе за един от близките приятели на учителя. Често се срещаха в ресторант „Америка”, единствения в града в европейски стил, слушаха музика на чешките оркестранти, мереха силите си на зелената билярдна маса. Сам пашата бе разписал разрешително за Васков ефенди, да развежда из града и показва забележителностите на учители екскурзианти от България.\nВ донесенията на полицията Рази паша не се съмняваше. Зад твърдия нрав на тоя, приличен на момче, математик, комендантът подозираше неустрашимия характер на революционера. Но едно арестуване би предизвикало сериозен политически скандал. Искаше даскълът сам да се досети, че стоенето му в Едрене е нежелателно и опасно. Сам да напусне града. Полицаят агент търсеше Васков в училището, когато знаеше, че той вече се е прибрал в дома си. След като беше обядвал и си отишъл от ресторанта, полицаят идваше да пита съдържателят: „Не е ли идвал днес на обяд Васков ефенди?” Следеше го по улицата, но никога не го спря и арестува.\nРазбрал играта, Васков не искаше сам да предприема решителната стъпка, не можеше доброволно да напусне оглавяваната от него организация. А търпението на коменданта се изчерпа.\nНа жандармерийския офицер бе заповядано да доведе арестувания с файтон в комендатурата. Не трябваше да се събужда любопитството на хората, когато го карат под конвой през града. Въвел го в просторния кабинет на коменданта, конвойният офицер се озадачи. За първи път виждаше Рази паша да приема арестуван като очакван гост. Домакинът посочи стол на даскала. Поръча да донесът кафе. Офицерът затвори вратата зад себе си объркан.\nСлед обичайните въпроси за времето и здравето, Рази паша стигна до причината за необичайната „покана” за гостуване.\n„Познаваме се, Васков ефенди! - бавно изреждаше думите си младият офицер. - Добър човек си, способен математик си, хубави хабери за тебе и семейството ти от Велес се носят, но лоши хора, лошо донасят за тебе! Мътилката у българите след метежа от 1903 година не се е очистила. във въздуха се долавя, от всякъде\nмирише на непокорство! Но вие, знаем нямате пръст в тая работа.”\nПоследните думи на Рази паша прозвучаха пророчески, едновременно предупреждение и закана. Васков знаеше, че не ги казва случайно. Той го познаваше. Любезността на пашата с кафето бе предизвикателство и проверка на Петровата смелост. Намекваше му да внимава. Бъдещият министър на вътрешните работи на империята, притегляше всяка своя дума, внушаваше на Васков да напусне Одрин, защото задълженията му на комендант и принадлежността му към Турската държава не му разрешаваха да търпи размирици във вилаета.\nРазделиха се като „приятели”. Васков нямаше намерение да напуска доброволно, комендантът си бе измил ръцете с днешното арестуване и любезност, а Българската екзархия без знанието на двамата след време реши въпроса с уволнението на учителя по математика и физика.\nБавно спадаше напрежението от преживяния ден. Срещата с Рази паша не бе победа, но не бе и поражение. От коменданството тръгна без посока. Спря пред брега на Марица. Речният хлад го ободри. Пое с бързи кръчки към квартирата. Сутринта в осем часа трябваше да посрещне „Ориент експрес”. Два пъти през месеца пристигаше нелегалната поща за ООРК, носена от специален куриер. Куриерите се сменяха често и за да се избягнат рискове, предварително му се съобщаваха отличителните белези на човека и паролата. Посрещаше го на първата спирка преди Одрин, защото гарата в града винаги гъмжеше от тайни полицаи. Пратката приемаше от куриера и незабелязано я предаваше на „случаен” човек чакащ на гарата. Тоя път на спирката щеше да чака отец Йосиф, преподавател в Българо католическото училище в Одрин.\nВ квартирата го очакваше изненада. Телеграмата „бързо” му съобщаваше, че пристига най-малката му сестра Елена. Как не се досети! - описанието на куриера съвпадаше с външността на сестра му.\nЕлена отдавна мечтаеше да види Одрин. Идването й за великденската ваканция са използували за пренасяне на пощата. Предстоящата среща го развълнува, хвърли в радостна паника хазяйката му кира Калиопи. Приготовленията започнаха от вечерта, домът притъмня в полунощ, но след това Петър дълго будува. Така се чувствуваше в годините на детството си, когато за първи път се откъсна от дома, за да учи в първия клас на гимназията в Скопие. Наближаваха ли дните за ваканция обхващаше го възбуда и броеше дните и часовете на предстоящата среща с\nблизките си. Предвкусваше очарованието на домашните празници, срещата с братята и сестрите си, сдържаната нежност на майка си и скритата обич на баща си. Коледните и великденските ваканции бяха шеметно бързи дни. Всичките седем деца бързаха да споделят преживяното от изминалия срок. Най-весели биваха изпровизираните семейни спектакли, на които единствена критична публика бяха родителите им. Играеха откъси от пиесите на европейските класици и трогателните по своята наивност драми на българските възрожденци. Летните ваканции всички прекарваха в работа по ниви и лозя. Най-голямото от момчетата, преди да е поело своя работа, помагаше в дюкяна на баща им. Петър бе постоянен помощник на дядо си, Касап Васко. Още от съвсем малък дядо му го вземаше със себе си „да му помага”. „Тука ще седи! - казваше той на баща му - защото при мен има мъжка работа, а вие го смятате за дете!” И сега пред него изпъкваше споменът за дядовия му дом: кладенецът с каменното корито; саксиите, наредени наоколо и лозницата отгоре, малкият обор, който беше до двора. Бялата кобила светлееше в полумрака, наострила уши се обръщаше и щом го зърнеше цвилеше радостно. Петър я приближаваше и като подражаваше на дядо си галеше я по гривата. Качени на кобилата, двамата с дядо си обикаляха ниви и ливади. Водеше го дядо му по селата щом трябваше да закупува млад добитък, когато наближаваха празници и хората търсеха месо от дюкяна му да се облажат. Караше го да му полива при клане и почистване на агнетата, пращаше го да пои кобилата на вардара... След всеки пестой при дядо си, Петър се връщаше в къщи възмъжал. Когато тръгна на училище и стана грамотен, дядо му го караше да чете святото писание. Осемгодишният ученик сричаше неясните псалми и за малкото момче „бог” и „рай божи” бе дом пълен с деца, а родина - хора свободни от робия предадени изцяло на своя труд и на празнични веселия.\nСега идваше Ленка, любимката на цялото семейство. Шест-, те деца на Васкови бяха с по двегодишна разлика едно от друго. Четири години след шестото, когато родителите му сметнали, че няма да имат повече деца, дошло седмото. Нечаканото от бащата и майката дете допълни радостта на по-големите. Малката Ленка не слизаше от ръцете на братята и сестра си, имаха я за играчка. Всяко от децата се стремеше да я научи на нещо свое. И някогашната им жива играчка бе станала висока, се-демнадесетгодишна девойка. Тая мъничка Ленка сега е участница в освободителното дело и много често бе изложена на опасност. Неговото и на братята му революционерство бе нещо естествено,\nно Ленка! Потръпна от страх за сестра си. Побоя се от риска, на който обрича и учениците си. Деца по-малки и от сестричката му, които изпълняваха всичко възложено, без да мислят за едва започващият си живот...\nЛятната ваканция Васков прекара в България. В София се срещна със задграничните представители на Боевото тяло. Докладва за извършеното през годината, чертаеха планове за бъдното. Уреждаше срещи с македонски дейци и симпатизиращи на делото от управляващите личности в София, но навсякъде се натъкваше на пречки вместо помощ.\nНа 14 август 1905 година от София той прати писмо до Янаки Гочев: „... Правителството има особени възгледи спрямо Одринско. Те не искат да има чети там...” На 17 август в друго писмо продължава. „...Правителството е ожесточено против изпращане на чети в Одринско. Много ще е интересно, да се знае какво са говорили Стоев и началникът сега, при връщането му в Одрин...” - става дума за преследване на четите на вътрешната организация, арестуването и интернирването им в вътрешността на Княжеството. Така става с четата на Асен Хадживасилев и по такъв начин се осуетява преминаването и в Дедеагачко.\nВ края на август 1905 година, Васков бе в Одрин, за да заеме учителското си място. Проучил положението на организационната дейност, настроението на Българската митрополия, Училищната дирекция и Българското търговско агенство, той използува необичайната ваканция - опожаряването на гимназията на 19 август - и присъствува на съвещанието на революционните деятели в Пловдив. На 20 септември писа отново на Гочев: „Аз почнах да губя вяра, че тоя път ще сполучим. Това разтакане хич не ме радва, краят му ще е същият, както и на досегашните опитвания. Мъчнотиите за създаване чети, които да навлязат в Одринско и респектират върховистите са непреодолими, отчайващи.”\nНа 11 ноември 1905 година той се върна в Одрин. За класни стаи се ползуваха старата сграда на Топкапу, където по-рано са спалните помещения, трапезарията, кухнята, складовете. Тука Васков и първият помощник и секретар Петър Андреев настаниха архивата, печата и революционните материали на организацията. Тука ставаха срещите с деятелите на комитета, скрито от очите на директора Васил Андреев, бивш дългогодишен училищен инспектор при Екзархията в Цариград.\nУсловията за работа на ООРК с всеки ден се усложняваха. Подозренията на Екзархията се усилваха, а главната и неотложната задача на комитета бе да стъкми чети, които да влязат\nВ Дедеагачко и Суфлийско и да парират деянията на върховистките групи, превърнали се в разбойнически.\nСлед неуспеха на Асен Хадживасилев и Тома Пожарлиев, да съставят чета, ООРК спря вниманието си на Бойко Чавдаров, беломорски войвода, родом от село Домуз дере, Дедеагачко, учител и бивш възпитаник на Одринската мъжка гимназия. От сега нататък Васков и целия ООРК имаха за най-верен и предан сбой другар и съратник Бойко Чавдаров. Четите на Бойко и Георги Гешанов бавно и настъпателно провеждаха решенията на ООРК. Васков бе намерил помощници всред колегите си учители: Петър Андреев секретар, Георги Грашев, Стоян Попсимеонов, Димитър Попилиев членове на комитета. Но тука се развихриха разногласия между революционери и църковници - еволюционисти, когато ООРК бе взел решение да се свика конгрес в Одрин. Двата лагера взаимно се дебнеха и ненавиждаха, макар да не смееха явно да се нахвърлят един срещу друг. Враждата растеше и се развихряше, докато през пролетта на 1907 година се наложи, вредното за делото положение, да се обсъди от всички български деятели в Одрин. Инициативата бе на управляващият Одринската митрополия архимандрит Милитей. Свикаха всички класни и основни учители, представителите на българското дипломатическо и търговско агенство, българското духовенство.\nАрхимандрит Милитей и секретарят на Българското търговско агенство осъдиха революционната организация. Нарекоха я пагубна за Одринско и приканиха всички дошли на събранието да се изкажат. Дойде редът и на Васков. Прямотата винаги бе съпътствувала живота му, а сега насъбраната болка по опропастяване на делото преля. Обвини и архимандрита, и директора на гимназията, и търговското агенство, че вместо помощ на освободителното движение, подпомагат осведомеността на турската власт. Обвини ги в „съучастничество, граничещо с предателство”, защото той бе убеден, че дейността на организацията е „висша епохална неизбежност” и само с революция може да се извоюва свободата на поробените българи. „Народът иска свобода, ще се бори и действува, докато я извоюва!”\nТова събрание реши съдбата му на учител в Одринската мъжка гимназия. От първи септември 1907 година, Васков бе уволнен заедно с други още 17 учители от Одрин, Сер, Солун и Скопие. Принуден бе да напусне и замине за България. Това, което не успя да направи одринският комендант, Рази паша преди повече от година, успя да го постигне митрополит Милитей. Заедно с уволнените учители, Екзархията изпрати писмо до Министъра на\nВътрешните работи и народното здраве в княжество България: „...Господин министре, да не се дава място на по-горе изброените учители...” С уволнението на учителите, екзарх Йосиф бе сигурен, че запазва интересите на църковното дело, защото официалната турска власт подозирала всичките тия младежи в нелегална дейност против държавата.\nОт София през септември Васков пише на своя заместник в Одрин, учителят Димитър Шимбалков (Спартак):\n„Братя! Екзархията тази година откри ожесточена война на организацията навсякъде, където може. Ако турската власт не успя да унищожи организацията, още по-малко това ще стори Екзархията. Резултатите ще са, че на много места уволнените стари дейци, добили вече известна опитност, ще се заместят с нови, неопитни, с което съществуващата бъркотия - каша, ще се разбърка още повече и от това губи само робското население, чиито интереси да пазим сме повикани ние, и Екзархията. Организацията при това положение е длъжна да отговори на хвърления й удар, както ще видите от приключените писма на представителството и тя иска да отговори... Ето защо, след като се конструирате в окръжно (ръководно тяло) ще отправите следното искане до Директора, архимандрита и Фотев, именно:\nЧе в разтояние на десет дена трябва да напуснат града, в противен случай се осъждат на смърт.\nЗдравейте! Пише Новак. О, О! С нами бог!”\nПрез лятото на 1907 година Бойко Чавдаров заедно с войводата Димо Николов са успели да прочистят района от върховистките разбойници Карабелата и Киро Маджаров. Но истинско умиротворение все още няма. Упорита е съпротивата на легалните привърженици на върховистите и Бойко моли Васков и Лазар Маджаров за съдействие.\n„Ние с Маджаров решихме да слезем към Одринско и от там към Дедеагачко. В Лозенград, Малко Търново, Бунархисарско, които са пострадали от властта, няма благоприятни условия за работа, както в южната част на Тракия. След месец заминаваме. Канала сме уредили. Ще се движим по долината на Марица. Бойко Чавдаров и другите ни чакат - подчертавам тия думи - там ще подсилим и заздравим организацията” - пише в едно от писмата си Васков.\nПредстоеше им да изградят всред българското население на Дедеагачко здрави революционни организации, които да внушат не само на българите, но и на местното население от мюсюлмани, че ВМОРО се бори за освобождение от паши и беюве. Реорганизацията да завърши започнатото от Бойко Чавдаров и повдигне\nдуха на разколебаното население; да се подготви избор на делегати за предстоящият конгрес в Одрин през месец януари.\nВ края на октомври, преди тръгване за Тракия, Петър се срещна с брат си и сестра си в Трън. Те го молеха, увещаваха го да не заминава: „Не мога да не отида, чувствувам се задължен. Аз съм тъй поставен в Одринско, че не ще се намери човек да помисли да ме предаде. Аз просто отивам на сватба.” Изпратиха го на 31 октомври. Но при тръгването, той сподели със сестра си, че е загубил сухият елов лист, запазен от приключението му край село Герман.\nВ София той случайно се срещна с бившия си ученик от Ломското педагогическо училище, Атанас Попов. Той попита учителя си защо не се върне към преподавателската си дейност: „Душата и сърцето ми са при робите!” - сбогува се с него Васков. И още една среща имаше Петър преди да напусне София. В градската градина го спря приятелят му социалист Харлаков. Искаше да го убеди, че вместо политическо освобождение в Одринскои Македония, всред населението трябва да се насаждат интер-националистически убеждения. „Интернационални цдеи в Македония и Одринско! - погледна го с почуда Васков. - Там където няма помен от свобода, нито за живота и имота, дето личността е безправна робиня, интернационалните идеи не са потребни! Дайте първо свобода на личността, съвестта и словото, гарантирайте живота, имота и спокойствието, па тогава дайте на народа вашите идеи!” Така се раздели с Харлаков, който се опита да го разубеди от начертания му път за освобождението на поробените българи. И у приятелят му се появи смущение. Трудно му бе да разбере тоя учител, убеден социалист, който винаги тананикаше „Интернационала”.\nЧетата бе сформирана. Петър Васков, Лазар Маджаров, Георги Гешанов, Яни Милков и Чанко Карабраканов преминаха границата край селата Равно поле, Попско, Гугутка, Долно и Горно Луково, Малък Дервент, Голям Дервент и на 3 ноември пристигнаха в село Пишманкьой, Софлийско. Турските власти са разбрали за придвижването на комитите и в деня след като напуснаха Гугутка, селото осъмна оградено. Войската претърси цялото село, черквата и училището, но търсените четници бяха далече. Селяните на Гугутка разбраха, че потерята е заминала по посока на село Попско.\nОт Пишманкьой, изпратиха куриер да уведоми Бойко Чавдаров и да си уговорят среща. На 5 ноември двете чети се срещнаха в село Балъкьой, където престояха два дни и на девети вечерта бяха в село Лъджакьой...\nНа 10 ноември 1907 година с идването на зората, турски аскер огради Лъджакьой. С това започна голямата трагедия за онова време, изживяна от българското население в Дедеагачко. Към четири и половина часа, войводата Бойко Чавдаров се събуди. Силен кучешки лай се носеше от към мюсюлманската махала. Изпрати караулите да проверят, но те се върнаха със съобщението, че нищо необикновено не се е случило. Вече бе светло, хората се готвеха да тръгват по полето. Изпратените до джамията хора и тоя път се върнаха с успокоителен отговор. Тогава един от селяните се втурна в квартирата на бунтовниците и запъхтян съобщи, че селото е оградено.\nСтанало бе светло. Време сгодно за аскерите да претърсват. Хазяйката бе приготвила един кат от своите дрехи и ги предложи на крехкия като девойка Васков да ги облече. Той я гледаше усмихвайки се. Извади наличните си 5 турски лири и ги подаде на възрастната жена. Нека ги пази. Ако останат живи ще се върне да ги потърси. Ако ли не, с трите от лирите да купи на сиротните си внучета дрехи. С едната от лирите да отслужи панахида за неспокойните им души, а с петата да пали свещи на гробовете им. Жената се разрида, а той я успокояваше: „вземи парите, аз само се пошегувах. Всичко ще свърши благополучно!”\nСкриха се в съседния плевник под сламата. Един от войниците разтвори вратата и викна, за да го чуят началниците му: „Тука всичко е препълнено!” Може би е иска\_ да каже, че е пълно със слама, но комитите са помислили, че се отнася за тях. Неудобна се оказа плевнята за водене на бой и решиха да се изтеглят до близката височина. Разположеното в двата ската на дерето село им се стори клетка. Но и спонтанното решение да поемат към голата височина над селото, вместо спасение, се оказа фатална грешка. Тя стана най-точен прицел за оградилата ги войска.\nВ селската окрайнина четата се натъкна на засада. Тримата войници бяха убити, но гърмежите привлякоха съседните постове. Скоро пристигна и ядрото на войсковата част. Петър Васков, Лазар Маджаров, Бойко Чавдаров, Янаки Милков, Чанков Кара-браканов и Георги Гешанов поеха огъня върху себе си. Атанас Ко-либарчето, Ангел Урумов и Георги Шереметев изпратиха да заемат отсрещната чука и от там да отвличат вниманието на аскера и облекчат положението на шестимата. Но опитният четник Ко-либарчето бе ранен. Другите двама не успяха да изпълнят задачата си.\nБавно, под огъня на напиращите турци, шестимата заеха голата височина. Скованият от ревматизъм Лазар се движеше с\nусилие. Гешанов бе принуден да го прикрепя и дава отпор на следващите ги войници.\nСъбрали се на голия връх, те всички се огледаха и докато все още ги ограждаше тишина се разнесе един изстрел. Усетиха, как куршумът мина над главите им. Всички залегнаха. Пълзешком всеки събираше от разпиляните едри камъни. Правяха си прикритие и опора за пушките. Този път куршумът не ги изненада. Свистенето мина съвсем близо. Първо раниха Гешанов. Той превързваше раната си и залегнал викна: „Ето ги!” - сочейки над рамото на Бойко малко в дясно. В подножието се виеше войнишка верига. Ограждаха ги. От двете им страни проехтяха отново единични изстрели. Разположиха се в кръг така, че краката им се докосваха. Придърпваха къмъни, продължаваха да се окопават. В подножието на височината избухнаха бомби, проечаха една след друга две. А след миг още две и още... Цялата могила експлоадира, земята под тях се продъни! Вдигнаха се стълбове пръст и камъни. Блъсна ги и затрупа вълна от трясък и раздробена суха земя.\nПръв се окопити Лазар. Отърси се от засипалата го пръст. Георги лежеше прострелян и от него шуртеше кръв мокреше посипаното с кафява пръст умиращо тяло. Петър седеше зашеметен, по лицето му също се стичаше кръв.\nЕдин от офицерите се изправи, от прикритията за да види резултатите от взривените бомби. Излязъл от шока, Петър видя, как Бойко се мери с пушката си, прицелваше се внимателно. Гърмежът разтърси околността и офицерът падна напред, първо на колене, а после по лице.\nОкопитиха се, живите заеха местата си. Георги, Яни и Чанко лежаха простреляни. Беше невъзможно да направят за тях какво и да е. Бойко се присегна и покри лицата им с платнището прикрепено към раницата.\n- Добре ли сте? - усведоми се Бойко.\n- За сега, които оцеляхме сме живи! - отговори Петър.\nИ стрелбата отново започна. Куршумите свистяха от всички страни. Изпратените гранати трещяха и издигаха стълбове суха пръст. Но войниците бяха на прилично разстояние, за да попадне някоя от бомбите им върху комитите.\nПетър усети, че сърцето му бие до пръсване. Устата му бе изсъхнала. Стреляше, стреляше, а идващите и залягащи войници нямаха край. Лазар при всеки изстрел викаше и броеше попаденията. В стремежа си да спре устремената лавина, той се изправи и с нечовешки рев се сгромоляса в краката на другарите си... В момента, който Лазар извика, нов залп заглуши ушите на Петър. Бойко\nне преставаше да стреля. От двете страни войниците се вдигаха и хукнаха във верига. Точно тогава на Петър се стори, че пропада. Сгромолясва се в бездна.\nИздигналото се слънце внезапно затъмня. От юг по дерето бе плъзнала мъгла, закрила селото, а сега забулваше и височината. Огледал се, Бойко разбра, наред с Георги, Янко и Чанко, простреляни и мъртви лежаха Петър и Лазар. Повече с инстинкт, отколкото с мисъл разбра, че сега е момента да направи опит за спасение. Спусна се към подножието на възвишението на север, там където очакваше, че веригата е най-рядка. И успя. Попадна в обрасло с върби дере. Излезе от обкръжението. Пое срещу течението на потока.\n- Лазаре! - опита се да извика Петър, но осъзна, че налягалите около него другари вече не го чуват. Помъчи се да се надигне, но остри болки прерязаха краката и лявата му ръка. Обляното в кръв лице замрежваше погледа. Четиримата му другари бяха мъртви. Нямаше го само Бойко. Бойко е оцелял щом го няма.\nГъсти вълма мъгла покриха всичко. Застилаше и телата на завинаги заспалите му другари. Петър се почуетвува спънат, жадуваше за глътка вода. Той бе сигурен, че Бойко се е спасил. Пукотевицата ставаше все по-близка, приближаваше. Съсредо-точваше силите си, за да може да диша, да се крепи и подтиска болките си. В полусъзнание чу гласове и видя приближаващи се към него фигури. Той знаеше, че няма да се предаде в плен, колебаеше се само кога да се разстреля. Да се опита даубие няколко от турците, когато се приближат, или да се разстреля по-рано! Да не изпадне в безсъзнание и да не бъде пленен преди да свърши със себе си! В душата му нямаше предсмъртен ужас, имаше само мъка, че никога няма да узнае какво ще стане по нататък. Ако не бяха го простреляли днес, той би им показал още! И ще им покаже още! В разбитото му тяло живееше вярата, че редом с нея като неотлъчна сянка стоеше черната мисъл: „Аз вече никога няма да видя това! Ако поповете не лъжат за „оня свят”, той би видял от там, „от оня свят” победата, а от къде - от рая или от ада - дявол знае, все едно...\nИ когато към него приближиха, чу гласовете и с облените си в кръв очи видя идващите към него неясни фигури реши, че трябва първо да стреля, а после да се разстреля. Пистолетът лежеше до него, близо до здравата му дясна ръка. Той напипа грапавата му дръжка. Откъсна с мъка ръката от земята. Започна да натиска едно след друго спусъка. Да стреля в изникналите пред него фигури. След като преброи пет изстрела изплаши се да не е сбъркал в\nброенето. Да, имаше още един патрон... за него! Вдигна се внезапната есенна мъгла и слънцето пак огря оголения връх. Простреляни лежаха петимата комити\nДванадесети ноември 1907 година. По личната заповед на Министъра на вътрешните работи на Империята, Рази паша, бе изпратен специален лекар да направи аутопсия на убития комита Васков ефенди. Поразен от необикновените размери и тегло на мозъка, лекарят Трандифилидис, елинизиран влах, каза с болка: „Такива хора рядко се раждат, а ние ги убиваме!”\nЛиквидирана бе още една нелегална група. Смазано бе революционното движение в Одринска Тракия. Царската войска бе убила петима смъртни врагове на държавата. И между тия непокорни българи един математик с мозък на гений и тяло на юноша. Сам Рази паша, министърът от Цариград е наредил, погребението да се извърши с подобаващо тържество, караул с пушечни гърмежи. С почест да се заличи позора на престъпната държава, която изтребва поданиците си борци за свобода и човешки права. Рази паша бе ликвидирал смъртни врагове на Империята и бе оказал почит на „приятеля си” на този, който бе учил на висша математика, на талантливия учител от Българската мъжка гимназия в Одрин, Петър Николов Васков.


Македония (1): До Щип през Станке Лисичково | Пътуване до...\nот Юлиян Марков · 18.07.2011\nЗапочаваме една автомобилна обиколка на Македония. Юлиян ще ни преведе през Станке Лисичково, за да стигнем до македонския Щип.\nДо Щип през Станке Лисичково\nТова е един пътепис, който може би повтаря казано от други, но то ще е непреднамерено и случайно. Предполагам, че много от вас са ходили до Охрид и вероятно всеки е придобил своите впечатления. Това са моите. Те вероятно са едностранчиви, но човек е от едната страна, в моя случай зад волана. Пътуването беше осъществено за един ден, но не препоръчвам това като идея. Пътят е дълъг и се шофира бавно и с повишено внимание-има много стръммни и опасни участъци с много завои и стеснения. Ще видите и снимков материал заснет от нас.\nТова е второто ми пътуване в БЮР Македония за около два месеца. От София тръгнахме по новата магистрала “Люлин” и продължихме към Дупница. На излизане от града се минава под внушителен каменен мост, който преполагам повечето от вас знаят добре-това е моста по ЖП линията Дупница-Бобов дол. Снимката е от месец април, но мостът си е същият.\nКогато наближаваме Благоевград следя за\nотклонение за ГКПП Станке Лисичково.\nИма една табела, която трябва да не пропуснете след първото градско отклонение за Благоевград. За ориентир може да служи магазин “Метро”-пътя за Македония минава непосредствено до него. Предстоят около 30 км третокласен път, който е в прилично състояние, като последната 1/3 е самият планински проход на чийто връх се намира граничният пункт. Тук ще предстаявя малко снимков материал, който е както от сегашното пътуване така и от април.\nНакрая се вижда и македонското знаме:\nПо този път няма интензивен трафик и на ГКПП-то се минава обикновено бързо. По въпроса за тоалетните на граничните пунктове тази на Станке Лисичково беше заключена.\nЗа влизане в БЮР Македония трябва да имате валидна лична карта или задграничен паспорт.\nАко пътувате с лична карта ще ви дадат да попълвате едни бележки, така че си носете химикалка. След като приключите с граничните формалности следва първата добра новина:\nПътят е широк и гладък. Е, не е все такъв но като цяло, който е бил в Македония знае, че има неравни и овехтели пътища но не и опасни дупки. След стръмно спускане, каквито има много оттук нататък следва първият\n(около 10 хил. души население),\nDelčevo, Former Yugoslav Republic of Macedonia\nкойто на някои български карти е написан като Царево село – старо име на града до 1950 година.\nПрез македонските градове трябва да се кара с повишено внимание, защото са оживени и по тротоарите и улиците се движат много хора. Пътят продължава през живописната долина на река Брегалница\nпокрай язовир “Калиманци”.\nСпоред някои GPS системи има пряк път(R521), който минава на юг от язовира през с. Бигла, но не съм го пробвал. Предпочетох да се придържам към М-5.\nСлед около 25 км ще достигнете до\nград Македонска Каменица\n-по-малък град разположен в подножието на Осоговската планина по долините на две реки-Мощица и Косевичка река, които се вливат в язовира “Калиманци”, намиращ се в непосредствена близост до града. Тук трябва да внимавате да не напуснете главния път, който прави почти обратен завой през моста на река Мощица, намиращ се в центъра на града. До следващия по-голям град-Кочани предстоят около 25 км път. Слизането надолу към равнината е покрай язовира и по речната долина на Брегалница.\nСлед село Истибаня, през което трябва да се премине с повишено внимание поради многото пешеходци по пътното платно, навлизаме в безкрайните оризови полета около Виница и Кочани. По пътя може да се движат земеделски машини и по-рядко каруци, както и да се движат стада от добитък. Следва доста скучен пейзаж и пътя преминава южно от град Кочани-регионален център с население над 25 хил. души. Пътя продължава през Кочанската котловина на юго-запад.\nе на около 30 км леко встрани от главния път. Там спряхме да пием кафе. Градът е много красив, но с много стръмни и сложно оплетени улици. Препоръчвам да настроите gps системата(ако имате такава) до центъра на града, иначе рискувате да не го откриете. Улиците са тесни, криви и с много завои, но обикновено се намира място за паркиране, но само с изправна ръчна спирачка и добри умения за използуването и при потегляне. Над града има стара крепост от Римско време.\nДо Охрид и обратно (обиколка на Македония)(2 част): От Щип до Прилеп през Бабуна планина\nДо Охрид и обратно (обиколка на Македония)(2 част): От Щип до Прилеп през Бабуна планина. Импровизирано до Охрид (Македония)(1) Импровизирано пътуване до Охрид (Македония) – втора част Македония за Трети март (1): Пътуване до Охрид Македония, Охрид и цар Самюъл – част І Македония, Охрид и цар Самюъл (2): Охридското езеро Балканкан* (1): Към Македония! Една весела компания в Македония: Охрид Една весела компания в Македония: Прибиране Една весела компания в Македония (май 2003) Охрид, представен от една македонка Една весела компания в Македония!\nЕтикети: автомобилБиглаБрегалницаДелчевоКалиманциМакедонияМакедонска КаменицаСтанке ЛисичковоЩип\nМного интересно започва пътеписа.Надявам се продължението да е по-интересно.И да покажете повече снимки.Аз съм ходил на Охрид през 1998-а година – и това беше първото ми излизане от България ( бил съм на 24 години,когато преживях и първото съкращение от работа) – по време оно.И за утеха се записах за ексурзия до Охрид, Скопие и Струга с малкото спестени пари:).И ми е много интересно как се е променил града и Македония като цяло през всичките тези години:)\nЮлиян Марков каза:\nВтората част е написана и чака одобрение и обработка на снимките.Самият Охрид го минахме транзит,въобще това беше пътуване за природата на Македония а не за градовете.\nТази сутрин се прибрахме от Гърция-Албания-Македония /Охрид/. Охрид е пълна лудница в момента, непоносимо пренаселено е. Докато албанските шофьори ползват клаксон, за да предупредят, че изпреварват, македонските шофьори засветяват доста грозно, за да предупредят за същото. Личната ми македонска находка от последната година е езерото Дойран – спокойно, провинциално и китничко; една кръчма за рибни специалитети и рибя чорба – “Фук так”, което ще рече “Пуф-паф”.\nАз нямам лошо мнение за македонските шофьори.Бил съм там два пъти-освен това пътуване ,за което пиша в момента и до Дойранското езеро.Може и в градовете да е оживено ,но никой не ме е притеснил по никакъв начин нито в Охрид,нито в друг град или извън населените места.След като излезе втората част започвам третата от общо четири.Освен това ще напиша още три разказчета за Сърбия,едно за Кавала и едно за Дойран и Олимп.Надявам се да ви харесат.\nСтрахотен пътепис се е получил. Пожелавам си един ден и аз като вас да мога да пътувам и да трупам полезна и приятна информация за поколенията 😉\nСамо не злоупотребявай с линковете 😉\nМакедония (2 част): От Щип до Прилеп през Бабуна планина. | Пътуване до...\n[…] извън обичайните пътища. Предишният път Юлиян ни води от Станке Лисичково до Щип, а днес през Бабуна планина ще стигнем Прилеп. […]\nСледваща публикация Тасмания (7): Таз-мания за финал :)\nПредишна публикация От Драгоман през Несла и Врабча до Трън и ждрелото на Ерма


Двудневен траур в Македония заради зверската автобусна катастрофа – 1den.BG\nВластите в Северна Македония обявиха двудневен траур за жертвите от вчерашната автобусна катастрофа в страната. Днешният и утрешният дни са определени за национален траур. Това съобщи премиерът Зоран Заев, който изказа скръбта си от случилото се.\n„Най-искрени съболезнования във връзка с автобусната катастрофа на магистралата Скопие-Тетово. Пожелавам бързо възстановяване на всички ранени. С цялото си сърце споделям мъката по загиналите, моите мисли остават с всички, които са загубили член на семейството си или приятел“, изрази съболезнования и вицепремиерът и министър на външните работи Екатерина Захариева във Facebook.


Отменяме резервации за Китай заради коронавируса - NOVA\nБорсите отчитат сериозен спад заради коронавируса\nВладислав Горанов: Заради страховете на българите си струва да продължи дебатът за еврото\nОчаква се и спад на експорта\nЕдин от секторите, които ще са най-засегнати ако броят на заразените с коронавирус продължат е туризмът. От бранша споделят, че българите вече отменят резервациите си за пътувания до Китай. През последните 2 години постоянно се увеличават и китайските туристи, посетили България. „Страхът на българина за собственото му здраве последните години изключително много се е засилил”, казва Светла Тагарева, управител на туристическа агенция.\nВ случай че решим да анулираме резервацията си - всяка авиокомпания например има различни политики. Така част от тях възстановяват суми само ако има официална позиция на институция, която забранява пътуването от или до Китай. „Тези, които сами са организирали пътуването си трябва да се свържат с авиокомпанията, от която са купили самолет билет и да проверят условията за анулации или пререзервации за оставащи дати”, допълва Тагарева.\nСпад ще има и в експорта към Китай. „Самият Китай ще бъде засегнат силно, което означава, че и нашият експорт към тях ще бъде засегнат. Най-малкото те не се разхождат по улиците, което ще намали потреблението, а пък голяма част от стоките, които ние се опитваме да продаваме са директно таргетирани към масовия потребител”, коментира Лъчезар Динев от Българо-китайска търговско-промишлена палата.\nЦън Цон живее у нас откакто е на 4 години. Ежедневно поддържа връзка с роднини и приятели, които живеят в Китай. Те му разказват, че за момента ситуацията е относителна спокойна. Дори в град Ухан, който е блокиран под карантина. „Докато има вода, храна и лекарства поводи за паника няма. Но в крайна сметка това не може да продължи много дълго, тъй като всеки ден статистиката се променя. Китайското правителство затова изгражда и нови болници. За да може да се бори и в рамките на няколко месеца ако може да овладее ситуацията”, коментира той.\nВластта с последни данни за коронавируса у нас\nВъведоха по спешност дистанционно обучение в Пловдив (ВИДЕО)\nПротест в Бургас в защита на емблематична сграда\nВенецуелски пирати ограбиха кораб и убиха капитана\nОще трима заразени с коронавирус в блокирания в Тенерифе хотел\nНов трус в Източна Турция (СНИМКА)