Българска Наука 95 by Българка Наука - issuu\nБрой 95 > Февруари 2017\nВъзхвала в илюстрации на жените пионери в науката Светлин Наков: България има реален шанс да бъде “Силициевата долина” на Европа“ Микрофотографии на Иван Бачев\nПроект за градското биоразнообразие\nADMIN@NAUKA.BG NGO@NAUKA.BG За реклама и контакти: Петър Теодосиев - 0885811386\nРедакционна колегия в състав: Проф. Николай Витанов Проф. Ради Романски дфн. Пламен Физиев Доц. Илия Пенев Доц. Валери Голев Доц. Милен Богданов Доц. Петър Голийски Доц. Севдалина Турманова Доктор Владимир Божилов Доктор Мариана Стамова Доктор Велислава Шуролинкова Докторант Василена Кръстева Докторант Павлина Иванова Докторант Нора Голешевска Д-р Чавдар Черников Неделин Бояджиев Радослав Тодоров Красимир Иванчев Росица Ташкова\nГрафичен дизайн и оформление: Маргарита Страшилова Фотография на корица: Атанас Грозданов\nСдружение “Форум Наука”\nАвтори в този брой: Никол Николова Неда Василева Цветелина Христова Йоанна Николова Нели Костадинова Невяна Маринова гл.ас. д-р Атанас Грозданов проф. Борис Йовчев маг. инж. Росица Младенова Атанас Симов Катя Еремиева Владимир Попов Христо Каменов Иван Бачев\nМедии, които подкрепят сп. “Българска Наука”\nadmin@nauka.b gg admin@nauka.b\nНаука Учените са потвърдили чисто нова фаза на материята: времеви кристали 7 Светлин Наков: България има реален шанс да бъде „Силициевата долина на Европа“ 11 Възхвала в илюстрации на жените пионери в науката 16 Тридесет години след 1984, ние всички сме наблюдавани 23 Интервю с гл.ас. д-р Деница Теофанова\nИнтервю с доц. Мартин Рогожев от ИОХ ЦФБАН 39\nСкорец пред прага – проект за градското биоразнообразие 41\nТехнологии Li-Fi – нова технология\nАстрономия НАСА показва най-удивитлните изображения на ледените пръстени на Сатурн 55 Space Camp Turkey - Голяма Наука за Малки Хора 59 Февруари 2017\nwww.nauka.bg admin@nauka.b g\nИкономика Èíôëàöèÿ. Ñúùíîñò è èçìåðâàíå\nПсихология Не мислите, че сте сексисти? Съжалявам, но всички сме такива\nИстория Битката при Аргенторат\nДоколко познанията ни за викингите са достоверни 87\nХуманитаристика Исторически измерения на рефлексивното познание 94\nГалерия Микрофотографии на Иван Бачев\n94 Февруари 2017\nЗаедно променяме България\nНаука Учените са потвърдили чисто нова фаза на материята: времеви кристали\nTogether for Bulgaria\nОт месеци насам има спекулации, че учените може би най-накрая са създали времеви кристали – странни кристали, които имат атомна структура, която се повтаря не само в пространството, но и във времето, което ги поставя в постоянно трептене без енергия. Сега е официално – учените са съобщили детайлно как се правят и как се измерват тези странни кристали. Два независими екипа от учени претендират, че тъкмо те са създали времевите кристали в лаборатория, на базата на план, който потвърждава съществуването на изцяло нова фаза на материята. Откритието може да звучи доста абстрактно, но известява за изцяло нова ера във физиката – от десетилетия ние изучаваме материя, която се определя като такава „в състояние на равновесие“, както металите и изолаторите. Допускаше се, че има много повече странни форми на материята някъде там във Вселената, които не са в равновесие, към които ние все още не сме погледнали, включително времевите кристали. А сега знаем, че те са истински. Самият факт, че сега имаме първия пример за материя, която не е в равновесие, може да доведе до голям напредък в разбирането ни за света около нас, както и новите технологии като квантовите компютри. „Това е нова фаза на материята, но е много готино, защото е и един от първите примери за материя, която не е в равновесие“, казва главният изследовател Norman Yao от Калифорнийския университет в Бъркли. „През последния половин век ние изследваме равновесната материя, като металите и изолаторите. Чак сега започваме да изследваме изцяло нов пейзаж от неравновесна материя.“ Нека да направим стъпка назад, тъй като идеята за времеви кристали се носи в пространството от няколко години насам. Първо предсказани от спечелилия Нобелова награда теоретичен физик Frank Wilczek още през 2012 година, времевите кристали са структури, които изглежда се движат дори и в състояние на ниска енергия, познато като невъзбудено състояние. Обикновено, когато веществото е в невъзбудено състояние, също познато като нулева енергия на системата, означава че, теоретично, движението трябва да е невъзможно, защото това би изисквало изразходването на енергия. Но Wilczek предсказал, че това може и да не е случаят при времевите кристали.\nОбикновените кристали имат атомна структура, която се повтаря в пространството – точно както въглеродната решетка на диаманта. Но, точно както рубин или диамант, те са неподвижни, защото са в равновесие с основното си състояние. Но времевите кристали имат структура, която се повтаря във времето, не само в пространството, и продължава да трепти и в невъзбудено състояние. Представете си го като желе – когато го побутнеш, то продължава да се клатушка. Същото се случва и с времевите кристали, но голямата разлика тук е, че движението се появява без никаква енергия. Времевият кристал е като постоянно трептящо желе в своето основно, невъзбудено състояние, и това го прави изцяло нова фаза на материята – неравновесна материя. Не е способен да стои неподвижно. Едно е да предскажеш, че такива кристали съществуват, и съвсем друго да ги направиш и ето къде идва мястото на новото проучване. Yao и екипът му са излезли с детайлен план, който описва точно как се правят и измерват свойствата на времевите кристали, и дори предсказват какви са различните фази около времевите кристали – което означава, че те са определили еквивалента на твърдото, течното и газообразното състояние за новата фаза на материята. Публикувана в Physical Review Letters, Yao нарича статията „мостът между теоретичната идея и експерименталното осъществяване“.Не е и просто спекулация. Базирани на плана на Yao, два индивидуални екипа – един от Университета в Мериленд и един от Харвард - са последвали инструкциите, за да създадат свои времеви кристали. И двата резултата са били обявени в края на миналата година в arXiv.org, и са заявили публикуване в рецензирани списания. Yao е съавтор и на двете статии. Докато чакаме статиите да бъдат публикувани, трябва да бъдем скептични към двете твърдения. Но фактът, че два отделни екипа са използвани един и същ план, за да направят времеви кристали от доста различни системи е обещаващо. Времевите кристали от Университета в Мериленд били създадени, взимайки линия от 10 итербиеви йона, всичките със оплетени електронни спинове.\nВремеви кристали от Университета в Мериленд Ключът за превръщане на тази структура във времеви кристал е това йоните да се държат извън равновесно състояние, а за да направят това учените ги облъчвали с два лазера. Единият лазер създавал магнитно поле, а другият частично променял спиновете на атомите. Тъй като спиновете на всички атоми били свързани, атомите се установили в стабилен, повтарящ се модел на промяна на спина, което дефинира кристала. Това е съвсем нормално, но за да стане времеви кристал, системата трябвало да пречупи Февруари 2017\nвремевата симетрия. А наблюдавайки линията от итербиеви йони, учените забелязали, че става нещо странно. Двата лазера, които периодично въздействали върху итербиевите йони, предизвиквали повтаряне в системата с два пъти по-голям период от този на въздействието – нещо, което не може да се появи в нормална система. „Няма ли да е твърде странно, ако размърдаш желе и то някак отвърне с различен период?“ казва Yao. „Но това е същината на времевите кристали. Имаш периодичен задвижващ механизъм, който има период Т, но системата някак се синхронизира, така че да можеш да наблюдаваш как тя трепти в период, който е по-голям от Т.“Под различни магнитни полета и пулсиращ лазер, времевият кристал би сменил фазата си, точно като топящо се ледено кубче. План на Norman Yao\nВремевият кристал от Харвард бил различен. Учените го нагласили, като използвали гъсто опаковани NV-центрове (дефекти в структурата на диаманта, при които въглероден атом е заместен с азотен – бел. ред.) в диаманти, но със същия резултат. „Такива подобни резултати, постигнати в две напълно различни системи, ни навеждат на миксълта, че времевите кристали са обширна нова фаза на материята, а не просто любопитство, сведено до малки или тясно специфични системи“, обяснява Phil Richerme от Университета в Индиана, който не е участвал в изследването. „Изследването на отделния времеви кристал… потвърждава, че пречупването на симетрията може да се появи навсякъде и проправя път за няколко нови възможности за изследване.“Планът на Yao е бил публикуван в Physical Review Letters, а можете да видите статията за Харвардския времеви кристал тук, този на Университета в Мериленд тук.\nБългарска наука и медицина просъществува като платено в продължение на половин година, като една от причините за символичната му цена беше да подкрепя финансово проекта Българска наука. Въпреки усилията ни да популяризираме новото издание, не успяхме да се справим добре с тази задача. Аудиторията, до която достига Българска наука и медицина, е твърде компактна и затова решихме да дадем свободен (безплатен) достъп до него. Ето защо всеки, който е закупил брой или се е абонирал за него, ще бъде включен като дарител на списание Българска наука, след като потвърди съгласието си, като отговори на този имейл. За нас е изключително важно да бъдем коректни с читателите си и затова ви предоставяме и възможност, при така стеклите се обстоятелства, да получите парите си обратно, ако желаете това.\nБлагодарим ви за подкрепата и че вярвате в нас! От екипа на сп. Българска наука и медицина\nСветлин Наков: България има реален шанс да бъде „Силициевата долина на Европа“ Нели Костадинова\nНеда Василева Светлин Наков е вдъхновител на хиляди млади хора, които се интересуват от програмиране и технологии. Той има повече от 15 години опит като софтуерен разработчик, ръководител е на проекти в областта на информационните технологии, преподавател и консултант. Наков е автор на 7 книги за програмиране, лектор е на стотици конференции, семинари и обучения. Зад гърба си има стотици безплатни видео уроци по програмиране и софтуерни технологии с над 100 000 гледания в YouTube. Той е и притежател на наградата „Джон Атанасов“ за принос за развитие на информационните технологии и информационното общество у нас. А каква е неговата мечта? - Да направи България „Силициевата долина на Европа“. Февруари 2017\nКое е най-голямото ти предимство в професията? Аз съм супер целеустремен. Когато имам цел, правя всичко възможно да намеря начин да я постигна. Освен това съм много вдъхновен, когато искам нещо, фокусиран и не се плаша от работа. Често работя по 12-14 часа на ден, дори и събота и неделя. Мисля, че от значение е талантът ми да откривам оригинални, нестандартни и креативни решения. Непрестанен е и стремежът ми да следвам истински значими за обществото каузи. Мисля, че всичко това ме прави силен в задачите и проектите, в които истински вярвам. Ако трябва да опишеш професията на програмиста – кои са най-важните думи за нея? Програмистът е творец и инженер. Той измисля решения, генерира идеи, пише код, тества го, поправя\nгрешките, тества пак - всичко това, докато тръгне или докато не усети, че е в грешна посока и трябва да промени нещо кардинално. Програмистът непрестанно развива и използва своето логическо мислене. Той е обречен на учене всеки ден, цял живот. Добрият програмист постоянно учи, променя се, адаптира се. Много хора си мислят, че заниманията пред компютър не са особено интересни и интригуващи – как ти би ги опровергал? Зависи от човека. Всеки трябва да намери своето вдъхновение - професия, която да работи с удоволствие и лекота, за да му носи удовлетворение. Ако програмирането и технологиите те палят, ако те правят щастлив, ако ти носят удоволствие, ако трудно се откъсваш от компютъра, защото програмирането ти е интересно и разпалва желанието ти да работиш Февруари 2017\nНаука още и още, значи си за тази професия. И обратното: ако усещаш, че не можеш да стоиш по цял ден пред компютъра, скучно ти е или не си на мястото си, искаш да работиш нещо друго, значи програмирането не е за теб. Какво е СофтУни за теб? СофтУни е най-голямата ми сбъдната мечта в живота: да давам професия и работа на десетки хиляди млади хора, да ги вдъхновявам да учат, да се развиват и да работят професия, която им носи удовлетворение и висок стандарт на живот. Чрез СофтУни давам възможност на всеки, който иска да опита програмирането и дигиталните технологии, да ги пробва безплатно. Това е не само моя мисия, това е важна национална кауза: да се увеличат в пъти професионалистите в ИТ индустрията, за да се засили\nикономиката и така да се подобри чувствително животът на всички българи. Голямата цел е България да се превърне в „Силициевата долина на Европа“. В момента вече обучаваме повече софтуерни инженери и ИТ специалисти, отколкото който и да е друг в България. Приемаме за обучение в СофтУни по 3000-4000 души на месец. Това дава шанс на десетки хиляди души всяка година да се докоснат до програмирането и при траен интерес да го превърнат в своя професия. Обучаваме успешно стотици деца на програмиране, технологии, логическо мислене и работа в екип. Кои са най-важните проекти, с които се занимаваш в момента? Основният ни приоритет в момента е разрастването на обученията в страната. Текат безплатни курсове по програмиране в 28 града. От май\nНаука месец ще се постараем да увеличим броя градове и да добавим освен програмиране и начален курс за създаване на уеб сайтове. Това е национална кауза: да дадем възможност на всеки, който иска да се докосне до програмирането, да го направи и ако усети, че му харесва, че му допада, ще иска да се занимава повече, да стане софтуерен инженер и да живее един добре подреден живот с перспективна професия и добра работа. Борим се за лиценз за гимназия с изключителна насоченост към Информационните технологии, в дългосрочен план ще си направим собствено училище в София, за да подобрим и средното образование за ИТ сектора. Планираме ИТ специалности, програмиране, дигитален маркетинг и дигитални изкуства. Ще поправим още една счупена система: средното образование. Междувременно разработвам нова специалност „системен администратор“, защото ИТ светът не е само програмиране, където сме безспорният лидер в България. Кои са стъпките в българското образование, които трябва да се предприемат, за да бъдем по-напредничави, по-отворени към новостите, по-полезни? Държавата да отдръпне монопола си. Това означава, да спре да налага своя изостанал и неработещ модел на образование, да спре да прави нелоялна конкуренция на добрите частни училища, университети и образователни центрове. Ако има финансиране, то трябва да следва\nученика, а той сам да избира къде да учи с държавни пари плюс доплащане (ако се изисква). Само в конкурентна среда се ражда качеството. Вижте какво става, когато има монополисти - например БДЖ е единственият ни железопътен транспорт. Държавата не е компетентна и мотивирана да развива качествено практическо образование, съобразено с нуждите на индустрията и на обществото. Защо работи ИТ сектора? Защото няма държавна намеса, няма регулации, няма държавни стандарти и изисквания. Работи на пазарен принцип, има истинска конкуренция, но и истински стремеж за израстване и съревнование с най-добрите в света и секторът се развива главоломно. Това е правилната посока за образованието - повече свобода. Кои са основните проблеми в образованието ни и как да ги решим? Липса на учители, липса на финансиране, липса на достатъчно практически занимания, липса на връзка със съвременността - това са основните проблеми. Днес по-скоро се учат остарели факти и истории, които няма как да вълнуват голяма част от младите хора. Решението за мен е свързано с премахване на държавния монопол, с истинска образователна реформа и въвеждане на повече свобода. Подкрепа на доказано работещи инициативи като „Заедно в час“, „Уча се“, „Jump Math“ и въвеждането им повсеместно. За мен СофтУни е успешно учебно заведение, защото Февруари 2017\nНаука не спазва държавните изисквания, а прави истинско образование със 70% практика. Кой е най-големият Ви успех досега? Защо? Кои са трите думи, които описват успеха Ви днес? СофтУни е най-големият ми успех, защото е направил значително подобър живота на десетки хиляди. Аз не меря успеха в пари, а в това на колко хора и до каква степен помага. Моят успех е успехът на другите. Найголямата ми радост е да помагам и то чрез мащабни проекти, създаващи глобална промяна. Трите думи, които описват успеха ми: образование, практика, промяна. Защо избра да останеш в България? Усещам и вярвам, че в България е моето място. В чужбина не се чувствам добре. Сякаш не съм, където трябва.\nЗнам, че в България мога да помогна на повече хора да имат по-добър живот, отколкото в чужбина. Човек трябва да уважава корените си и да помага на обществото в собствената си държава. Оставам тук, защото усещам, че това е моята национална кауза, кауза за България, за образованието и за напредъка на страната ни. За да стане България Силициевата долина на Европа, пътят е дълъг и труден, но само ако го вървим всеки ден и вдъхновяваме и другите да тръгнат по него, ще имаме напредък!\nВъзхвала в илюстрации на жените пионери в науката Превод: Цветелина Христова Ада Лъвлейс, Мария Кюри, Джейн Гудол, Мей Джемисън и още пионери, чиято любознателност побеждава големите културни пречки\nогато пионерът в науката Вера Рубин била малко момиченце през 30-те години на ХХ-ти век, тя мечтаела да стане астроном, но не била срещала в живота си човек, практикуващ професията. Десетилетия по-късно, след като ”счупи стъкления таван” в астрономията, като стана първата жена, на която бе позволено да наблюдава в престижната обсерватория Паломар и след това откри тъмната материя, Рубин си спомня: “Никога не ми е хрумвало, че не мога да бъда астроном.” Тя казва, че причината за нейната убеденост води началото си от една детска книга за Мария Мичъл – първата американка в астрономията и виден представител на жените в нау-\nката. Книгата разширила хоризонта на възможното за Рубин и посяла идеята, че тя – едно малко момиченце на фона на култура, лишена от такива модели за подражание, един ден може да стане астроном. Рубин наистина станала астроном и то един от най-великите в историята, като същевременно отгледала три деца, всички от които станали доктори в областта на науката, включително дъщеря, която също станала астроном. Това, че Рубин така и не е удостоена с Нобелова награда е едновременно парадокс и свидетелство за дългата история на неравенство в областта на науката в нашата култура. Рубин е една от петдесетте изключителни жени, които Рейчъл Игнотофски Февруари 2017\n– художник и автор, отбелязва в „Жените в науката: 50 безстрашни пионери, които промениха света“ – илюстрирана възхвала на някои от най-влиятелните и вдъхновяващи жени в областта на науката, технологиите, инженерството и математиката – STEM, работили много преди да измислим този акроним за победата на любопитството чрез откривателство и изобретателност, като се започне от древния астроном, математик и философ Хипатия през IV-ти век и се стигне до иранския математик Мариам Мирзахани, родена през 1977 г. Колкото и да е вярно това, че да си аутсайдер може да е предимство в науката и живота, моделите за подражание дават на младите сърца убеждението, че хора, които по някакъв начин си приличат с тях, могат да намерят мястото си и да\nблеснат в области, в които се изявяват предимно хора, съвършено различни от самите тях. Игонтофски приветства тъкмо тази идея, като умишлено включва в книгата си учени от огромното разнообразие от етноси, националности и културни традиции. Oчаквано са включени пионерите, които са устояли във времето като стожери на възможното в продължение на десетилетия, дори векове: Ада Лъвлейс, която става първият компютърен програмист в света; Мария Кюри – първата жена, която печели Нобелова награда и единственият човек до момента, удостоен с Нобелова награда в две различни науки; Джослин Бел, която предизвика възгласа “Мис Бел, вие направихте найголямото астрономическо откритие на ХХ-ти век!” (а впоследствие бе изключеФевруари 2017\nНаука на от Нобелата награда, която заслужаваше); Мария Сибила Мериан – немски натуралист от 17-ти век, чиито изследвания на метаморфозата на пеперудите предизвикват революция в ентомологията и илюстрирането на естествената история; и Джейн Гудол – друг пионер, който превръща детската си мечта в реалност въпреки огромни трудности и има по-голям принос за разбирането на нечовешкото съзнание, отколкото който и да е учен преди или след нея. Но в книгата са включени и по-малко известни, но не и по-малко забележителни инженери, физици, лекари, химици, генетици, геолози, изобретатели, биолози и най-различни учени, които са обединени от това, че притежават ненаситна любознателност, гений да я трансформират в знание и две Х хромозоми. Втъкани в мини биографиите са визуални изображения на факти като линия на времето на забележителните събития в историята на жените в науката,\nстатистически данни за тревожната пропаст в различията между половете в точните STEM науки и визуална класификация на лабораторни инструменти. В увода Игнотофски улавя точно това, срещу което жените в науката се борят едва от няколко десетилетия, въпреки че самата наука е на хиляди години: ”Нищо не вещае неприятности така, както жена в панталони.” Поне такова било мнението през 30-те години на ХХ-ти век – когато Барбара Макклинтън носела панталон в Университета на Мисури, това било считано за скандално. Още по-лошо – тя била борбена, директна, невероятно интелигентна – два пъти по-умна от повечето си колеги мъже. Тя правела нещата по свой начин, за да постигне най-добрите резултати, дори ако това означавало да работи до късно със своите студенти в нарушение на вечерния час. Ако мислите, че това изглеждат като добри качества за един учен, тогава сте прави. Но по онова\nвреме, те не били непременно считани за добри качества за една жена. Нейната интелигентност, самочувствието ѝ, склонността ѝ да нарушава правилата и разбира се панталоните ѝ били считани за шокиращи!\nБарбара вече била оставила отпечатък в областта на генетиката с новаторската си работа в Университета Корнел върху хромозомите в опити с царевица, която все още е значима в историята на науката. Въпреки това, докато работи в Уни-\nверситета на Мисури, поведението на Барбара е считано за дръзко и непривично за една дама. Факултетът я изключва от свои съвещания и осигурява съвсем малка подкрепа в изследванията ѝ. Когато научава, че ще я уволнят, ако\nсе омъжи, и че няма възможност за повишаване, тя решава, че е търпяла достатъчно. Рискувайки цялата си кариера, тя си събира багажа. Без конкретен план, освен нежеланието да прави компромис\nсъс собствената си стойност, Барбара намира своята работа мечта. Решението ѝ позволява да провежда на воля изследвания по цял ден и в крайна сметка да направи откритието на транспозоните. Това откритие ѝ спечелва Нобелова\nнаграда и завинаги променя начина, по който гледаме на генетиката. Историята на Барбара Макклинтък не е единствена по рода си. Откакто човечеството си задава въпроси за света, в който живеем, мъже и жени са гледали\nкъм звездите, под дърво и камък и през микроскопи, за да открият отговорите. Въпреки, че мъжете и жените имат една и съща жажда за знания, жените не винаги са получавали равна възможност да изследват отговорите. Ето един пример: Мария Мичъл – първият човек, който открива комета с телескоп, печели единодушно избора си за член на Американската академия за изкуства и науки, като тя е първата приета жена, печели три почетни степени, въпреки че никога не ѝ е било позволено да посещава университет като студент. Игнотофски улавя сърцераздирателните неравенства, които само усилват внушителността на подвизите на тези жени. Когато жените най-накрая започват да печелят по-широк достъп до висшето образование, обикновено има някаква уловка. Често не им е осигурявано работно място, финансиране или признание. Тъй като не ѝ е позволено да влиза\nв сградата на университета заради пола ѝ, Лиза Майтнер провежда своите експерименти в областта на радиохимията в усойно мазе. Без финансиране за лаборатория Мария Кюри – физик и химик, работи с опасни радиоактивни елементи под един малък прашен навес. След като прави едно от най-важните открития в историята на астрономията, Сесилия Пейн- Гапошкина почти не получава признание и в продължение на десетилетия полът ѝ я ограничава да работи единствено като технически сътрудник. Креативност, постоянство и любов към откривателството са найголемите оръжия, с които тези жени са разполагали.\nТридесет години след 1984, ние всички сме наблюдавани, почти през целия ден и то по начини, които не бихме могли да си представим Превод: Йоанна Николова Източник: Psychology Today\nсеки ден, почти навсякъде, аз съм следен. И това не е параноя. Това е факт. Помислете: • В рамките на Вашингтон, където живея, аз съм под постоянно наблюдение. Само местната власт разполага със стотици трафик камери и такива за наблюдение. А освен това има и камери в парковете, офис сградите, банкоматите и, разбира се, около всяка правителствена сграда или забележителност. Средно на ден, образът ми е запечатван от повече от 100 камери. • Докато съм онлайн и използвам социалните медии, изобилие от информация относно интересите и навиците ми бива събирана “зад кулисите”. Инсталирах приложение към браузера си, което спира възможността компаниите да проследяват какво търся и какви\nстраници посещавам. Само в рамките на един месец приложението докладва, че е блокирало около 16 000 различни опита за достъп до моите онлайн данни. • Наблюдаван съм и когато съм офлайн. Всеки път, когато използвам карта за отстъпки в супермаркет, универсален магазин или друг търговски обект, моята покупка е записвана, а информацията за нея е или продавана на други магазини, или употребявана, за да бъдат предвидени следващите ми покупки, така че да бъда насочен да ги направя в съответния магазин. Системата за проследяване на универсалните магазини, която се базира на данните за направени покупки, може дори да изчисли бременността на жена и приблизително – кога е терминът. • Моите собствени устройства докладват за мен. Имам iPhone, който проФевруари 2017\nНаука следява и записва всяко мое движение. Това би ми помогнало да си намеря телефона, ако някога го изгубя (все още не съм), но също така предоставя на Apple цяло съкровище от данни за моите ежедневни навици. • Информацията за всеки мой разговор или имейл, който изпращам, може да бъде събирана от Агенцията за национална сигурност (NSA) на САЩ. Скорошни новини разкриват, че федералната разузнавателна власт може да събира метаданни от телефонния и интернет трафика – кога американците комуникират и с кого, ако не самото съдържание на тази комуникация. Както казва по време на неотдавнашна дискусия Бъртън Гелмън, носител на наградата Пулицър разследващ репортер в Washington Post, не става въпрос за това, че NSA знае всичко за всеки, а че “иска да бъде в състояние да знае всичко за всеки”. Тридесет години след 1984, Големият брат е тук. Навсякъде. В много случаи сами сме го поканили. Затова въпросът, който трябва да си зададем, е как се отразява върху нас това непрекъснато наблюдение и какво можем да направим? Няма съмнение, че личното ни пространство изчезва с помощта на технологията. Освен това, почти няма съмнение, че онези, които са най-отговорни, не са склонни да отстъпят. Както много добре каза Скот Макнийли, съосновател на Sun Microsystems: “Така или иначе нямате лично пространство. Преживейте го. ” Личното пространство е нематериален актив. Ако никога не се замисляме за него, може и да не разберем, че го\nняма. Елиас Абужод, професор по психиатрия в Станфордския университет и автор на книгата “Virtually You: The Dangerous Powers of the E-Personality” настоява, че това е така. “Не можем да си позволим просто “да го преживеем”, защото залогът, изглежда, е нашата самостоятелност”, казва той. “По своята същност, това се отнася до психологическата ни автономност и наличието на такива форми на контрол върху различни малки детайли, които ни правят това, което сме.” В съвременната обстановка на наблюдение, с толкова много лична информация, която е достъпна за другите – особено за онези, с които не сме избрали сами да я споделим – чувството ни за индивидуалност е заплашено, както и възможността да създаваме впечатление за себе си пред другите, твърди Иън Браун, старши научен сътрудник от Оксфордския интернет институт (Oxford Internet Institute). Ако хората се отнасят с нас по различен начин заради това, което са открили онлайн, ако обемът на наличната информация за нас съсипва възможността да създадем първо впечатление за себе си на среща или пък интервю за работа, резултатът, вярва Браун, е намалено доверие, все повече конформизъм и дори по-малко гражданско участие. Влиянието може да бъде дори по-силно, когато знаем, че информацията ни е съхранявана и споделяна без да сме дали съгласието си. Със сигурност сами сме отговорни за голяма част от това. Ние сме активни участници в създаването на “досиетата си”. Заедно с цялата лична информация, която доброволно и често дори нетърФевруари 2017\nпеливо споделяме в социалните мрежи и сайтовете за пазаруване – малко хора се възползват от софтуер или стратегия за ограничаване на виртуалния отпечатък – ние съвместно зареждаме 144 000 часа дневно видео кадри в YouTube. А покрай ентусиастите на тема технологии, които възхваляват личните дронове като следващата страхотна придобивка, може скоро да се оборудваме със средства, които ни позволяват да снимаме себе си, а също толкова лесно и съседите си, от високо. Повечето от нас се опитват да подбират публичната идентичност, която излъчват – не само чрез начина, по който се обличаме и говорим в обществото, но и по начина, по който представяме себе си в социалните медии. Проблемът възниква, когато осъзнаем, че ни гледат и непоканени наблюдатели. “Най-основното въздействие, което наблюдението оказва на идентичността”, казва Браун, “е, че намалява личния контрол\nвърху информацията, която човек оповестява по отношение на свои качества в различни социални ситуации, често на такива властни герои като държавните или мултинационалните корпорации.” Когато открием, че такива обекти – както и трети лица, на които може да бъде продадена или предоставена информацията за нас – взимат решения, въз основа на тези данни, чувството ни за идентичност може да бъде изменено.\nПравото да бъдеш забравен Съществуват екзистенциални заплахи за психиката ни в свят, в който нищо, което правим, не се забравя, вярва Виктор Майер-Шйонбергер, професор по управление и регулиране на Интернет в Оксфордския интернет институт. Книгата му “Изтрито: Силата да забравим в дигиталната ера” (delete: The Virtue of Forgetting in the Digital Age) разказва преживяванията на хора, чийто живот Февруари 2017\nНаука е негативно повлиян от информация за тях, достъпна онлайн. Например, през 2006 г. психотерапевтът Андрю Фелдмар шофира от дома си във Ванкувър към Сиатъл, за да вземе свой приятел, който е имал полет до там. На границата на САЩ, която Фелдмар е преминавал много пъти, служител решава да направи интернет проучване за него. Търсачката показва статия, която Фелдмар е писал за научно списание пет години по-рано, и в която разказва, че е взимал LSD през 60-те години. Служителят задържа Фелдмар за четири часа, взима му пръстови отпечатъци и изисква от него да подпише изявление, че е взимал наркотици преди 40 години. Забранено му е да влиза в САЩ. Абужод разказва историята за “Роб”, медицинска сестра в спешното отделение на обществена болница, която страда от липса на персонал. Неговата готовност да запълни липсите при нужда от допълнителен персонал, довела до значително възнаграждение за извънреден труд. Когато уебсайт публикувал “разкритие” за държавните служители, които имат странно висок доход, името и заплатата на Роб били показани като пример. Хората започнали да звънят в къщата му, а дъщеря му била тормозена в училище. В крайна сметка стресът и постоянната критика го накарали да се чувства сякаш се превръща в параноик и го направили пациент на Абужод. Способността да забравяме минали събития, казва Майер-Шйонбергер, или поне да ги оставяме да се уталожат в ума ни, е важна за вземането на решения. Психолозите често отбелязват, че способността ни да забравяме е ценен предпазител. Докато естествено забра-\nвяме неща след време, ние можем да продължаваме напред и да правим бъдещи избори без трудни или неудобни моменти да замъгляват перспективата ни. Но когато решенията ни сe забъркат с перфектната памет на Интернет – когато трябва да вземем предвид ефекта от нашия онлайн отпечатък преди всяка нова стъпка – “можем да загубим основна човешка способност: да живеем и да действаме решително в настоящето”, казва той. Резултатът може да е деморализиращ и дори да води до параноя. Липсата на сила да контролираме какво, къде и с кого споделяме, обяснява Майер-Шйонбергер, може да намали себеусещането ни, което води до вътрешна неувереност и външна автоцензура, като започваме да се фокусираме върху какво другите биха помислили по отношение на всяко потенциално публично действие или мисъл, сега и в бъдещето. При нормални обстоятелства, времето ни позволява да оформим своето описание, премахвайки или смалявайки по-малко значимите (или неудобните) детайли, за да се създаде по-позитивно впечатление. Ако не можем да оставим миналото си зад нас, то може да въздейства на поведението ни и да попречи на преценката ни. Вместо да взимаме решенията напълно в настоящето, ние ги правим като ги натоварваме със всеки детайл от миналото си. Ефектите не са незначителни. Група хора, от отдавна поправил се престъпник, който се опитва да започне наново, до трезвена бивша колежанка на пазара на труда, намират, че присъствието на публични регистри и публикувани снимки непрекъснато ги връща назад. Февруари 2017\nНаука Най-лошото е, че тези товари могат да попречат на желанието за промяна. Ако никога не можем да изтрием записа за една грешка, която сме направили много отдавна, ако сме убедени, че само ще продължава да спъва напредъка ни, каква мотивация ще имаме да се превърнем в нещо различно от човека, който е направил тази грешка? И така, защо да се занимаваме да преодоляваме конфликтите с околните, ако източниците на тези спорове остават налични онлайн? С леснодостъпни цифрови устройства за напомняне, миналото не може да бъде минало. Неслучайно повечето успешни правни кампании срещу постоянните цифрови записи се основават на “правото да бъдеш забравен”. Испанският адвокат Марио Костега Гонсалез съди Google за това, че резултатите от търсачката на видно място показват новина отпреди дълго време, която разказва подробно за правителствена заповед, според която той трябва да продаде дома си, за да покрие неплатени дългове. Съдът на Европейските общности отсъди в негова полза, заявявайки, че по-стара правна концепция позволява на бившите осъдени да възразят срещу публикуването на информация, свързана с техните престъпления, понеже всеки от нас има правото да бъде забравен. Дори и информацията за възбраната да е вярна, съдът отсъжда, че е “неуместна или вече не е уместна” и трябва да бъде спряна от търсачката на Google и от други такива. В момента Google прилага средства, чрез които европейските потребители да изискват определена информация да бъде премахвана от техните търсения,\nпроцес, който е по-сложен, отколкото са си представяли много наблюдатели. Подобна присъда не е постановена в САЩ, а експертите по поверителността вярват, че не е вероятно Конгресът да се заеме с проблема в скоро време.\nПравят ли ни камерите по-честни или просто попараноични? Доверието е постоянно обтегнато на работните ни места, където служителите повече от всякога са наблюдавани от камери, записват се телефонните обаждания, проследява се местоположението и се следят имейлите. Изследвания отпреди две десетилетия установяват, че служителите, които са наясно, че са наблюдавани, намират условията си на труд за по-стресиращи и отчитат по-високи нива на безпокойство, гняв и депресия. По-скорошни изследвания показват, че независимо колко се стреми ръководителят да повиши производствения капацитет, повишеното наблюдение в офиса води до по-лошо представяне, обвързано с чувство на загуба на контрол, както и по-малко удовлетворение от работата. Извън работното място ние очакваме повече свобода и по-големи възможности да защитим личното си пространство. Но дори и да сме по-осведомени по отношение на онлайн проследяването, започваме да осъзнаваме колко малко можем да направим по отношение на т. нар. “пасивни” наблюдения – камерите, които записват действията ни докато вършим своята работа – особено защото голяма част от това наблюдение е скрито. Визуалната гама от камери за наблюФевруари 2017\nНаука дение се е разширила, дори и при условие, че физическият им размер е станал по-малък, а докато сателити и дронове стават все по-прецизни от по-големи разстояния, социални учени започват да изследват как почти постоянното наблюдение, поне в публичната сфера, оказва влияние върху нашето поведение. До момента изследователите идентифицират едновременно опасения и потенциални ползи. Например, склонни сме да бъдем покооперативни и щедри, ако подозираме, че някой ни наблюдава ̶ скорошно холандско проучване разкрива, че хората са по-склонни да се намесят, когато са свидетели на престъпление, ако знаят, че са наблюдавани, независимо дали от други хора или от камера. Но не ставаме по-щедри по дух. Пиерик Бура, завършил в Университета в Сидни, и когнитивният учен Николас Бомар от Висшето еталонно училище в Париж наскоро публикуват изследване върху това как съдим лошото поведение на другите хора. Те откриват, че когато обектите вярват, че са наблюдавани, те оценяват действията на другите по-строго. Възможно обяснение: когато мислим, че сме наблюдавани, ние коригираме поведението си така, че да създава образ за морална правота чрез по-суровото осъждане на другите. Но промяната на поведението в присъствието на камери, за да се създаде образ в съответствие с предполагаемите обществени норми, също има недостатък. Браун от Оксфордския интернет институт вижда охлаждащ ефект върху публичния дискурс, защото когато хората мислят, че са наблюдавани, те могат да се държат, съзнателно или не,\nпо начин, който съвпада с това, което смятат, че правителството или други наблюдатели изискват. Това не означава, че вярваме на наблюдателите. Наскоро проучване на Галъп откри, че само 12% от американците изпитват “голямо доверие”, че правителството ще запази личната им информация защитена; вярват три пъти повече на банките.\nКогато потребителите отвръщат на удара Какво би станало, ако се опитаме наистина да изкореним наблюдението от живота си и да предприемем действия, с които да заличим себе си от това? Мислим, че подобно знание е равно на сила, но също така може да доведе до параноя. Носителката на Пулицър разследваща журналистка Юлия Ангуин се опитва в продължение на една година да предпази живота си от това да е проследяван. Използва предплатен мобилен телефон. Инсталира софтуер за криптиране на имейл профила си. Дори развива фалшива самоличност (“Ида Тарбел”), за да предотврати нейните онлайн и търговски дейности да бъдат свързани с истинската ѝ самоличност. Ангуин описва подробно своите усилия в книгата си Dragnet Nation, която, в крайна сметка успешно, разказва за съсипващо преживяване, по време на което тя губи доверието си в почти всички институции, по отношение на това, че могат да опазят данните ѝ. Дори и с нейните ресурси и единомислие, Ангуин може да постигне само частичен успех: предишната ѝ лична информация, въпреки всичко, е съхранена на парченца от хилядите посредници, които оперират с информация, и тя няма начин да Февруари 2017\nНаука поправи това. Опитите ѝ също се отразяват и на гледната ѝ точка към света: “Не бях щастлива от това, което методите ми за изчисляване на наблюдението причиниха на психиката ми. Колкото повече научавах за тези, които ме наблюдават, толкова по-параноична ставах. В края на експеримента си отказвах да провеждам цифрови разговори дори и с най-близките си приятели без криптиране. Започнах да използвам фалшивото си име за все по-тривиални неща; мой приятел беше шокиран, когато отидохме на йога заедно и аз случайно се записах като Ида Тарбел.”\nСледващото ниво Съвременното наблюдение има някои предимства. Камерите в публичните\nпространства помагат на властите да разследват престъпления и да залавят извършителите, като по този начин те задържат и нас в мрежата. Проследяването на мобилните телефони и свързването с колите от последни модели позволяват да бъдем намирани, ако сме загубени или наранени, а приложенията с карти са изключително полезни, когато трябва да ни насочат накъде искаме да отидем. Всички тези функции спасяват живот – но също така непрекъснато проследяват местоположението ни и създават изключително точно досие на движенията ни. Историята ни в социалните медии помага на доставчиците да поставят хората и съдържанието, които бихме предпочели, най-отпред и в центъра, когато влезем в профилите си, а онлайн търсенията ни и записите за направени покупки позволяват на мага-\nНаука зините да предлагат отстъпки на местата, където пазаруваме най-много, като всички те събират данни за личните ни предпочитания и странности. Като се има предвид трудността от пълно избягване на следенето, трябва да се признае, че това е успокояващ компромис. Лаура Брандимарт от Университета „Карнеги Мелън“ и колегите ѝ изучават готовността на хората да предоставят лична информация. Откриват, че когато субектите дадат на хората повече контрол над публикуваната от тях информация, хората разкриват повече за себе си – дори и да е ясно, че информацията ще бъде достъпна и виждана от другите много по-често, отколкото към момента. Работата им показва концепцията за илюзия за контрол. В много ситуации сме склонни да надценяваме контрола, който имаме върху събитията, особено когато бъдем уверени, че действията ни имат значение. Рискът за личната ни информация не идва само от това какво сме споделили, но и от това каква част от него е продадена или направена достъпна за други. И когато имаме усещането, че ни е даден по-голям контрол над разпространението на информацията, опасенията ни намаляват, а разкриването ни се увеличава, дори ако явният контрол всъщност не смалява възможността данните ни да бъдат споделени. “Контролът, който хората получават върху публикуването на лична информация, ги кара да обръщат по-малко внимание на липсата на контрол над достъпа на други”, казва Брандимарт. С други думи, ние просто не сме много образовани по отношение на това какво да споделим.\nКогато става въпрос за защита на личното пространство, първото, което потребителите на социалните медии трябва да направят, е да се преборят с инерцията: според редица проучвания на потребители на Facebook в САЩ, например, повече от 25% никога не са проверявали или променяли настройките си за поверителност, за да наложат дори най-основното ограничение на постингите си: да не са публични. Има все повече възможности за защита на поверителността на дома, мобилните телефони и компютрите. Дали те ще бъдат в състояние да се справят с механизмите за проследяване, остава неясно. Но доказателствата предполагат, че дори и да работят както е рекламирано, може да не сме достатъчно осведомени, за да ги използваме. Не само, че имаме ограничени възможности да защитим своето лично пространство, но и малка част от нас се възползват дори от тях. Какъв е крайният резултат? Абужод твърди, че нуждата ни от уединение и истинска автономност се корени в концепцията за индивидуация – процесът, чрез който можем да създадем и поддържаме независима идентичност. Това е важно пътуване, което започва с детството, докато се учим да отделяме собствената си идентичност от тази на родителите си, и продължава до зряла възраст. Много психолози подчертават, че поддържането на собствена идентичност изисква разделение от другите, а Абужод вярва, че в съвременния свят контролът над личната информация е важна част от процеса. “Вие сте психологично автономни индивиди”, казва той, “ако имате възможността да заФевруари 2017\nНаука пазите вашата личност за себе си и да покажете онези парченца, които според вас са подходящи.” А в какви се превръщаме, ако нямаме този избор? Може би скоро ще разберем. Омъжих се за частен детектив Когато се притесняваме за това кой може да ни наблюдава, обикновено фокусираме вниманието си върху Facebook, NSA или супермаркетите. Но е добре също така да помислим и за собствените ни партньори. Сю Симринг, доцент в Училището за социална работа към Колумбийския университет и психотерапевт с четиридесет годишен опит в работата с двойки, твърди, че лекотата, с която човек може да проследи някой друг, драстично е променила работата ѝ. “Преди, освен ако не ги завариш на място, нямаше начин да знаеш със сигурност, че хората имат афера”, казва тя. Не и сега. Днес, когато съпрузите се раздалечат, тяхната дигитална следа неминуемо осигурява следи, според “аматьора частен детектив”, за това с кого споделят леглото си. Симиринг разказва за един случай, при който мъжът има афера в продължение на години, докато пътува по работа. Той успява да опази това в тайна, докато техническа грешка започва да изпраща копия от съобщенията му до iPad-а на жена му. Но наличието на инструменти за проследяване на партньора може да е нож с две остриета. При случай на друга двойка, с която Симиринг работи, мъжът е убеден, че жена му има афера. Решен да я хване, той предприема все по-сложни и обидни методи за наблюдение, като в\nкрайна сметка проследява всички нейни комуникации и инсталира тайни камери в техния дом, за да я хване в действие. Колкото повече наблюдава, толкова повече расте параноята му. Оказва се, че жена му няма афера, но тя приключва брака им заради травмата, която съпругът ѝ нанася с това наблюдение.\n„100 лица зад българската наука” е проект на списание „Българска наука“, който цели да интервюира 100 българи, които се занимават с наука както в България, така и в чужбина. Искаме да запознаем широката публика с лицата и съдбите, които стоят зад призванието да бъдеш учен. Вярваме, че това би дало позитивна нагласа в обществото към учени като личности и науката като начин на живот. След като приключи събирането и обработването на интервютата, ще издадем електронна книжка с всички тях, която ще представим на събитие със специални гости – хората, които са ги дали. Тази книжка ще бъде в PDF формат и ще се разпространява безплатно.\nКакво? Проектът “100 лица зад българската наука” цели да запознае широката публика с личностите и историите, които стоят зад призванието да бъдеш учен. Изданието ще представи чрез интервюта 100 българи, които се занимават с наука както в България, така и в чужбина. Книжката е проект на сдружение “Форум Наука” и ще се разпространява безплатно в интернет. Включи се в екипа доброволци и вземи интервю от учен. Идеята е в рамките на десетина въпроса да бъде представена историята на самия учен, неговата/нейната работа и лично мнение за науката в България. Можеш да разчиташ на максимално съдействие от страна на организаторите на всяка стъпка. Ще получиш писмени насоки как да подходиш, плюс примерни въпроси. Сам можеш да избереш и да предложиш учен, когото ще ти е интересно да интервюираш. Може да вземеш интервюто на живо или да проведеш цялата комуникация онлайн. Сам преценяваш и колко интервюта ще направиш - едно или повече.\nОрганизатор? Сдружение “Форум Наука”.\nЗащо? Целта на проекта е да допринесе за позитивна нагласа в обществото към учените като личности и към науката като начин на живот.\nКъде? От всяка точка на планетата.\nНужни умения? Комуникационни умения и езикова култура.\nНужна екипировка? Компютър и интернет. Записващо устройство, ако правиш интервю на живо.\nКак да участвам? Натисни зеления бутон “Ще участвам” и виж как да се свържеш с екипа.\nВключи се сега! ЩЕ УЧАСТВАМ\nНели Костадинова В днешното интервю ще се срещнем с гл.ас. д-р Деница Теофанова, която е главен асистент към Катедра „Биохимия“ в Биологическия факултет на СУ „Св. Климент Охридски“. Д-р Теофанова е и стипендиант на Л’Ореал „За жените в науката“. Нека видим какво представлява науката през очите на един млад и амбициозен преподавател. Бихте ли разказали нещо повече за себе си? Къде сте учили? Какво сте завършили? Казвам се Деница Теофанова и съм главен асистент към Катедра „Биохимия“, Биологически факултет, СУ „Св. Климент Охридски“. До 2014 г. бях последователно асистент и главен асистент в ИБЕИ-БАН, а от 2014 г. водя практически занятия по „Биохимия” и „Биокатализа”, както и лекции по „Ме-\nтаболизъм и функционална биохимия” в СУ. През 2011 г. съм защитила образователната и научна степен „Доктор” с дисертационен труд, свързан с ДНК полиморфизми, с обект чернодробен метил, по научно направление „Биохимия” в ИЕМПАМ-БАН. Магистърска и бакалавърска степени съм завършила в Биологически факултет, СУ като съм бакалавър по „МоФевруари 2017\nНаука лекулярна биология“ и магистър по „Генетика“. Биологията е с мен още от гимназиалните ми години-средното ми образование е в НПМГ с профил „Биология и Биотехнология“. Като цяло научноизследователската ми дейност е насочена към прилагането на различни молекулни маркери при молекулярно-таксономични изследвания и за генетичен баркодинг на различни групи организми, с цел изясняване на техния произход, еволюция и филогенетични взаимоотношения. Настоящите ми изследвания са съсредоточени към интегрирането на геномиката и молекулярната биология към растителната биохимия и протеомика при растенията. Звучи доста шарено, но съм на мнение, че човек трябва постоянно да се развива, да наслагва допълнително знания и да разширява настоящите си. Как решихте да се занимавате с наука и кое провокира интереса Ви? Както вече казах, думата „Биoлогия“ навлезе в речника ми още в началното училище и определи кандидатстването ми в гимназия с биологична паралелка и интересът ми към науката смятам, че датира още от този момент. Той се доразвиваше и разширяваше с всяка моя следваща стъпка – в НПМГ, в Биологически факултет, в БАН, където изработих дисертационния си труд. Дори в момента, когато към научноизследователската си дейност добавих и преподавателска, тази страст не е угаснала, а дори ми дава възможност и стимул да „прехвърля“ и на младите хора, студентите, с които съм всекидневно, тази любов към науката. Във\nвсеки един от тези моменти до мен са били прекрасни преподаватели и колеги, които допълнително са поощрявали и провокирали интереси от различно естество и са ми показвали и доказвали, че именно науката е тази, която може да отвори очите на човек за съвсем различен мироглед, с което впоследствие е възможно да бъде отворена и всяка врата в живота, колкото и здраво залостена да е тя. А „Биологията“ ... тя е навсякъде – в омайната природа, в неизброимите възможности за запазването на човешкото здраве и качество на живот, в разгадаването на тайните за произхода и еволюцията. Като специалист молекулярен биолог, бихте ли ни обяснили какво точно представлява молекулярната биология? Най-лесно би било да кажа, че това е биологията на молекулите. Това не би било грешка, но не е достатъчно да се опише тази доста широкообхватна наука. Някои смятат, че тя е просто помощен елемент за останалите биологични направления, но всъщност именно тя е онази основа, на която стъпват всички активности и взаимодействия между биомолекулите. Именно молекулярната биология стои в пресечната точка на кръстопътя на интердисциплинарността при биологичните изследвания. Тя обединява науки като биохимията, генетиката и други. Не случайно едни от най-актуалните направления в нашата научна сфера съдържат в себе си думата молекулярна – молекулярна генетика, молекулярна вирусология, молекулярна таксономия, молекулярна еволюция, молекулярна диагностика и още много други. Съществува дори Февруари 2017\nНаука молекулярна гастрономия – какво ще кажете за това? Сами виждате почти безграничния мащаб и обхват от области, за които основополагаща е молекулярната биология. С какви апарати си служите по време на експерименти? В лабораторията, в която работя в момента си дават среща биохимията, генетиката и молекулярната биология на растителните организми, връзката им с молекулярната еволюция, а е намесена дори имунологията. В тази връзка почти никой от основните апарати за подобни проучвания не ни е чужд. Работим както с ДНК, така и с белтъци – няма как да минем без PCR (полимеразна верижна реакция) апарат, хроматографски апарати и електрофорези. Използваме и антитела, така че съпътстващата блот-апаратура е неизбежна. Има и множество друга дребна техника, без която също не може, а ако нещо липсва винаги могат да се ползват възможностите на колабораторите ни (хората, с които работим редом всеки ден, защото в нашата област „сама птичка пролет не прави“) или на национални и международни компании, които предоставят неизброими услуги, от които всеки може да се възползва, ако има нужда. Кое е най-интересното научно изследване, с което сте се занимавали? Не мога и не искам да ги разгранича. Всяко нещо, с което съм се захващала е било, защото ми е интересно. Ако не е така, не бих се справяла добре. Може би и за това изследванията по време на научната ми кариера са толкова раз-\nнообразни. Никога не ми е допадала идеята да сложа рамка на това, с което се занимавам – всяко нещо ми носи еднакво удовлетворение, нови знания и допринася за възникването на нови идеи. И все пак, ако трябва да направя някакво диференциране, бих казала, че работата с ДНК и като цяло генетичните изследвания са ми най-много „на сърце“. А в момента работите ли върху някакъв проект? Разбира се, както вече казах научната дейност не е просто задължение по време на работа за мен, а е и страст – няма как да не се занимавам с нея. В момента работим по изследователски проект на тема: “Древни житни култури – генетичен ресурс за устойчиво земеделие и подобрено качество на живот”, който се финансира от стипендиантската програма на L’Oréal-UNESCO “За жените в науката”, България, 2015г. Целта на този проект е да се характеризират някои древни житни култури от гледна точка на качеството на зърното, използвано за приготвянето на хляб и тестени изделия, устойчивостта им към абиотични стресови фактори и установяването на произхода и еволюционната им история. Смята се, че те имат относително ниско съдържание на глутен и други потенциални хранителни алергени. Древният им произход (те са първоначално генетично възникнали около 11 000 г. пр. Хр.), в съчетание с по-ниска интензивност на насочена селекция, предполагат по-висока толерантност към неблагоприятни условия на околната среда, което ги прави подходящи за отглеждане в неоптимални Февруари 2017\nНаука условия и ги превръща в потенциален генетичен пул на молекулярни маркери за устойчивост на стрес. Работим с така популярните напоследък лимец, спелта и камут, като ги сравняваме с обикновената пшеница. Вие сте стипендиант на Л’Ореал “За жените в науката”. Ще ни разкажете ли малко повече за това? Програмата “За жените в науката” на L’Oréal-UNESCO е с международен, регионален и национален характер и всяка година награждава пет водещи жени изследователки в световен мащаб и три такива за България. В програмата “За жените в науката” за България, L’OréalUNESCO имат и трети партньор – Софийския университет “Св. Климент Охридски”. Тяхната цел е да стимулират и насърчават жените в тяхната научна кариера и да им дадат възможност да продължат изследванията в своята научна сфера, като ги подкрепят в момент, който може да е решаващ за тяхното развитие. Националните стипендии “За жените в науката” са предназначени основно за жени с докторска степен, които да могат да провеждат научни изследвания в тяхната родна страна в избраните от тях области. Друга важна част от стипендиантската програма са подкрепата, обучението и възможностите за създаване на контакти, които тя предоставя. За мен конкретно, да бъда една от стипендиантките на програмата за 2015г. беше голяма чест, но и голямо предизвикателство. За първи път съм ръководител на самостоятелен проект и това оказа доста положителен ефект върху\nсамочувствието ми на учен, както и върху личностното ми развитие. Тази поета отговорност ми показа, че мога да се справям с индивидуалното планиране и ръководство на проект, но ми даде и възможността да реализирам едно научно-изследователско хрумване, което не само е в унисон със съвременните тенденции за здравословно хранене, но има значение за науката и от фундаментална гледна точка. Благодарение на програмата съм по-оптимистично настроена от преди към утвърждаването си не само в България, но и като конкурентноспособен международно признат учен, който ще подклажда не само в себе си научна страст, но и в студентите и децата си. Смятам, че въпреки че имаше и трудни моменти (няма как без тях), те само стимулираха амбицията за преодоляването им и за осъществяването на мечтите и целите ми в областта на биологичните науки. Факт е, че в нашата страна науката не представлява интерес за по-голямата част от обществото. Вие какво мислите по въпроса? Да, за съжаление, е неоспорим факт. И как може науката да представлява интерес за обществото при условие, че се наблюдава постоянна антипропаганда срещу нея и хората, които би трябвало да са нейно лице, вместо обратното. Много голяма част от нацията е на мнение, че учените в България са просто едни потиснати хора без финанси и самочувствие и които нямат желание да развиват себе си и направлението, в което работят. До известна степен това е истина. Въпреки това, вярвам, че учените, които следват инстинктите си, Февруари 2017\nподклаждат научното си любопитство и любознателност, не се отказват от амбициите си и винаги вярват в неограничените възможности за развитие на науката, която са избрали, както и своите, биха могли да се развиват в областта си, непрестанно, търсейки възможности - както финансови, така и за колаборация с други учени (защото без такава, наука не може да се гради), за да се утвърдят не само в България, но да бъдат конкурентноспособни и на международно ниво. Важно е всеки учен винаги да следва амбициите си, да не се огъва пред непрестанно възникващите пречки и трудности и да упорства в постигането на целите си, както и никога да не изневерява на тази наука, която е избрал, стига да е наистина това, за което се е борил и желал искрено.\nИНТЕРВЮ С ДОЦ. МАРИН РОГОЖЕРОВ ОТ ИОХ ЦФ-БАН Интервюто взе Невяна Маринова Доцент Рогожеров, Вие работите от дълги години в БАН, в института по органична химия, в областта на ИЧспектралните изследвания. Имате немалко разработки, публикувани у нас и в чужбина. Бихте ли разказали пред списанието за основните моменти от професионалния си път? Как сте се ориентирали именно към тази област от науката? Кои събития и личности са оказали решаващо влияние в научното Ви развитие? Любовта към химията и физиката е наследена от баща ми, който имаше подобни интереси. Избрах да уча химия в СУ „Св. Кл. Охридски“ с надеждата да развия познанията си в тези две области. Насочването ми към спектралните изследвания беше естествено следствие от желанието ми да се занимавам едновременно с химия и физика, тъй като физиката обяснява много явления от химията. Поради това в края на трети курс записах специалността „Физична и теоретична химия“ и малко покъсно се насочих към вибрационната спектроскопия. Успешно защитих магистърската си теза в същата област, а в докторантурата разширих приложението на ИЧ-спектроскопията за изследване на ориентирани органични молекули в нематични течни кристали. Мога да цитирам имената на трима учени, които съществено са повлияли върху интересите и познанията ми в\nтази сфера. Проф. Джефри Лъкхърст от университета в Саутхамптон в Англия разшири теоретичните ми познания във връзка с ориентацията на молекулите в различни течнокристални фази, както и по отношение на различните теоретични модели за нейното описание. Вторият изследовател, който насърчи и утвърди моите професионални познания по вибрационна спектроскопия, както и по приложението й в изследването на средната ориентация на молекули и на съответните вибрационни моменти на преход в нематична фаза, е покойният професор Божидар Йорданов. Плодотворно ми е повлияла и съвместната работа с проф. Габор Керестури от УАН. Доц. Рогожеров, бихте ли споделили ли с читателите ни какви са съвременните насоки в развитието на вибрационната спектроскопия? Къде този клон на физикохимията намира най-вече приложение? Приложението на пикосекундните лазери в спектроскопията направи възможно създаването на нови импулсни ИЧ-спектрални техники – 2D ИЧ спектроскопия. Тази нова техника е физически аналог на 2D импулсната ЯМР спектроскопия, но, за разлика от нея, дава възможност да се изследват бързи химически трансформации, като тавтомерни равновесия в биологични молекули като ДНК, РНК и белтъци, Февруари 2017\nНаука както и различни прегрупировки в органичната химия. Вибрационната спектроскопия е бърз и надежден метод за идентификация на функционалните групи на органични и неорганични съединения, което е предимство при осъществяването на качествен и количествен анализ на продукти на химическата и фармацевтичната промишленост, на артефакти от археологията и изобразителното изкуство, на метаболити (Раманова спектроскопия) в медицината и в други области. Кои са, според Вас, основните предизвикателства пред вибрационната спектроскопия? Ще спомена две основни предизвикателства. Първото е свързано със създаването в обозримо време на финансово достъпен спектрометър за 2D импулсна ИЧ-спектроскопия от съвременните фирми, произвеждащи спектрална техника. Второто има отношение към приложението на съвременни математични методи за надеждното квантифициране на спектралните пикове, което е свързано с намирането на точното им положение, височина и полуширина. Адекватното квантифициране на спектралните криви има директно приложение, както в сферата на рутинните анализи, така и в строго научните изследвания. Имат ли по-младите изследователи интерес към научната област, в която работите?\nЗа съжаление, все по-рядко срещам млади хора, мотивирани да работят в областта на спектроскопията. Този феномен най-вероятно се дължи на факта, че областта е интердисциплинарна, което предполага стабилни познания не само по химия, а също и по физика и математика. От друга страна, не се осъзнава значимата роля на спектроскопията в науката, поради което значителен брой млади учени имат изследователски и финансов интерес към по-приложните шлагерни научни области. Не е пренебрежим и приносът към тази ситуация на неадекватния финансов стимул в научните институции у нас. С какъв тип изследвания се занимавате в момента? В момента работя в две направления – научно-приложно и научно. Научноприложните изследвания са свързани с идентифициране и охарактеризиране на органични продукти от химическата и фармацевтичната промишленост, както и от археологията и изкуството. Научните изследвания обхващат доразработване и финализиране на надеждна спектрална методика за определяне на средната ориентация на разтворени молекули с различна симетрия, на посоката на съответните вибрационни моменти на преход и на полазирацията на съответните спектрални ивици; методиката включва използването на квантовохимични изчисления за предсказване на споменатите спектрални характеристики. Този метод може да намери приложение в оптоелектрониката.\nгл.ас. д-р Атанас Грозданов\nдна от най-важните мисии на студентски клуб Скорец към Биологически факултет на СУ е популяризирането на добри практики за опазване на биоразнообразието. Това беше и основната причина да разработим микропроекта “Скорец пред прага”, чрез който да покажем някои от тези практики в градски условия, в зелените площи около Биологическия факултет, където ежедневно минават стотици студенти биолози, както и много граждани. За наша радост проектът беше посрещнат добре в обявения конкурс на организацията “За земята” и класиран сред печелившите, в условията на сериозна конкуренция от предложения. Една от основните дейности, които заложихме, беше обогатяването на зеления пояс около Факултета с нови видове растения. Предвидихме основно\nместни видове храсти и ниски дървета, които по възможност да плододават активно и по този начин да осигуряват допълнително храна за различни видове животни. Така от една страна се подсигури възможност посетителите да видят на живо повече видове растения, а същевременно и различни птици, безгръбначни животни и други, привлечени от новите потенциални хранителни ресурси. Закупихме и засадихме касис, арония, бодливо френско грозде, кисел трън, мушмули, лешници и много други. Сериозния труд по засаждането на десетки фиданки беше поет напълно доброволно от членовете на Скорец. Много се надяваме да имаме възможност да продължим трайно във времето със залесителните дейности, като една от големите ни цели е част от храстите да се слеят в жив плет и да осигурят добри убежища за някои дребни Февруари 2017\nградски същества. Най-важната ни цел е да демонстрираме колко по-интересна и пълноценна е една градска зелена площ, залесена с разнообразие от видове в противовес на все по-често срещаните “монотонни” тревисти пространства в населените места. Естетиката и природозащитата в случая се съчетават отлично, но явно е нужно за това да се говори по-често и настоятелно. Разбира се, не пропуснахме и класическите дейности като поставяне на къщички и хранилки за птици. Тези съоръжения са от значение не само за птиците, които се възползват от тях, но и за хората в града, които получават възможности да видят отблизо някои от дивите си съседи. Сигурни сме, че наблюдаването на животните край нас е прекрасно мотивиращо хоби, с което\nродителите могат да откъснат децата си от компютрите, телевизията и други, често обсебващи занимания. Надяваме се тази добра идея да достигне до възможно повече млади хора, а Биологическият факултет е чудесно място точно за тази целева група. За да бъдат нещата още по-любопитни, поставихме и “хотел за насекоми” – дървена конструкция с множество цепнатини и дупки, предоставящи подходящи условия за най-дребните обитатели на нашия зелен пояс. Градските зелените площи придобиват още по-голяма стойност по отоншение на биоразнообразието, когато в тях има дори и малка влажна зона. В двора на Биологическия факултет създадохме импровизирана такава, чрез закопаването на две бетонни корита. Скоро след Февруари 2017\nначалото на дейността, в тях се заселиха разнообразни безгръбначни животни, а много птици започнаха да посещават мястото като ценен водоизточник. Изключително интересно е на път за работа да имаш възможност да спреш за минута и да погледнеш едно такова място – как се променя, какво нови същества\nса се заселили в него. Щастливи сме, че благодарение на ръководството на Факултета успяхме да оградим деликатно една малка част от зелената площ и да редуцираме стандартните дейности за поддръжка като прекопаване и косене. Така, създадената импровизирана защитена територия\nни предостави интересната възможност да сравняваме какво се случва с растенията и животните в нея и в съседните площи, които се поддържат по стандратния начин. Смятаме, че подобни “диви островчета” биха били много полезни и интересни в градската среда,\nкато разервоари на биоразнообразието и като места, където с интерес можем да релаксираме и наблюдаваме природата. Много съществена част от “Скорец пред прага” разбира се е информационният момент във връзка с провежданите дейности. Ето защо, студенти от клуба нарисуваха видове растения и животни, характерни за територията, както и текстове, разказващи за идеята и ползите от всички заложени и изпълнени инициативи. От тях продъжаваме да изработваме табели, които периодично се монтират на подходящи места около Факултета, където достигат до много хора. Надяваме се, че и след приключването на микропроекта ще имаме достатъчно съмишленици, които да ни помогнат да продължим с реализирането на идеите си и да превърнем двора на Биологическия факултет в истински жив музей на открито.\nпроф. Борис Йовчев, маг. инж. Росица Младенова\nАнотация: Дава се информация за същността на тази нова технология създадена от професор Харълд Хаас от Университета на Единбург, като се прави преглед на провежданата НИРД от различни фирми и научни организации по света, за нейното усъвършенстване и пазарно реализиране; при технологията LiFi информацията се предава чрез модулиране на интензитета на излъчваната светлина от LED-осветител, поради което не се консумира допълнителна енергия. Тази технология разширява ограничения капацитет на радиодиапазона (RF) и е предназначена да осигури необходимите все по-високи скорости на обмен на данни при нарастващите потребности на цифровите комуникации; Показани са нейните основни, функционални предимства и са посочени примери на приложението ѝ, както и основните предизвикателства, свързани с предстоящи за решение технически проблеми и доработване, за да се ускори нейното масово извеждане на пазара. Като се има предвид перспективното значение на Li-Fi технологията, отправен е апел пред научната и техническа общественост за организиране на съответна НИРД и в България за нейното усвояване.\nТехнологии LI-FI – NEW TECHNOLOGY OF WIRELESS HIGH SPEED DATA COMMUNICATION OF DIGITAL INFORMATION ON THE BASE OF LED RADIATED VISIBLE LIGHT prof. Boris Jovchev grad. eng. Rositza Mladenova Annotation: This Paper presents information about the new technology, developed by prof. Harald Haas and his team at the University of Edinburgh, and review of the R&D works of different companies worldwide to lead it to the market. The information transmission is performed through the LED infrastructures radiated visible light intensity modulation without additional power consumption. Li-Fi technology increases the capacity of the mobile communications, which speed is restricted by the narrow-band RF spectrum. The paper reveals the technology’s base functional advantages and applications challenges concerning its market realization. The main purpose of this Report is to provoke interest in Bulgarian science and technical societies to start R&D activities in the field of this advanced technology. Keywords: Li-Fi, visible light communications, VLC, optical high speed wireless communications. На всички е известна технологията Wi-Fi (Wireless Fidelity), която използва радио вълни, за да достави безпроводен интернет достъп в нашите домове, училища, офиси и на обществени места. Станали сме доста зависими от това почти повсеместно обслужване. Но като радиотехнология, тя има своите огра-\nничения по отношение на своето приложение. Обменяните информационни обеми нарастват ежегодно и изискват все по-високи скорости на Интернет услугите. Понастоящем по съществуващите около пет милиарда мобилни телефони се изпращат над 600 терабайта данни всеки месец. Ефективността на съвременните радиоклетъчни системи е с тенденция на насищане. Радиотехнологиите не са в състояние да отговорят на тези предизвикателства, поради своя ограничен честотен спектър. Това налага прехода към оптическия обхват, за да се постигнат необходимите скорости за обработка и предаване на увеличените потоци от данни, обменяни в цифровите мрежи. С бурното развитие на микроелектрониката и прогреса в производството на светодиодите, се ражда една нестандартна идея за предаване на данни чрез използване на видимата светлина.\nЕлектромагнитен спектър и скорост на предаване на данни От Фиг. 1 се вижда, че радиочестотният диапазон представлява само малка част от електромагнитния спектър, който не може да осигури необходимите честоти за пренасяне на нарастващия Февруари 2017\nТехнологии обем на информационните потоци. Инфрачервената светлина, заради изискванията за безопасност на очите, се използва само при ниска мощност, която е недостатъчна за осигуряване на високи предавателни скорости на големи разстояния. Спектърът на видимата светлина е 10 000 по-голям от този на радиодиапазона - 400 THz (780 nm) до 800 THz (375 nm).\nПрез 2011г., проф. Харълд Хаас предлага безжична технология за предаване на информация на базата на видимата светлина, наречена от него по аналогия с Wi-Fi (Wireless Fidelity) - Li-Fi (Light Fidelity). Своята идея той представя на конференцията Technology, Entertainment, Design - TED Global 2011, проведена в Единбург.\nПредаване на информация на базата на видимата светлина През 1880 година известният учен и изобретател на телефона Александър Бел прави опити да предава речеви сигнал посредством модулиран слънчев лъч с апарат, наречен от него Фотофон. Но неопределеността на предизвикателствата на слънчевата светлина го отказва от тази идея. (Фиг.2)\nФиг. 4. По време на демонстрацията си проф. Хаас периодично закрива светлината от лампата, за да демонстрира, че тя е носител на предаваните данни. Фиг.2. Фотофонът на Александър Бел\n“Моята идея е да превърна осветителните тела и в широколентови комуникационни устройства... така, че те не само да осигуряват осветление, но и да допринасят по-съществени ползи“ - казва проф. Хаас. Идеята на проф. Хаас се състои в това, Февруари 2017\nТехнологии че видимата светлина може да бъде използвана за високоскоростно предаване на данни с много по-голям капацитет в сравнение с традиционните радио вълни. Li-Fi, подобно на Wi-Fi, дава възможност на електронните устройства от рода на компютри, лаптопи, смартфони, а също така с принтери, телевизори, слушалки и др., безпроводно да се обединяват в мрежа в рамките на стая, етаж, дом и да се свързват чрез Интернет с целия свят; С други думи Li-Fi е еквивалентна на Wi-Fi, но използва светлинни лъчи вместо радио вълни. (Фиг. 5) В основата на Li-Fi технологията са светодиодни лампи, които бързо изместват лампите с нагреваема жичка. Компаниите, производители на осветителни тела, преживяват истинска революция с развитието на светодиодите. С малката си консумация на енергия,\nпо-дългия си експлоатационен период и възможността да предават едновременно информация с много високи скорости, светодиодите се явяват решение, което се изправя пред предизвикателството за намаляване на въглеродните емисии в световен мащаб. Продажбата на осветителни тела на базата на светодиоди бележи впечатляващ ръст през последните години. Tази иновативна технология се развива на базата на микро светодиоди, разработвани под ръководството на професор Мартин Даусън от Университета в Стратклайд. Проектът, наречен “Ultraparallel visible light communications (UPVLC)” се финансира от Engineering and Physical Sciences Research Council – EPSRC (Съвет за Изследвания в областта на техническите и физическите науки). Сумата е 4,6 милиона паунда за периода 2012г – 2016г. Изследователите са разработили на основата на галиев\nФиг. 5. Илюстрация за обмен на данни по Интернет, осигуряван от интелигентни LED лампи, с вградени чипове за обработка на сигналите. Февруари 2017\nТехнологии нитрид светодиоди с микронни размери, способни да се включват и изключват хиляда пъти по-бързо в сравнение с конвенционалните светодиоди, благодарение на което данните се предават с много висока скорост. Хилядa микро светодиода могат да се поместят на площ 1 мм2 и всеки от тях ще представлява отделен канал за свръзка. Микро светодиодите могат да представляват неголеми пиксели. А един голям пиксел, съставен от светодиоден масив ще се използва като дисплей за излъчване на информация и едновременно ще изпълнява функция на осветление и точка на достъп до Интернет. Принцип на работа на Li-Fi В основата на технологията Li-Fi се използва възможността на светодиодите да се включват и изключват при много високи скорости и невъзможността на човешкото око да възприема бързите промeни в интензивността на светлината. Невъоръженото човешко око не може да реагира на повече от 15 трептения на светлината в секунда. Посредством бързото включено/изключено състояние на светодиода се предават данни в двоичен код: включено - логическа „1“, а изключено – логическа „0“. Концептуално този процес е подобен на кода на Морз. На Фиг. 6 е илюстриран принципът на управление на светодиодна лампа. Постъпващата от Интернет информация се подава като управляващ сигнал (кодираща последователност) на драйвер, който включва и изключва светодиодна лампа с висока честота. Фотодетектор фиксира слабите изменения в интен-\nзивността, преобразува ги в електрически сигнали, декодира ги, след което възстановената информация се подава на компютър, мобилно или друго устройство.\nЗа осъществяване на двупосочна свръзка, в компютрите и другите устройства трябва да са вградени оптични предавател и приемник. При радиокомуникациите са необходими антени и сложни радиопредаватели и приемници, докато Li-Fi е много по-проста и използва принципа на директна модулация. Методи за постигане на високоскоростно предаване на данни чрез Li-Fi Високите скорости на обмен на данни могат да се постигнат на базата на светодиоди с високочестотни характеристики. За своята революционна идея проф. Хаас използва, разработени от него и колегите му, методи за електронно обФевруари 2017\nТехнологии работване и предаване на светлинните сигнали, излъчвани от светодиодни лампи. Осигурява се възможност за паралелно предаване на потоци информация със скорост, зависеща от броя на използваните светодиоди. Скоростите на предаване на данни могат драстично да се повишат чрез паралелно използване на честотите на червени, зелени и сини светодиоди, като всяка честота кодира различен информационен канал. Разлика между Li-Fi и Wi-Fi - Wi-Fi използва рутери; - Li-Fi използва светодиодни лампи с вградени приемник и предавател. Всяка светодиодна лампа може да служи като точка за достъп до Интернет. (Фиг.7)\n- Електромагнитното излъчване (EMI) на Wi-Fi смущава електроннитe апаратури, което представлява опасност за самолетите, за операционните зали в болниците, за атомните централи и др.; - Li-Fi използва светлинни лъчи, кои-\nто не създават електромагнитни смущения и са безопасни за електронните устройства. Li-Fi технологията не е предназначена да замени радио- или физическите линии за комуникация, като например Wi-Fi, WLAN, PowerLAN и др. Тя е предназначена за предаване на данни, там където не е допустимо да се използват радиомрежите и физическите канали. Li-Fi е допълваща технология, която ще помогне да се отговори на нарастващите нужди на мобилните комуникации от разширяване на честотния спектър, за високоскоростно предаване на данни. Изследователска дейност и практически резултати в областта на Li-Fi технологията През октомври 2011 година няколко фирми от Германия, Норвегия, Израел и САЩ се обединяват в Li-Fi Консорциум, с цел развитие и довеждане до пазара на перспективната Li-Fi технология. В консорциума са уверени във възможността чрез Li-Fi технологията да се достигнат по-високи скорости от 10 Gbps. Паралелни изследвания в областта на Li-Fi оптични безпроводни свръзки се провеждат в Обединеното Кралство, Южна Корея, Франция, Япония, Китай и др. През 2012 година е основана фирмата pureLi-Fi, партньор на Единбургския университет (UoE). Проф. Харалд Хаас е Изпълнителен директор по научните въпроси (Chief Scientific Officer) във фирмата. Февруари 2017\nТехнологии През 2013 година pureLi-Fi създава редица партньорски отношения с ключови сегменти от промишлеността и завършва годината със значителни резултати на етапите по изследване и разработване на прототипи. - В началото на август 2013г. е обявено реализирането на първата в света високоскоростна, двупосочна Li-Fi система, разработена от Университета в Единбург (UoE), в изследователско сътрудничество с някои от водещите университети във Великобритания, в частност: Strathclyde, St. Andrews, Oxford, и Cambridge по Проекта “Ultra-parallel visible light communications (UP-VLC)” Постигната е скорост 3 Gbps с единствен микро светодиод, разработен в Университета Стратклайд. - На 10.09.2913г. pure Li-Fi анонсира друго постижение, доказващо, че Li-Fi не изисква обезателна пряка видимост между предавателя и приемника, дълго време смятано за Ахилесовата пета на Li-Fi технологията. Li-Fi може да работи и с разсеяна светлина (включително отражения). Върху проекта е работено съвместно с водещ производител на реактивни двигатели в Обединеното Кралство и е демонстрирано, че с отразените лъчи е възможно да се достигнат същите характеристики на високоскоростно предаване, както при пряка видимост. -\tPure Li-Fi е първата компания, демонстрирала чрез Li-Fi технология високоскоростно предаване паралелно на 4 изображения, чрез отразена светлина.\nТова постижение отваря нови възможности за ускоряване на пазарната реализация на Li-Fi. - на 20 март 2014 година pure Li-Fi анонсира, че в Центъра за проучване и разработване (Li-Fi R&D) на Единбургския университет са постигнати безпрецедентни скорости на предаване на данни чрез налични на пазара (‘off-theshelf ’) LED лампи, при намалена интензивност на светлината до нива, близки до изключено състояние. Това са случаите, когато не е необходимо осветление или при връзка на мобилно устройство с точка за достъп в интернет. С това фундаментално постижение се осигурява висока енергийна ефективност при предаване на данни, чрез използване на светодиоди. - През март по време на MWC 2014 (Световния конгрес по мобилни комуникации, Барселона) и CeBIT 2014, pureLiFi успешно демонстрира първата в света системата Li-1st. От януари 2014 година този продукт е вече на пазара и е търсен от индустриални потребители в целия свят. (Фиг.8.)\nФиг.8. Първият в света Li-Fi продукт на пазара - Li-1st.\nТехнологии Отдясно се намира управляемата светодиодна лампа с драйвера (Ceiling Unit/Driver), която се фиксира на тавана. Отляво е приемникът (Desktop Unit) на светлинните лъчи, който е свързан с компютъра.\nНа фиг. 9 е проследен схематично принципът на работа на системата Li1st. Продуктът осигурява възможност на клиентите да оборудват и да тестват Li-Fi приложенията за евтини решения на обмен на данни при високи скорости, които използват предлагана на пазара светодиодна инфраструктура. Li-1st предлага пълен дуплекс на свръзката с капацитет 5Mbps в двете посоки на разстояние до 3 метра, като същевременно осигурява осветление на помещението. На 8 април 2014г. проф. Харалд Хаас и неговият екип са обявили друго постижение с Li-Fi, демонстрирайки скорост на предаване до 1,1 Gbps на разстояние 10 метра със светлина, излъчвана от микро светодиод. Консумираната мощност е по-малка от 0.5W. Това е само 5% от мощността на обикновена 10W\nсветодиодна лампа, което потвърждава мнението, че силата на светлината може да бъде намалявана при запазване на високите скорости и далечината на свръзката. Области на приложение на Li-Fi продукти •\tБолници. Li-Fi не е източник на електромагнитни интерференции, не взаимодейства с медицинската апаратура и не се смущава от скенерите за Електромагнитен резонанс. Като резултат, отпада необходимостта от екранирани кабели. Axiomtek Europe е представила Li-Fi продукт за медицината на изложението Embeded World в Нюрнберг, Германия. •\tГолеми магазини. Търсенето на артикул в голям магазин или Мол се улеснява чрез система за локализация - идентификация, която използва окачени на тавана светодиодни лампи. На всеки светодиод в осветителното тяло е присвоен локализиращ код. Осигурява се информация за мястото на желания артикул. Това решение се предлага от екип изследователи от Penn State and Hallym University в Южна Корея. •\tПодводни дейности. Работата на водолазите се затруднява от кабелите, с които са свързани. Японската фирма Nakagawa Laboratories, предлага подводна Li-Fi система за свръзка на водолази: речта се преобразува и като модулиран светлинен лъч се предава на другия аквалангист. •\t12-ти Li-Fi Форум на Li-Fi Консорциум - на проведения през февруари 2013г. онлайн Форум на Li-Fi Консорциум, д-р Рик Робертс от Intel Labs, Oregon Февруари 2017\nТехнологии e направил презентация на камера, вградена в мобилен телефон, за приемане на VLC данни: Introduction to Camera Communication (CamCom). Камерата е била представена на конференцията Ubiquitous and Future Networks (ICUFN), 2013 Fifth International Conference on, състояла се на 2-5 юли 2013г., с доклад:\nSpace-time forward error correction for dimmable undersampled frequency shift ON-OFF keying camera communications (CamCom); Roberts, Richard D. ; Intel Labs, Intel Corporation, Hillsboro, Oregon, USA Други доклади, изнесени на същата конференция в областта на комуникации чрез видима светлина, са: Demonstration of vehicular visible light communication based on LED headlamp Jong-Ho Yoo ; Department of Electronic Engineering, Yeungnam University, 280 Daehak-Ro, Gyeongsan, Gyeongbuk, Republic of Korea ; Rimhwan Lee ; JunKyu Oh ; Hyun-Wook Seo Демонстриране на комуникации между автомобили чрез видима светлина на основата на LED лампи Three-dimensional localization based on visible light optical wireless communication Yang, Se-Hoon ; Dept. of Electrical and Electronics Engineering, Yonsei University, Seoul, South Korea ; Jeong, Eun-Mi ; Kim, Deok-Rae ; Kim, Hyun-Seung more authors Триизмерна локализация чрез оптична безжична комуникация, на основата на видима светлина.\nЗаключение Да заредиш филм през настолната лампа, да влезеш в Google maps чрез светофара и да разбереш за задръстванията в трафика, да послушаш музика, като стоиш до осветените билбордове на улицата и много други — всичко това е възможно, благодарение на технологията Li-Fi, която осигурява безпроводен достъп до Интернет чрез осветителни светодиодни лампи. Вие можете да влезете в Интернет от своя лаптоп или смартфон от всяка точка на земното кълбо, без да търсите зона с висока скорост на връзката. За да работи Li-Fi, е достатъчен само източник на светлина от светодиод, снабден със специален чип. Няма нужда от антени, излъчващи мощни електромагнитни вълни, с голяма консумация на електроенергия. Интегрирането на осветление и съобщителни услуги за обмен на данни генерира значителна редукция както на сложността на инфраструктурата, така също и на консумацията на електроенергия. Използвана литература 1. Хаас, Harald. Wireless data from every light bulb. TED.com 2. Li-Fi: ANew Paradigm in Wireless Communication. 3. Tsonev, Dobroslav, Sinanovic, Sinan, Хаас, Harald. Enhanced Subcarrier Index Modulation (SIM) OFDM, Institute for Digital Communications, Joint Research Institute for Signal and Image Processing, The University of Edinburgh, EH93JL, Edinburgh, UK. 4. O’Brien, Dominic. Visible light communications: achieving high data rates,George Webster. http://sma r t li ght ing.rpi .edu/ resources/PDFs / Smart_Lighting_ERC_OBrien_11_02_08.pdf 5. LED LiFi System Points Shoppers in the Right Direction. http:// lighting.com/led-lights-lifi/ 6. Webster, G. ‘Li-Fi’ provides a light bulb moment for wireless web , CNN. 7. Li-Fi (Light fidelity)-LED Based Alternative. //International Journal of Scientific& Engineering Research, Volume 4, Issue 5, May-2013. 8.Nikola Serafimovski - pureVLC Demonstrates Li- Fi Using Reflected Light. http://www.finanznachrichten.de/nachrichten-2013-09/27964295purevlc-demonstrates-li-fi-using-reflected-light-004.htm 9.The Li-Fi consortium reckons more than 10 Gbps is possible. http:// www.innovationtoronto.com/ 2012/01/a-fast-and-cheap-optical-versionof-wifi-is-coming/ 10. http://purelifi.com/li-fire/purelifi-li-1st/\nМедицина Астрономия География\nНАСА ПОКАЗВА НАЙ-УДИВИТЕЛНИТЕ ИЗОБРАЖЕНИЯ НА ЛЕДЕНИТЕ ПРЪСТЕНИ НА САТУРН\nПревод: Никол Николова Източник: BusinessInsider\nосмическият кораб Касини на НАСА е уловил някои от най-близките гледки на пръстените на Сатурн в нови изображения, които разкриват безпрецедентни нива на детайлност в масивните дискове от ледени частици, обграждащи планетата. Новите перспективи идват със съдействието на новата фаза в мисията на Касини за изследване на пръстените, в която сондата прави серия от орбитални спускания около външната страна на основната пръстенова система на Сатурн. Тези лупинги ще бъдат последни за Касини, тъй като почти 20-годишният космически кораб ще се жертва, като се разбие в газовия гигант този септември. „Колко е подходящо, че пускаме найхубавите гледки от пръстените на\nСатурн, които някога сме събирали“, казва ръководителя на екипа за снимките на Касини Carolyn Porco от Space Science Institute в Боулдер, Колорадо. Спусканията на Касини към пръстените на Сатурн започнаха през ноември миналата година и космическата сонда е вече на средата на своите последни 20 орбити. Докато учените от НАСА са виждали и преди някои от детайлите, показани тук, ние никога не сме имали шанс да разгледаме основните пръстени с толкова висока резолюция на изображенията. Новите снимки показват детайли с големина 550 метра – приблизително толкова големи, колкото са някои от най-високите сгради на Земята. На следващата страница можете да Февруари 2017\nГеография Наука Астрономия\nвидите пръстен А – най-отдалеченият от огромните, светли структури, които се намират на 134 500 км от Сатурн. Начупеният вид е това, което се нарича пълна плътност, съставена от ледени частици, които се сгъстяват във форми, които учените неформално наричат „слама“. Опасващите орбити довеждат Касини толкова близо до друг от пръстените на Сатурн – пръстен F – че ледените\nчастици дори се удрят в сондата, докато минава. „Те са толкова малки и тънки, с размер от само няколко микрона, като частиците прах, които се виждат на слънчева светлина“, казва ученият по проекта Касини Linda Spilker, по време на събитие на живо по Фейсбук наскоро. „Ние реално можем да ги „чуем” как се удрят в космическия кораб при анализа на данните, но тези частици са толкова Февруари 2017\nВъншният пръстен на Сатурн B Февруари 2017\nГеография Наука Астрономия малки, че не могат да наранят Касини.“ Външният пръстен на Сатурн B Космическият кораб всъщност се е приближил дори по-близо от това, когато за пръв път пристигнал на Сатурн преди 13 години, но качеството на снимките, които заснел, не били толкова добри поради няколко причини. Първо, сондата се движела изключително бързо по време на първото си преминаване през 2004 година и екипът на НАСА трябвало да прибегне към много бързи експозиции, за да минимизира замъгляването на изображенията. Пръстените били осветени от Слънцето от задната страна, което направило снимките някак тъмни и зърнести. За разлика от тях, възхитителните нови снимки били направени с по-дълга\nекспозиция, което позволило по-ясни и по-детайлни снимки. А възможността да изследва пръстените както осветени отзад от Слънцето, така и с предно осветяване, прави възможни изящните гледки на сюрреалистичните, ледени късове, които са гравитационно свързани със Сатурн. „Като човекът, който планира първите изображения – които представляваха най-детайлните ни гледки към пръстените за последните 13 години – аз съм изненадан колко значително са подобрени детайлите в тази колекция“, казва Porco. Но колкото и да са изящни новите снимки, удивлението ни само ще нараства с приближаването на Касини към последната фаза на своята мисия.\nПръстен А с дефекти заради космически лъчи и частична радиация в близост до планетата Февруари 2017\nSpace Camp Turkey Голяма Наука за Малки Хора\nАтанас Симов, 14 г\nауката може да бъде вълнуващо изживяване, с което покоряваме светове. Тя кове бъдещето, открива ни неограничени възможности да изследваме света – извън рамките на времето и пространството. Чрез нея стигаме до места, за които един човешки живот не би бил достатъчен. Често заниманията с наука са привилегия на възрастните. Благодарение на интернет и неограничения достъп до информация обаче, става все по-достъпна и за деца и младежи. Възможностите да се занимава едно дете с наука са много по-големи, отколкото преди 50 години. Не винаги училището успява да ги осигури особено що се отнася до космически науки! Казвам се Атанас Симов и уча в математическа гимназия “Д-р Петър Берон”, гр. Варна и през 2016 г. кандидатствах за участие\nв космическия лагер Space Camp Turkey. С есето ми на тема “Марс, Земята и скритата Вселена” спечелих стипендия и през август 2016 г. заминах. Целта на тази статия е да ви разкажа за моята малка стъпка в космоса, която беше голям скок за мен. Защо, може би се питате? Кое може да е толкова важно за един младеж на 14 години, когато говорим за космически науки? Не е ли вече старомодно да искаш да станеш астронавт или учен? Моят отговор: Напротив. Космическият лагер в Измир е място, където науката придобива реални измерения за децата. Той дава възможност да се докоснем до нея още в много ранна възраст (915 години) като в света има 3 такива космически лагера за деца и младежи – един в САЩ, Канада и в Турция, Измир. Околната среда и изгледа на сградата наподобяват на типичен космически Февруари 2017\nФиг.1. Сравнение между две класни стаи през 1967г. и 2017г.\nцентър. Пред входа му е разположен уголемен модел на ракетата Сатурн 5. Тя е била използвана за изпращането на човек до Луната през 60-те години. Интериорът на сградата също придава невероятна атмосфера, като главните\nпомещения наподобяват тези на Международната космическа станция. Атмосферата създава условия учениците да се превърнат в истински учени-астронавти. Основополагащ елемент от работата на учения е работата в екип, затова всеки лагерник е разпределен в определен отбор. Всеки отбор е воден от млад учител, с когото начинаещите астронавти могат да се консултират и който насърчава тяхната научна дейност. Така се започва и с обучението за млади астронавти и симулираната мисия в Космоса. Работата започва с експерименти като пресъздаване на ракетен двигател с химични елементи, отглеждането на растения с хидропоника (виж фиг. 3) и управлението на марсиански роувър. Следващата стъпка от подготовката за мисиите е използването на реални симулатори на НАСА. Лагерът разполага със 7 такива, които са напълно обезопасени и проверявани всеки ден. Придвижването в безтегловност, ходенето по лунната повърхност и управлението на реактивна раница са само част от тях.\nФиг.2. Местоположение на Space Camp Turkey в град Измир, Турция.\nМедицина Астрономия География Така участниците в международния ла-\nна Хук, който гласи, че силата на пружи-\nФиг. 3. Растения отгледани без почва, по изкуствен начин.\nгер преживяват подготовката на истинския астронавт. Измерванията, отчитането на физичните и математическите закономерности са съществени за успешно справяне с мисиите. Те се отнасят главно към нютоновата механика, чрез която се изчисляват различни аспекти от мисиите. Тя представлява 3-те закона на класическата механика, като пример за това е симулаторът за нулева гравитация. За да намерят начин за по-лесно разрешаване на редица от предизвикателства, пред които се изправя и истинският астронавт, бъдещите учени могат да използват законите на Нютон. В лагера е включен и симулатор, даващ възможност да се пренесем и на други светове. Гравитационен стол симулира лунната гравитация. За разлика от стената с нулева гравитация той използва система от пружини и закона\nната е пропорционална на опъна ѝ. На него учениците могат да правят научни изследвания като събират проби от повърхността на Луната. Най-важната част от обучението на младите астронавти е финалната мисия. Тя включва изпълнението на мисията STS-124, изпълнена със совалката Дискавъри до Международната космическа станция (МКС). Това поставя децата на местата на истинските астронавти, участвали в мисията, като влязат в своите роли на пилоти, учени, инженери и навигатори. За тази цел лагерът използва най-големия си симулатор, представляващ кабината на совалката. Совалките са били едни от най-често използваните космически летателни средства на човечеството, като се използват от 19 81 до 2011 г. Те са били създадени за многократна употреба и Февруари 2017\nФиг.4. Човекът е свързан към тежести, равняващи се на теглото му, като според 3-ти закон на Нютон, се чувства в безтегловност.\nза строежа на Международната космическа станция, експерименти в космоса и пренасянето на различни сателити в ниска земна орбита, включително и телескопа Хъбъл. Могат да носят товар до 12 500 кг. Дискавъри е била най-използваната от седемте совалки, като последната ѝ мисия се изпълнява през 2008 г. и се нарича STS 124. Нейната цел е била скачването с МКС и построяването на важни части от нея. Накрая, след дългочасовата мисия, децата ще бъдат наградени с отличия за изпълняването на множеството задачи. Совалката може да побере 7 души на борда си, като има командир, пилот, двама инжинери и 3-ма учени. Всяко едно от действията на совалката се на-\nвигират от комуникационния център на Земята, а за да се осъществи прикачването се налага също широка прецизност в изчисленията на астронавтите на борда на МКС. Скачването в орбита се осъществява чрез уравновесяване на скоростта на двете тела. По време на програмата Space Camp Turkey ние имахме възможността да се срещнем и да разговаряме с астронавтката Дороти Меткалф Линдербъргър и да я попитаме някои от най-интересните въпроси, свързани с нейното космическо пътуване в Космоса на борда на совалката Дискавъри. Мисля, че за всички нас, тази среща беше изключително важна и неповторима, защото е рядка възможност да видиш човек и да разговаряш с човек с такова невероятно приключение в Космоса. От това разбрах, че ставането на астронавт не е невъзможно, а напротив. Нужните елементи на един астронавт са степен бакалавър по инженерство, природни науки, технологии или математика, също\nФиг.5. Законът на Хук – пружината с по-голяма тежест има по-голям опън, а силата е пропорционална на опъна ѝ Февруари 2017\nМедицина Астрономия География е необходимо преминаването през физическите и психическите тестове и работен стаж от 4 години в съответната космическа агенция. Това на пръв поглед изглежда трудно, и наистина е, но с нужните умения, знания и образование – всеки може да стане астронавт. Space Camp Турция е една от многото начални точки за децата. Чрез него науката придобива ново ниво и ги насочва към комбинация от математика, физика, биология, химия, история, география и други науки като някои от тях може да определи дори и бъдещата им професия. Начинът, по който лагерът запознава учениците с науката е необикновен и вълнуващ. Това им дава невероятен напредък и в училищната система, тъй като те вече ще могат да творят и ще мислят по нови иноватив-\nФиг.7. Скачване на совалката със станцията с помощта на механична ръка.\nни начини. Чрез такъв вид лагери, се създава не само една невероятна научна среда, но и научната среда на бъдещето! А как този лагер промени мен? В момента участвам в 4 проекта по темите: аерокосмическо инженерство, подобряване на земната биосфера, роботика и ракетостроене. В Space Camp Turkey видях професионализъм и високи технологии, което ми показа, че успехът идва с опита, търпението и постоянството. На всички мои връстници, които за първи път чуват за лагера, искам да споделя, че може да опитат и да кандидатстват* за участие и стипендия, за да стигнат до голямата наука. 10, 9, 8..........3..2..1 Атанас Симов Излитаме!\nФиг. 6. Совалката Дискавъри по време на излитане.\n*Конкурсът за български участници в Space Camp Turkey се провежда всяка година от официалния представител на програмата за България Център за творческо обучение. Крайният срок за подаване на есета и видео есета специално за читателите на сп. Българска наука е удължен до 15 март 2017 г. За Февруари 2017\nФиг. 8. България е единствената страна в Европа с квота за български участници в космическия лагер. Благодарение на нея през Space Camp Turkey вече са преминали повече от 800 младежи за 13 години.\nповече информация може да посетите сайта http://spacecamp.cct.bg/. Атанас Симов е ученик на 14 години в математическа гимназия “Д-р Петър Берон”, гр. Варна. През 2016 г. заедно с още 30 български деца и младежи посещава космическия лагер към НАСА Space Camp Turkey от 7 до 13 август, където се обучава в космическите науки и\nнаучните достижения, свързани с излитането на човека в космоса. Завръщайки се от Space Camp Turkey започва работа в 4 независими проекта, свързани с роботика, аерокосмическо инжинерство и други. Разказва, че благодарение на лагера е получил увереността да се занимава с наука и за в бъдеще.\nФиг. 9 Атанас Симов заедно с останалите български участници в Space Camp Turkey през август 2016 г. Февруари 2017\nнфлацията е нарастване на общото равнище на цените, водещо до намаляването на количеството стоки и услуги, които могат да бъдат произведени с определено количество пари. По време на инфлационния период по-голямата част от хората имат работа и инфлацията не намалява производството. Негативната страна на инфлацията е, че тя разстройва икономиката и преразпределя икономическите резултати. Хора с гъвкави доходи нямат проблеми по време на инфлация, защот са защитени от синдикати. Големите корпорации също нямат проблеми – те могат да увеличават цените на стоките в отговор на повишените разходи за работна сила и суровини. Най-засегнати са хората с фиксирани доходи и кредиторите, защото длъжниците печелят от обезценяването на парите.\nИнфлацията се отразява както върху работещите, така и върху работодателите. Ако годишната инфлация се увеличава, например с 8%, необходимо е и заплащането да се увеличи със същия процент годишно, за да може то да отговаря на цените. Ако инфлацията не може да прездвиди или ако не се развива в определен постоянен темп, създаването на икономически планове ще се затрудни. Инфлацията може да се преодолее чрез закупуването на недвижими имоти, като по този начин хората печелят. Причината се крие във факта, че като цяло цените на недвижимите имоти нарастват повече от нарастването на инфлацията. Ако недвижимите имоти са купени с пари назаем и ако заемодателите не са предвидили висок процент на инфлация, длъжниците печелят поради фиксираната твърда лихФевруари 2017\nГеография Наука Икономика ва на заемите. Кредиторите, които дават пари в заем са в загуба, защото не са получили достатъчно висока лихва, която да компенсира намаляващата покупателна способност на съответната парична единица. Икономистите смятат, че реалната собственост като поземлените участъци, други недвижими имоти, благородни метали е неутрална спрямо инфлацията, ако нейната цена нараства успоредно с инфлацията. В този случай такива собственици нито са облагодетелствани, нито са засегнати от инфлацията. Ако цената на всяка реална стойност нараства по-бавно от средното равнище на цените по време на инфлация, нейните собственици са засегнати, а ако цените нарастват побързо от средното равнище, нейните собственици са облагодетелствани. За да стане по-ясно влиянието на неочакванат инфлация върху различните групи от населението или върху правителството, ще проследим дали инфлацията ги засяга или облагодетелства или въобще няма да им повлияе чрез следните параметри: -\tчовек живее от спестяванията си, носещ фиксиран лихвен процент – ощетени -\tсемейство, което е купило къща и има фиксиран лихвен процент върху ипотеката – облагодетелствано -\tработници със записана клауза за следене разходите за живот в трудовите си договори, която повишава заработките успоредно с всяко нарастване на индекса на потребителските цени са с неутрална позиция по отношение на инфлацията -\tкомпания по подръжка на терени,\nкоято по-рано е подписала 10-годишен договор да работи за фиксирана сума е засегната -\tпенсионер, живеещ само от месечната си пенсия е засегнат -\tправителство, чиито приходи се състоят изцяло от фиксирани лицензионни такси, плащани от бизнеса е засегнато -\tправителство с голям дълг при фиксирана лихва е облагодетелствано, защото дългът се изплаща с пари, които имат по-ниска покупателна способност от времето, когато дългът е договорен. Ако дългът е бил определен при лихвен процентпо-нисък от преобладаващия преди инфлацията правителството ще е получило евтин кредит за сметка на собствениците на държавни бонове и книжа -\tпо отношение на възрастните хора отговорът зависи от другите условия. Възрастните, чиито доходи от пенсия са фиксирани – губят. Когато социалните осигуровки и пенсии са индексирани, те донарастват с инфлацията. Много от възрастните хора имат собствени жилища. Някои могат да изберат варианта да продадат жилището, което ще им донесе една сериозна сума по пазарни цени. След това те ще си осигурят по-евтино жилище и могат да използват остатъка от продажната цена за разходи за живот и/или инвестиции. Въпреки, че много фактори могат да доведат до инфлация в краткосрочна перспектива, в по-дълъг период от време инфлацията може да се поддържа ако се позволи количеството пари да нараства по-бързо от нарастването на продукцията. Определянито на „праФевруари 2017\nМедицина Икономика вилното” количество пари в икономиката е труден въпрос и се извършва с помощта на важната икономическа концепция, наречена уравнение на размяната. Уравнението на размяната ни помага да разберем взаимовръзката, която съществува между количеството пари в икономиката, равнището на цените и равнището на произведената продукция. M.V= P.Q M – количество пари в икономиката V- скорост на обръщение /колко пъти единият лев е използван за крайната продукция/ P – равнище на цените Q – равнище на продукцията Ако количеството пари в икономиката се увеличава и скоростта на обръщението не се променя, тогава нарастват Р или Q или идвете заедно. Ако количеството пари нараства бързо по време на период на безработица, увеличаването ще служи за повишаване на доходите, което от своя страна ще увеличи извършените разходи /търсенето/. Ще бъдат произведени повече стоки и услуги в резултат на повишеното търсене, а оттам Q ще нарасне. В резултат на това ще бъдат създадени повече работни места, следователно ще се стимулира нов подем в икономиката. Все пак, ако вече съществува пълна заетост и националното производство е стигнало /или е близо до/ своя капацитет твърде бързото увеличаване на количеството пари ще се отрази в увеличаване на цените. Причината за това е, че търсенето се увеличава, когато икономиката е постигнала или е близо до пълната заетост – много\nтрудно е /или невъзможно/ производството на повече стоки или услуги, които да задоволят търсенето, предизвикано от увеличаването на количеството пари. Инфлационното увеличаване на количеството пари се наблюдава, когато нарастването на количеството пари е по-голямо от нарастването на произведените стоки и услуги. Нарастването на количеството пари не е инфлационно, когато нарастването на количеството пари е по-ниско или равно на ръста на продукцията, или когато скоростта на обръщение намалява. Тези условия найчесто съществуват по време на рецесия. Съответният опит показва, че е необходимо известно време за нарастването на количеството пари, което да предизвика инфлация. Икономистите наричат това „ефект на лага”. Използвана литература: 1.Основи на пазарната икономика – Кирил Митрополитски и колектив 2.Обща теория на пазарното стопанство - Стоядин Савов\nИЗТЕГЛИ СПИСАНИЕ АСТРОНОМИЯ! Февруари 2017\nМедицина География Психология\nCredit: Tanya Shatseva\nМоже би си мислите, че подкрепяте равенството на половете, но вашето подсъзнание е на друго мнение. Думите на моя лекар от по-рано сутринта все още звъняха в ушите ми, когато изведнъж се наложи силно да натисна спирачките на колата си, за да избегна неприятен сблъсък. Некомпетентен шофьор пресичаше две ленти на кръговото движение точно пред мен. Все още обливайки се в пот, някак си успях да оставя крещящото си дете при бавачката. Беше напрегната сутрин. Сега нека да спрем, за да размишляваме върху тази история. Лекарят, който си представихте, мъж ли беше? А лошият шофьор – жена? Ами бавачката и разказвачът? И те ли бяха жени? Ако е\nтака, току-що проявихте предразсъдъци на полова основа. Не сте единствените. Дори всемогъщата търсачка за изображения на Google “смята”, че 75% от лекарите са мъже, но в действителност жените съставляват малко над половината от общопрактикуващите лекари във Великобритания. Всъщност, компанията Google е обвинявана в несъзнателни предразсъдъци на полова основа в собствената си дейност, тъй като над 79 на сто от мениджърите и инженерите им са от мъжки пол. Apple, Facebook, Twitter и Yahoo не изостават особено в това отношение. Февруари 2017\nГеография Наука Психология Какво точно са несъзнателните полови предразсъдъци и защо ги имаме? Несъзнателните или имплицитни предразсъдъци са извън нашия контрол и ние не ги осъзнаваме. Те са автоматични и отразяват асоциациите, които ние придобиваме, докато се социализираме в средата, в която израстваме. Можете да тествате собствените си имплицитни предразсъдъци по по-научен начин, като направите този тест за имплицитни асоциации. Тестът е предназначен за улавяне на заучените автоматични асоциации на мозъка. Тъй като се основава на реакции за време, той може да отслаби нашите социални притеснения и да засече несъзнателните ни предразсъдъци. Поради това се смята, че той превъзхожда самооценката за предразсъдъци при прогнозирането на поведението. Имплицираните предразсъдъци са резултат от това, че нашият ум си създава преки пътища, за да навигира ефективно сложната същност на действителността. Той често е еволюционно адаптивен. Например, ние автоматично предпочитаме цветята пред насекомите, което ни защитава от това да бъдем ужилени от нещо, което може да ни навреди – оса, например. Това е нормално предпочитание за повечето хора, но същото е наблюдавано при тестовете за имплицитни асоциации. Въпреки това, проучванията на имплицитните асоциации сочат, че предпочитаме младото пред старото, бялото пред черното, и хетеросексуалните пред хомосексуалните. Но какво можем да кажем за несъзнателните полови предразсъдъци? Прекрасни хора Жените са прекрасни, нали така?\nМоже да се изненадате да научите, че изследванията сочат, че има постоянна тенденция несъзнателно да предпочитаме жените пред мъжете и майките пред бащите. Това е равносилно на ефекта WAW (“жените-са-прекрасни”), т.е. жените да се възприемат като цяло в положителна светлина, тъй като според стереотипа те са подкрепящи, мили и нежни. Този ефект обаче изчезва и дори се преобръща в момента, когато жените навлязат в „мъжкото царство“ или по някакъв начин отправят предизвикателство към стереотипните очаквания. Например, хората безусловно предпочитат мъжките авторитетни фигури пред женските, мъже пред жени лидери, както и нефеминистки пред феминистки. Моето собствено проучване показва, че жените студенти несъзнателно предпочитат домакините пред бизнес дамите. Подсъзнателното предпочитание към жените се обръща и при мъжете, когато се очаква да комуникират с жена на по-висша позиция, вместо с такава на идентична или подчинена позиция. Необходимо е просто да погледнем към последните президентски избори в САЩ, за да видим някои примери за този ефект от реалния живот. Самият Доналд Тръмп заяви “Никой не уважава жените повече от мен” едва три месеца преди да бъде разпространен запис, в който той се хвали, че свободно опипва жени. А има ли несъзнателни предразсъдъци към мъжете? И те ли са прекрасни? Зависи. Жените подсъзнателно предпочитат егалитарист пред сексист или “типичен” мъж, докато мъжете по-рядФевруари 2017\nОказва се, че повечето от нас се чувстват по-комфортно в компанията на мъж бизнесмен отколкото на бизнес дама. Credit: Pexels\nко предпочитат егалитаристите. Мъжете, които работят в публичния и частния сектор, според моите проучвания подсъзнателно леко предпочитат мъже, които се грижат за домакинството, пред бизнесмените. Но когато се прави сравнение с жените, мъжете в традиционна роля – като тези, които имат власт или ръководен пост, са предпочитани. Какво можем да направим по въпроса? Защо това е от значение и какво можем да направим по въпроса? Несъзнателните предразсъдъци представляват\nпроблем особено в света на работата и образованието. Дори в една уж обективна академична обстановка, мъже кандидати за позицията на мениджър в лаборатория в един експеримент получават предложения за работата по-често и за по-голяма заплата, когато името на кандидата е Джон в сравнение със случаите, когато името на кандидата е Дженифър, въпреки че автобиографиите са идентични. Когато жените в дадена професия стават майки, те изведнъж започват да бъдат възприемани като по-малко компетентни – нещо, което не се отразява при мъжете, когато те станат бащи. Несъзнателните предразсъдъци ограФевруари 2017\nГеография Наука Психология ничават професионалните перспективи наред с други неща. Първата стъпка за справяне с това е да се осъзнае, че то представлява проблем. Естеството на нашите когнитивни и мисловни процеси означава, че всички ние сме уязвими към различни несъзнателни предразсъдъци и всеки от нас може да бъде техен обект. Например, едно изследване показва, че мъжете се представят на по-ниско ниво при провеждането на тестове за социална чувствителност (декодиране на невербалните сигнали, например), когато им е било казано, че тестът оценява социална чувствителност и обикновено жените имат по-добри резултати от мъжете. Но при мъжете, на които са казали, че тестът оценява обработването на информация, не се наблюдава по-слабо представяне. Това да сме наясно със собствените си несъзнателни предразсъдъци може да помогне. Въпреки това превенцията изисква мотивация. Ето защо, анонимизиран процес за подбор на персонал, менторство, внимателно управлявана среда за съвместна работа и обучение също могат да помогнат. Въпреки това, тъй като причината за несъзнателните предразсъдъци се корени в социалния свят, в който живеем и където научаваме асоциации за половите роли, които виждаме около нас, най-сигурният начин да ги намалим е да осигурим алтернативни асоциации. Това може да бъде постигнато чрез насърчаване на равно участие на мъжете и жените в социални роли, които традиционно се свързват с единия пол. Ако всички лекари, шофьори, детегледачки и световни лидери са разделени справедливо между мъже и жени и ние\nвиждаме това, представено в медиите и на други места, с течение на времето ще можем да развием равни имплицитни асоциации. Междувременно е нужно поне да превърнем несъзнателното в съзнателно, така че вероятността то да ни изиграе лоша шега да е по-малка. Автор: Magdalena Zawisza Източник: PopSci\nЛегендата за харамиите възкръсва с „Разбойниците” Писателят и изтъкнат изследовател Андрея Илиев тръгва по стъпките на първите магистрални бандити в новия си роман „Разбойниците”, за да разкаже премълчаната история на България!\nВ народното творчество харамиите се доближават до образите на Чавдар войвода и Робин Худ. След Освобождението и почти до 30-те години на XX век обаче те се превръщат в бич за младата българска администрация и за местното население. Най-често целта на четата е отвличане на богати турци и лоши според тях българи и християни – шпиони на турците. Новата книга на Андрея Илиев „Разбойниците” е своебразно продължение на „Последните войводи” и задълбочено изследване върху дейността на две разбойнически чети, действали през 80-те години на ХІХ век, и други две, подвизавали се през 20-те години на ХХ век. Базирана на документи от архивите, спомени на съвременници и публикации от тогавашната преса, книгата проследява съдбата на Братя Николови – известни на познавачите като първите магистрални бандити в България и „прославили” се с отвличането на царския фотограф Иван Карастоянов, както и на Яко Войвода, вилнеещ из горите край Тетевен и Луковит, Копривщенско и Врачанско. Това са и едни от хората, заради които Стамболов прокарва в Народното събрание Закона за изтребление на разбойниците. „Разбойниците” съдържа данни за всички обири, опира се на автентични източници и излага неизвестни досега факти, опровергавайки някои от официалните версии за произхода и дейността на българското разбойничество през 1887 г. Андрея Илиев е автор на 15 книги. По-известните от тях са сборниците с новели „Детектив в зоната на здрача” и „Когато един мъж е на колене”, както и романите „Епизод от войната”, „Да събудиш динозавър” и „Когато ангелите подивеят”. Лауреат на множество национални отличия. От интереса му към историята са се родили „Стрелата лети” – роман за времето на хан Омуртаг, „Защо” – посветен на боевете при Драва през 1945 година, базираният на прабългарската митология „Реваншът на Тангра” и „Сбогом, Агата Кристи” – една история, градяща връзка между изчезването на великата писателка за 11 дни през декември 1926 година и атентата в София през 1925-а. „Това е от Бога и ние тука белким сме добре, но така е наредил Господ да ни има, та да ловим лошите човеци. Които Господ накаже, той ги праща при нас.” (Toдор Николов)\nИстория Медицина Наука\nитката при Аргенторат /съвр. Страсбург/ била ключовото сражение между римските войски, командвани от цезар Флавий Клавдий Юлиан и превъзхождащите ги по численост пълчища на алеманите, оглавени от Хнодомар. Според описанието на Амиан Марцелин, вероятно се провела през август 357 г. и решила изхода на римо-германската война 356-360 г.\nПредистория През 3 век малките и разпокъсани германски племена започнали да се сливат, образувайки конфедерациите на франките /в Северозападна Германия/, алеманите /югозападна Германия/ и бургундите /Централна Германия/. Тези племенни обединения могли да моби-\nлизират значителен брой боеспособно население и представлявали сериозна заплаха за римската власт в по поречието на реките Рейн и Горен Дунав. Под наименованието алемани /от древногерм. alle manner — всички хора/ били обединени племената на свевите, маркоманите и ютунгите. Първо упоменание за тях датира от управлението на император Каракала /211-217 г./, когато последният предприел военни действия в земите им, опитвайки се да ги подчини. Алеманите се появили на историческата сцена отново през периода 260-268 г., когато в римската държава царял хаос – на изток персите разгромили римската войска при Едеса и пленили император Валериан; западните провинции се отцепили в т. нар. „Галска империя“, управлявана от местни магнати, а по-голямата част от войсковите контингенти били съсредоточени на Балканите / Февруари 2017\nРазселването на алеманите през 3-5 век и по-важните битки срещу готите и появяващите се непрестанно узурпатори/. Възползвайки се от това, през 260 г. алеманите, оглавени от техния крал Крок, плячкосали провинция Реция, и нахлули в Италия, обсаждайки Медиолан /дн. Милан/. Император Галиен /синът на Валериан/ с общо 30,000 легионера и мобилизирани местни жители успял да разгроми нашествениците, като според ромейския историк Зонара, в битката загинали 300 000 алемани /несъмнено силно завишена цифра/. За това, че победата не била окончателна говори и фактът, че инвазията на алеманите принудила римските власти опразнят т. нар. Десетинни поля / Agri Decumates/ между горните течения\nна реките Рейн и Дунав, евакуирайки цивилното население и разквартируваните там войски. Алеманите се настанили на тази територия и оттам започнали периодични набези в Галия и Италия. През 268 г. алеманите отново проникнали в Северна Италия. В началото на 269 г. император Клавдий II и Аврелиан предприели поход срещу тях и победили варварите при езерото Бенак. Използвайки ангажираността на римляните на Балканите, през 271 г. алеманите, маркоманите и ютунгите разграбили Норик, преминали Алпите и отново нахлули в Северна Италия, превземайки Плаценция. Армията им наброявала 40 000 и първоначално поФевруари 2017\nИстория Медицина Наука стигнала успехи, разбивайки легионите на император Аврелиан. Впоследствие той реорганизирал войската си и скоро след това нападнал лагера на алеманите при река Метавър, с което ги изненадал и им нанесъл решително поражение. След като привидно им обещал примирие, Аврелиан пресрещнал оттеглящите се германци при Тицин и ги унищожил напълно. През 298 г. цезар Констанций Хлор /управител на Галия и Британия/ разбил нахлулите в Галия алемани в две последователни битки, а дългогодишния противник на римляните - крал Крок постъпил на служба в щаба му и след смъртта на Констанций през 306 г. инициирал провъзгласяването на сина му Константин за император. Алеманите били усмирени за период от 50 и нападнали империята чак, когато в нея отново избухнали междуособици. Въпреки че населението на „Алемания“ се изислява само на 120-150 000 жители, това било войнолюбиво общество свикнало на непрестанни конфликти със съседните племена и Римската империя. Управлението било oсъществявано от военни кланове, начело всеки от които стояли вождове /които римският историк Амиан Марцелин нарича принцове - reguli/ - благородници, избирани за бойни заслуги. Всеки клан притежавал участък от територия, наречен pagus /кантон/, няколко кантона образували кралство /regna/, начело с крал. Структурата на това военизирано общество може да се проследи от разказа на Амиан Марцелин - нахлулите през 350 г. в Галия алемани били командвани от двама старши крале – Хнодомар и Вестралп. Хнодомар – мъж със забележителен ръст, сила и енергия бил обри-\nсуван от Амиан Марцелин като „злият гений“ стоящ зад инвазията на варварите на римска територия. Подчинени на старшите крале били още 5 краля / reges/, които управлявали кралствата /reges/, а по-долу в йерархията стояли принцовете /reguli/. Под кралската класа стояли съсловията на клановите благородници /наречени от римляните оптимати/ и воините /armati/. Воините били професионални или набрани сред свободното население. Алеманите били непримирими врагове на империята, но археологическите находки показват, че те били романизирани, живеели в къщи наподобяващи римските, носели римски дрехи и украшения.\nПоложението в Галия в навечерието на кампанията на Юлиан Към януари 350 г. Римската империя била разделена между двамата сина на Константин Велики – Констант, управляващ западните провинции и Констанций II – владетел на изтока. Въстанието на комит Магн Магненций / командващ полевата армия в Галия/, който узурпирал престола и убил Констант, довело до продължителна и кървава гражданска война. Имератор Констанций II, който по това време водел дългогодишна война с персийския цар Шапур II, прекъснал военните действия и прехвърлил 60 000-та си армия в Илирия. Магненций мобилизирал галската полева армия /около 25 000 войника/, подсилена с франкски и саксонски федерати, с което оголил Рейнския лимес. Февруари 2017\nВ битката при Мурса /351 г./ Констан- възвърнал контрола над Реция и принуций II успял да нанесе поражение на дил кралете на Южна Алемания – Вадоузурпатора, който изгубил около 24 000 мар и Гундомад да сключат мирен договойника. Загубите на Констанций в тази вор с него. В това време обаче Силван пирова победа достигали около 30 000. се разбунтувал, провъзгласявайки се за От отсъствието на римски войски в император, и Констанций изпратил среГалия се възползвали франките и але- щу него отряд протектори доместици маните, които разрушили римските начело с Урзицин /сред тях бил и римкрайбрежни укрепления в Германия и ският историк Амиан Марцелин/, коиРеция и се настанили на западния бряг то успели да го заловят и екзекутират. на Рейн. Около 20 000 римляни били За да предотврати последващи опити за пленени и накарани да обработват зе- узурпация, Констанций II назначил 23 мите на варварите. годишния си братовчед Юлиан за цезар Гражданската война продъли му поверил отбраната на жила до 353 г., когато Галия. Констанций II найЗадачата, стояща накрая успял пред Юлиан била да разбие осизк лючително татъците от трудна. Споармията на ред историМагненций ка Амиан в Алпите, а Maрцелин последният Могонциак се самоу/Майнц/, бил. РимАгрентоските загурат /Страсби от двете бург/ и пристрани възлежащите им лизали на над градове били в 60 000 отбрани алемански ръце. войници и КонстанФранките превзели ций нямал достатъчно легионната база КоМонета на император сили да води сам война на лония Агрипина /Кьолн/ Юлиан в пълно бойно два фронта. На изток пери с изключение на няколко снаряжение сите отново подновили нафорта, държани от римлянистъплението си и считайки за по-важна те, останалите крайречни укрепления войната с тях, императорът отделил за били унищожени, а разквартируванизащита на Галия около 13 000 войника, те в тях гранични гарнизони /limitanei/ под командването на магистъра на кон- избити. Източните и централни части ницата Силван /франк по произход/. От на Галия били наводнени от варварски щаба си в Медиолан императорът пред- банди, които грабели мирното населеприел поход с около 30 000 армия и си ние и опожарявали градове и села. Февруари 2017\nГалският поход на цезар Юлиан Юлиан се оказал способен пълководец. През зимата на 355-356 г. той съсредоточил войски във Виена /дн. Виен/ и установил връзка с командващият конницата /magister equitum/ Марцел, чийто комитат /мобилна армия/ зимувал в Реми /дн. Реймс/. За да се съедини със силите на Марцел, Юлиан предприел рискован поход през гъмжащата от алемански банди територия, той даже изненадал и разбил значителен техен отряд, обсаждащ Аугустродунум /дн.\nОтен/. След като съединил силите си с тези на Марцел, Юлиан решил да възстанови римския контрол в провинцията, но попаднал в засада при Decem Pagi /дн. Диез/. Ариегардът му, съставен от два легиона бил атакуван внезапно от голяма германска банда. От пълно унищожаване ги спасил отряд ауксилия палатина. Достигайки Бротомаг /дн. Брюмат/ Юлиан разгромил друг алемански отряд. Решил обаче, че силите му са недостатъчни за по-нататъчно напредване срещу алеманите, той се върнал нагоре по поречието на Рейн, за да възстанови римските укрепления и стените на опустошената Колония Агрипина. След като сключил мир със франките, цеза-\nРейнският лимес през 4 век Февруари 2017\nИстория Медицина Наука рят подсигурил провинция Долна Германия и събрал всичките си сили, за да се разправи с алеманите. За зимен лагер той избрал град Сенони /дн. Сенс/, но разквартирувал част от войските си в Реми. Възползвайки се от това алеманите обсадили Сенс, но тъй като не могли да превземат града, след месец отстъпили. През това време намиращият се наблизо Марцел не се притекъл на помощ на обсадения Юлиан, за което впоследствие бил обвинен в страхливост и освободен от поста си. През 357 г. Констанций планирал да проведе голяма настъпателна операция срещу алеманите. Юлиан трябвало да атакува противника откъм Рейн, а командващият пехотата /magister peditum/ Барбацион с 25 000 армия да напредне откъм Августа Раурика /в Реция/. В това време голям отряд алемани успял да премине между двете римски армии и да нахлуе дълбоко в Галия чак до Лугудунум /дн. Лион/, разграбвайки долината на р. Рона. Гарнизонът на града обаче им оказал достоен отпор и след като не могли да превземат Лугудунум, варварите започнали да се изтеглят обратно към Рейн. Юлиан ги пресрещнал и унищожил по-голямата част от тях. Много от варварите се пръснали по рейнските острови, затова римските помощни войски и флота организирали прочистване и унищожаване на укрилите се там бегълци. За да спре бъдещи набези, Юлиан възстановил стратегическата крепост Tres Tabernae /дн. Саверн/. В това време Барбацион бездействал и не се опитал да нападне минаващите покрай него грабителски отряди. Вероятно от завист към военната слава на младия цезар, той по\nвсякакъв начин се опитвал да противодейства на Юлиан и да предотврати обкръжението на основните сили на противника. А когато алеманите нападнали армията му, докато последната все още строяла лагерни укрепления и събирала фураж, той безславно я изтеглил обратно в Италия, оставяйки по-голямата част от обоза си в ръцете на противника.\nСилите на Юлиан Останал сам в Галия, Юлиан разполагал с армия от около 13 000 човека. От приблизителното описание на Амиан, можем да заключим, че в нея участвали следните подразделения: 3 палатински легиона /Ioviani, Herculiani, Primani/ и 2 полеви легиони / legio comitatenses/, които Амиан именува под общото име Moesiaci. Легионите в късната армия били отряди с численост 1000-1200 войника. 7 единици ауксилия от по 500 човека: елитните auxilia palatina на Heruli, Batavi, Reges, Cornuti, Brachiati, Petulantes и Celtae, които били съставени в по-голямата си част от варвари на римска служба. Стрелци - в късноримската армия те били зачислени към всеки легион. Кавалерия - 4 отряда дворцови схоли /Scholaе palatinae/ - две подразделения тежковъоръжени катафракти /Equites cataphractarii/ с обща численост 360 кавалериста, Equites Gentiles, Equites scutarii и леки конни стрелци: Equites Dalmatae и Equites sagittarii - вероятно от по 500 конника Балистарии - подразделение, разполагало с метателни машини. Февруари 2017\nПри описанието на битката, Амиан Марцелин споменава, че на левия фланг на построената армия се разполагал Север с три подразделения ауксилия, но не дава информация за имената на тези части. Възможно е това да са били местни галски отряди. Юлиан имал и конен отряд от 200 схолария – неговата лична охрана.\nБитката Седемте алемански крале – старшите Хонодомар и Вестралп и подчинените им Урий, Урзицин, Серапио, Суомар и Хортар успели да съберат при Аргенторат /дн. Страсбург/ около 35 000 воина /от тях 6000 кавалерия/. От дезертьори те узнали за малобройността на\nримската войска и изпратили на Юлиан посланици с ултиматум, в който искали да се признаят завоеванията им в Галия. Юлиан задържал пратениците и след като завършил строежа на укрепленията по поречието на среден Рейн, изминал с армията си 21 км. до позициите на варварите. Виждайки врага, войниците му настояли да влязат веднага в бой, въпреки че било пладне и те не били отпочинали от марша. Въодушевлението на войниците било подкрепено и от командния състав, и Юлиан, след като произнесъл окуражаваща реч пред войската, заповядал настъпление. Римската армията напреднала към предварително избраното от Хнодомар място на сражение край Аргенторат – леко полегат хълм на няколко километра от река Рейн, покрит с жито. Февруари 2017\nГерманският крал бил предупреден от съгледвачите си за приближаването на римляните и построил войската си на билото на хълма, за да им даде предимство при атака. Десният фланг на алеманите опирал в гора, където в засада били разположени допълнителни отряди. Германците изградили и ровове, за да препятстват римското настъпление. Тук командвал племенникът на Хнодомар – Серапио, който въпреки младостта си бил утвърден военен авторитет. Самият Хнодомар, наясно със заплахата от римската тежка кавалерия, командвал левия фланг на германците, където разположил цялата си конница, между които скрил и лека пехота. Комбинираните действия между пехотинец и конник били изпитана германска тактика още от 1 в. и те успешно се противопоставяли на по-добре въоръжения\nи защитен противник, както отбелязва Амиан. Строят на германците вероятно бил разделен на отряди /pagi/ от по 800 човека, командвани от своите принцове. От своя страна Юлиан разположил пехотата си в две линии. Първата била съставена от легионите на Ioviani, Herculiani, и вероятно два легиона Moesiaci. Откъм десния фланг се разполагали отрядите на ауксилията - Cornuti, Brachiati, а левия фланг прикривали Heruli и Petulantes. На дясното крило на армията били съсредоточени всички конни подразделения: Equites cataphractarii, Equites Gentiles, Equites scutarii, Equites Dalmatae и Equites sagittarii. Юлиан много разчитал на тях да осъществят бърз пробив в редиците на противника и да решат веднага изхода на битката. Следвали излъчените от Февруари 2017\nвсеки легион стрелци, а в резерв били наредени legio Primani, и ауксилиите на Batavi, Reges и Celtae. На левия фланг се намирал и Север с неговите отряди. Това била стандартна римска тактика: втората линия същевременно е служела и за резерв, който да е в състояние да се намеси както ако врагът заплашва да пробие предната, така и да се възползва от възможностите, които възникват / например да направи обход и да обкръжи противника/. Самият Юлиан с 200те си конника явно се намирал между двете линии, за да дава наставления и да поддържа духа на войниците в критичните точки. След като двете армии били строени по този начин алеманите поискали от кралете и вождовете си да слязат от конете и да се бият в строя с тях. Хнодомар\nи другите се подчинили, но по този начин германското ръководство изгубило мобилността си и не можело да реагира бързо на променливата обстановка по време на боя. Сражението започнало със обстрел и съвместно нападение на германската кавалерия и пехота върху римските катафракти. Тактиката на германците дала резултат – няколко ездача били свалени, командващият поделението трибун бил убит, а римляните се паникьосали и разбягали. Пълното помитане на дясното крило било предотвратено от помощните войски на Корнутите и Брахиатите, които удържали строя си плътен. Катафрактите били спрени с укори от Юлиан и се прегрупирали зад пехотната линия. Според Зосим един от отрядите, който не се подчинил и откаФевруари 2017\nзал да се върне в боя, впоследствие бил наказан да носи женски дрехи. Въпреки, че римската кавалерия избягала, германските конници и пехота не успели да се възползват и да заобиколят римския фланг, тъй като на помощ на първата линия се притекли помощните войски от резерва – Batavi и Reges. Но в центъра германците, окрилени от напредването на лявото крило, атакували яростно римската линия, с надеждата да пробият стената от щитове, използ-\nотбрани воини, предвождани от вождовете си/, вероятно направил клин /или т. нар. свинска глава - caput porcinum/, с което успял да пробие първата редица. Въпреки това линията на римляните не се разпаднала и двете половини съумели да запазят строя си. Пробилите германци били посрещнати от втората линия, оглавена от легиона на Приманите. Те се сражавали /според описанието на Амиан/, както това правели класическите легионери: прикривайки се зад щито-\nвайки физическата си сила и численото превъзходство. Римляните обаче запазили строя си като направили дори костенурка, обсипвайки врага с многочислени метателни оръжия и нанасяйки му тежки загуби. В отчаян опит да вземе превес в битката елитен алемански отряд /съставен от\nвете, поразявали враговете с мушкащи удари. Приманите изтласкали оределия и обезкървен противник обратно и запълнили пролуката в строя. На левия фланг магистърът на кавалерията /magister equitum/ Север командващ три поделения помощни войски, заподозрял засадата в гората запазил Февруари 2017\nИстория Медицина Наука изходната си позиция. Амиан не споменава повече участието му битката, но най-вероятно той се е присъединил към съратниците си от центъра в победното им настъпление срещу бягащия противник. След упорита ръкопашна схватка постепенно римските флангове обхванали германците, които сломени от понесените загуби в края на краищата побягнали в безпорядък, преследвани и избивани от римляните. Много от тях били посечени от римската кавалерия и пехота /според Амиан на полето останали 6000 човека/, а голяма част панически се издавила при опит да преплува Рейн. Либаний посочва общо число на загиналите – 8000. Римляните изгубили 243 войника и 4 трибуна /двама от които командвали катафрактите/.\nПоследствия Хнодомар със свитата си се опитал да се спаси в бившата римска крепост Конкордия /на около 40 км. от Аргенторат/, където бил приготвил в случай на поражение съдове за евакуация през реката. Отрядът му обаче бил настигнат от римляните и се предал. Помилван от Юлиан, германският вожд бил изпратен в двора на Констанций в Милан, където не след дълго умрял. След решителната си победа Юлиан бил провъзгласен от въодушевената си войска за Август /император/, но отказал титлата, опасявайки се, че така ще възбуди завистта на Констанций II. Римляните възстановили разрушените укрепления по Рейн и дори прехвърлили реката, опустошавайки вла-\nденията на алеманите. В изоставените Декуматски поля /Agri Decumates/ Юлиан построил форт, където настанил гарнизон и сключил примирие с варварите. На следващата година Юлиан разорил селищата на франкските племена салии и хамави по поречието на долен Рейн и ги задължил да плащат данък на империята. След това той отново се прехвърлил в земите на алеманите, където новите старши крале Хортар и Суомар му засвидетелствали покорството си, обещавайки да снабдяват войската му с продоволствие и да му върнат всички пленени римляни. През 359 г. Юлиан възстановил седем укрепления по Рейнския лимес, използвайки доставените му от алеманите строителни материали и работници. След това прекосил отново реката и опустошил земите на Урий, Урзицин и Вестралп, които също били принудени да сключат мирен договор и да върнат отвлечените от Галия римски граждани. Така по-голямата част от Алемания била омиротворена. Категоричната победа на римското оръжие усмирила алеманите и франките по Рейнския лимес за близо 10 години, а опитите им да проникнат в Северна Италия завършили с катастрофални поражения, нанесени им от императорите Валентиниан I /през 368 г./ и Грациан /през 378 г./. За тея, дето не са почитатели на четенето, а се кефят поовече на екшъна, феновете на BI са се постарали да възстановят виртуално и тази битка :)\nCredit: JIM RICHARDSON, NATIONAL GEOGRAPHIC CREATIVE\nАрхеолозите са потвърдили ключови детайли от норвежките устни предания (но не драконите, елфите и троловете) Батавски воин от 1 в. пр. н. е.\nПревод: Никол Николова В телевизионните сериали, от „Викинги“ до „Игра на тронове“, ледената пустош на Севера осигурява фон на драматични, често насилствени истории на крале и воини, дракони и тролове. Източникът на много от тези драми са Исландските саги. В новата си книга Beyond the Northlands: Viking Voyages and the Old Norse Sagas историчката Eleanor Rosamund Barraclough изследва света на сагите, разнищвайки фактите от измислиците, за да покаже, че животът на скандинавските хора не е бил изпълнен само с изнасилвания и грабежи. Намирайки се в дома си в Дърам, Англия, тя обяснява, че Щатите трябва да честват Лейф Щастливеца, вместо Колумб, защо руснаците не харесват идеята, че Русия е открита от викингите, и как страховитото изтезание, познато като Кървавия орел, може да е по-скоро поетическо хрумване, отколкото историческа практика. Пишете, че „викингите винаги са имали репутация на „лошите момчета“ на средновековния свят“. Време ли е да преосмислим това предубеждение? Идеята, че викингите са лошите момчета на средновековния свят, ни\nвръща обратно в него. Първият голям набег на викингите е през 793 г.н.е. на остров Линдисфарн, където се намирали Линдисфарнските евангелия. Но е важно да помислим откъде знаем за това нападение – от Англосаксонска хроника, която е била написана сто години по-късно, по времето на крал Февруари 2017\nТайна рецепта на викингите. Тези исландци споделят рецепта за гнила акула, която датира от времето на викингите\nАлфред, който е известен като вечен противник на викингите. По същото време силно набожен англосаксонски духовник в двореца на Карл Велики на име Алкуин, изпраща писма до абата на Ландисфарн, в които пише: „Никога досега до бреговете ни не е достигал такъв ужас. Спомни си думите от пророчествата – злото идва от север“. Така че от самото начало я има идеята, че викингите са божието наказание за извършените грехове. Когато казваме „викинги“, ние мислим за всеки обитател на средновековния скандинавски свят. Но викинг буквално означава нашественик, това е длъжност. Хората, които живеят на север по време на епохата на викингите, наистина нападали и ограбвали. Но те са много повече от това. Те пътували надалечее. Колонизирали Северния Атлантически океан, част от Шотландските острови, Исландия. Те минали през Атлантическа Скандинавия и по руските плавателни канали. Основали колония в Гренландия, която оцеляла 500 години и стигнали чак до\nкрайбрежията на Северна Америка. Колумб се почита като човекът, „открил“ Америка. Но Винландските саги подсказват, че американците всъщност трябва да честват деня на Ерик Червения (Ерик Торвалдсон). Ами, по-скоро деня на Лейф Щастливеца, който е син на Ерик Червения. Гренландия е заселена някъде през 895 г.н.е. първоначално от Ерик Червения. Знаем това предимно от Винландските саги – две исландски саги на име Сага за Ерик Червения и Сага за гренландците. Тъкмо тези саги са основният ни писмен източник за това как северните гренландци, едно поколение след Ерик Червения, са отпътували от Гренландия и са достигнали бреговете на Северна Америка – първо Бафинова земя, след това Лабрадор, който те нарекли Маркландия – „гориста земя“, и накрая Нюфаундленд. Но до 60-те години, Винландските саги са били единственият източник на информация за тези пътешествия. Февруари 2017\nХората не били сигурни дали наистина са се случили. През 60-те години археологическите разкопки в края на Нюфаундленд в L’Ans-AuxMeadows, показали ясни свидетелства за скандинавски посетители. Не бих казала заселници. Има дълги къщи, но те изглеждат по-скоро като зимни местообитания, където можели да поправят корабите си, а след това да продължат на юг. Имало е и жени на тези пътешествия. В една сага се говори за жена, която е родила дете там, което я прави първата европейска жена, родила в Северна Америка. Интересното е, че в миналото, дори преди археологическите доказателства, американците много държали на това наследство от викингите. До края на 19 век имало много картини, които показвали едър романтичен\nсеверняк, който минавал през лодките им. Има също много фалшификации и имитации, защото ако не можеш да откриеш миналото, го създаваш. Имало фалшиви рунически камъни, изкопани в Минесота, фалшиви оръжия, и разбира се, фалшификация на Картата на Винланд (Винланд е име, дадено на Северна Америка от скандинавските народи в началото на 11 век – бел. ред.). Наричаш сагите „Безподобното световно повествователно наследство на Средновековна Исландия“. Факт ли са или измислица? Сагите са били написани в Исландия през 13 век и продължавали да бъдат писани и преписвани. В някои отношения средновековният период не приключил в Исландия до 20 век. Февруари 2017\nИстория Медицина Наука „Сага” идва от норвежката дума sayer, което означава „да казваш“. Това дава обяснение за произхода на сагите. Те не били просто измислени от някой преписвач през 13 век, а след това записани. Имат дълга история на устните предания, която връща векове назад. Това са разказвани и преповтаряни истории, преминавали през поколенията. Но това не ги прави истински факти. Историите се променят, адаптират се, биват разкрасявани, някои факти отпадат от тях, добавя се информация. Така че до времето, в което са били записани, било много трудно да се разграничи факт от измислица. Троловете и джуджетата са ни познати от „Властелинът на пръстените“. Драконите – от важната нишка в историята на „Игра на тронове“. Сагите са пълни с тях, нали? Те наистина се появяват в сагите, но сагите могат да бъдат и доста реалистични. Не всички са изпълнени с дракони и елфи. Интересното е, че те били част от норвежкия светоглед. Когато се появяват, не са непременно фантастични. Може да има нормален епизод от сагата, в който някой има сън или преминава през планина, и внезапно се появява създание. Идеята, че троловете се крият точно встрани от периферното зрение, е доста често срещана. Далечният север винаги е имал свръхестествени, дори диаболични асоциации, които стигат чак до Библията. Виждаме го в англосаксонския светоглед чак до\n19 век и в „Снежната кралица“ на Ханс Кристиян Андерсен. Колкото пó на север отиваш, толкова понегостоприемен става пейзажът. Има планини и дълбоки пукнатини в ледниците, странни скални формации. Затова е по-лесно да си представиш, че в тези свирепи части от света единственото нещо, което може да живее там, са нечовешки същества като троловете. Една от изненадите в книгата ти е това, че викингите пътували и на изток, и по сушата също, до днешна Русия. Разкажи ни за тези пътувания и защо руснаците омаловажават връзката с викингите? Първоначалният устрем към Русия от норвежкия свят дошъл от хората, разположени на изток: в частност, шведите. Те прекосили Балтийско море и след това се насочили към руските плавателни канали. Ако искаш да знаеш накъде отиват норвежците, последвай парите. [Смее се] Има огромни количества ислямско сребро, които се носят по плавателните канали по време на средните векове и норвежците ги следват. Те носят и свои неща, с които да търгуват – като козина и кожи, които се продавали скъпо. Водели и роби, които са друга причина да съществуват всичките тези нападения и насилие. Думата „Русия“ изглежда е произлязла от терминът rus, който, поне в оригинал, идва от Швеция или някоя част от норвежкия свят. Тези норвежки племена създали Киев и държавното устройство, познато като Киевска Февруари 2017\nИстория Медицина Наука Рус, основата на днешна Русия, Беларус и Украйна. Но по време на Съветската ера, не било много хубаво да обясняваш, че основата на нацията ти е създадена от европейци. Искаш да бъде построена от славяни, твоите хора, в опозиция на Европа. Но ако погледнеш първите археологически слоеве от търговските градовете, като Стара Ладога в далечния север, има ясни норвежки елементи. Една от най-страховитите сцени от телевизионния сериал „Викинги“ е когато главният герой, Рагнар Лодброк, реална историческа фигура, подлага един от враговете си на изтезание, познато като Кървавият орел. Какво е това? И наистина ли е съществувало? Чувствителните читатели да отвърнат поглед. Кървавият орел е особено ужасяваща\nформа на изтезание и убийство, при която разрязваш гръбнака на жертвата, обръщаш ребрата, след това вадиш белите дробове, които изглеждат като криле на орел. Учените спорят дали това наистина се е случвало, защото оригиналният източник на информация са няколко скалдски стиха. Skald е норвежки поет, така че скалдските стихове са писани от норвежки поети, обикновено дворцови. Една от характеристиките на скалдските стихове, е че са невероятно заплетени, като загадъчна кръстословица. Ако има указание, което изглежда като Кървав орел в скалдките стихове, е доста вероятно да е поетическа измислица. Роберта Франкс от Йейлския университет се опитва да докаже, че Кървавият орел е просто идеята за мършоядна птица, която дращи по гърба на умрелия. Ако оставяш много трупове след себе\nВикингите пътували надалече – от Русия до Северна Америка, но те вероятно не стигнали до Петерсбург, Аляска, където се намира тази реплика на викингски кораб и празнуват норвежкото наследство на града. MACDUFF EVERTON, NATIONAL GEOGRAPHIC CREATIVE Февруари 2017\nИстория Медицина Наука си, значи си добър воин. Към това се отнася Кървавият орел. Но когато покъсни писатели направили истории в проза по тези скалдски стихове, изглежда са го интерпретирали буквално. Така че е много вероятно да не е имало подобно нещо като ужасяваща форма на изтезание, а е израсло в сказанието. Предполагам, че не си фен на телевизионния сериал „Викинги“? Обожавам го! Възхитителен! Те правят толкова много проучвания! Например, когато отплаваха в първия епизод на първия сезон, в опит да намерят Британските острови, те казват: „Как ще се движим, толкова е мъгливо?“ Тогава показват това нещо, което наричат слънчев камък. Идеята е, че можеш да видиш от къде идва светлината и това може да те насочи. Има много дебати дали такъв камък наистина е съществувал. Има писмени свидетелства за това. Но не са открили никакви примери от други викингски контексти. Но представата, че не са знаели за съществуването на Британските острови е пълна глупост! [Смее се] Те търгували от години.\nбиблиотеките за отегчителни. [Смее се] Така че отиването до Гренландия беше част от причината да искам да напиша книгата. Бях там две лета. Първото лято го прекарах на гърба на исландско пони с гид – една удивителна жена. Предприехме мъчителен преход от една норвежка руина до друга, като оставахме в гренландски ферми, които обикновено бяха на същото място като руините. По-късно се качих на ферибот за три дни и достигнах брега над Северния полярен кръг на място, наречено Илулисат, което е в културното наследство на ЮНЕСКО, защото има много айсберги. Може дори да е фиордът, от който се е откъснал айсбергът, виновен за потъването на Титаник. В Гренландия виждах археологическите доказателства за гледките от свят, който бях срещала в сагите – фермите, описани в някои от сагите, фиорда, на който живеел Ерик Червения. Стоях в съседство до неговата ферма! Нещо повече, това ми даде усещането колко необикновени са били тези хора, колко далече са отишли, колко опасно е било, колко безстрашни и смели били, за да стигнат до ръба.\nТи си академик, но си оставила бягството от действителността, за да правиш проучвания за тази книга. Разкажи ни за найсъществените части от твоите пътувания и как работата по книгата промени представата ти за викингите. Не съм голям фен на бягството от действителността. Намирам Февруари 2017\nАлберто Анджела Алберто Анджела (1962) е италиански палеонтолог, журналист, документалист и блестящ популяризатор. От дете обикаля света с баща си, известния телевизионен журналист Пиеро Анджела, научава няколко европейски езика и придобива огромна космополитна култура. Автор е – съвместно с баща си и самостоятелно – на десетина научнопопулярни труда, сътрудничи на вестниците „Ла Стампа“, „Айроне“, „Епока“, води предаването „Одисей“ по италианската телевизия RAI.\nТрите дни на Помпей 24 октомври 79 г. сл. Хр. Обикновен петъчен ден в Помпей, град с население от около дванайсет хиляди души. Те, както и безброй много други в империята, работят, отиват в термите, любят се. Но ето че в 13 часа от намиращия се наблизо Везувий се отприщва енергия, равна на тази на петдесет хиляди атомни бомби. За по-малко от двайсет часа под изгарящ потоп от прах и газ Помпей е задушен от шест метра пемза, докато близкият Херкулан е погребан под слой от двайсет метра компактна кал. Хиляди мъже и жени се опитват да избягат, призовават боговете, но загиват в ужасни мъки. И едва в съвременната епоха ще бъдат открити телата на някои от тях, сгърчени в последните мигове на отчаяното си бягство. След много години, прекарани в изучаване на областта около Везувий, с помощта на археолози и вулканолози италианският палеонтолог, журналист, документалист и блестящ популяризатор Алберто Анджела (р. 1962 г.) възстановява като в предаване на живо дните, които са белязали трагичната съдба на Помпей, проследявайки час по час живота на своите исторически съществували персонажи – богатата матрона Ректина, циничен банкер, амбициозен политик… Изпъстрено с детайли и осъвременено с последните научни изследвания, това е емоционално пътешествие в античния свят, потресаващ репортаж от една трагедия, уникална книга, която се чете като роман и притежава задълбочеността на научен труд.\nМедицина Наука Хуманитаристика\nХристо Каменов Резюме:\nВ статията се разглеждат въпроси, свързани с историческото развитие на рефлексивното познание. Представят се различни дефиниции за рефлексивното познание с философски, психологически и педагогически аспект. Представени са основни характеристики на различните видове рефлексия: интелектуална, личностна, професионална, праксилогическа. В заключение се посочва, че в науката все още няма единно формално прието определение за понятието „рефлексия, а авторът се придържа към определенията за рефлексия, формулирани от В. Василев. От началото на 80-те години на ХХ век в редица страни по света, включително и в България, се наблюдава значително нарастване на психологическите и педагогически изследвания върху психичния феномен рефлексия, което води до обособяване на ново научно направление – „Психология и педагогика на рефлексията”. Като специфична човешка способност за себепознание, чрез която се постига разбиране за особеностите на собствената познавателна дейност и за качествата на собствената личност, рефлексията подпо-\nмага интелектуалното, професионалното и цялостното личностно израстване на индивида, която се явява условие за попълна самореализация на личността и поефективно да се стимулира собствения потенциал за саморазвитие. Понятието „рефлексия“ произлиза от латинската дума reflectere, която в буквален превод означава – отразявам, оглеждам. Първоначално тя възниква в полето на философската наука, с което се описва процесът на мислене за всичко, което се случва в собственото ни съзнание; това е Февруари 2017\nМедицина Наука Хуманитаристика функция на самопознанието – разкриване на съдържанието на своя вътрешен (духовен) свят (Хаджиали, 2011, http://compass. uni-plovdiv.bg). В различните философски системи този проблем има различно съдържание. Според Кратък философски речник рефлексията е “самопознание на мисленето; в най-широк смисъл – самообоснование. Размишление, самонаблюдение, анализ на собствени мисли и преживелици; отзвук” (http://philosophy.evgenidinev.com). Може да се твърди, че рефлексията има важна роля в познанието, т.е. тя е източник на сложни идеи на рационалния опит. Според Дж. Дюи тя спомага познавателния процес да се обвързва с приложение на знанията в практиката (Дюи, 2002). В психологическата литература рефлексията се определя като субективна форма на съществуване на психичното, тя е в основата на формиране на личността, счита се като необходима съставка на общите когнитивни способности. В психологията рефлексията се разглежда най-общо в два плана: индивидуално-психологически и социално-психологически. В първия случай личностната рефлексия е познавателна процедура, система от изследователски актове на човека, насочена към себе си. Във втория случай – рефлексията на междуличностните отношения се третира като процес на осъзнаване от човешкия индивид как се възприема, разбира и преценява от партньорите в общуването (Десев, 2003, с. 492). Принос при изучаването на рефлексията и нейната генетическа връзка с мисленето имат: Ед. Клепаред (с формулираните от него “закони за осъзнаването”); Ж. Пиаже с връзката между речта и мисленето на детето, като при характеризирането на интелектуалното развитие на детето въвежда понятието “рефлексивна абстрак-\nция”. Според Ж. Пиаже рефлексията се появява спонтанно на определен стадий в развитието на интелекта на детето (около 12 г.) и не се поставя въпросът за целенасоченото ѝ формиране); С. Л. Рубинштейн с книгата си “Човекът и светът”, където рефлексията се разбира като “основен интелектуален механизъм за регулиране на собствената дейност и на собствените действия, съобразно осъзнатите цели на човека” (Рубинштейн, 1997, с. 347-349); В. В. Давидов, който пръв поставя въпроса за активното и целенасочено формиране на рефлексията още в начална училищна възраст; А. Леонтиев говори за съответствие между вътрешна и външна дейност, но дава приоритет на външната дейност. Според него личността е това, което “човек прави то себе си, утвърждавайки своя човешки усет (Леонтиев, 1997, с. 224). Л. С. Виготски няма свое оригинално разбиране, а следва линията на Хегел. Но ако се приложи върху рефлексивната му теория за висшите, културно обусловени психични функции, може да се обогати значително разбирането за нейната същност и генезиса ѝ (Виготски, 2005). В своя труд “Рефлексията в познанието, самопознанието и практиката”, В. Василев определя рефлексията като “социокултурно обусловена, инструментална интелектуална процедура (процес, набор от осъзнати и контролирани умствени действия), насочена и осмислена към самопознание: познание за собствената познавателна дейност и на собствената личност. Рефлексията също е мисловен диалог с другия, при което се възпроизвежда логиката и съдържанието на мисленето на партньора… Рефлексията е и мислено представяне и контрол върху реализацията на знанията и качествата на субекта в практическата му дейност” (Василев, 2006, с. 99). В най-общ смисъл, теорията за рефлеФевруари 2017\nМедицина Наука Хуманитаристика ксията разкрива най-ценното за човешкото мислене и самопознание, за човека като активен субект на опознаването на света и на самия себе си. Чрез рефлексията личността сменя позициите си в процеса на дейността, достига до умението да сменя гледните си точки и по този начин постига по-голяма ефективност, по-пълно единство между съзнание и поведение. В педагогически аспект изследователите насочват своето внимание към определяне влиянието на различни педагогически фактори, влияещи върху формирането и развитието на рефлексията, към създаване на иновационна следа, стимулираща пораждането на различни иновации. В този смисъл, много изследователи считат, че рефлексията като основно психично новообразувание възниква още през начална училищна възраст в рамките и в структурата на учебната дейност – като неин продукт и условие (Г. Пирьов, Л. Десев, В. Василев, М. Георгиева, Ем. Василева, П. Николов, Р. Стаматов, В. Милушев и др.). Така например, според П. Николов, който говори за професионално-педагогическа рефлексия, тя е „...осмислянето на достигнатото равнище на професионално-педагогическото развитие” (Николов, 1985, с. 14). Л. Десев определя рефлексията като “отражение на отражението (познание на познанието), като когнитивен или познавателен процес с функции – ориентация и регулация”. Рефлексията е сложно психологическо и личностно новообразувание, което възниква в начална училищна възраст и дава възможност на ученика да “обсъжда” основания и критерии за собствени избори, оценки, действия, постъпки, да осмисля постижения в дейността и поведението си (Десев, 2003, с. 491). Ем. Василева характеризира началната училищна възраст като я свързва с “Аз-позицията на\nмалкия ученик – интензивно затвърждаваща се връзка между самоуважението на детето и достигнатите резултати в хода на разнообразната учебна дейност (Василева, 2004, с. 56). Р. Стаматов споделя мнението, че рефлексията се проявява като средство за осмисляне на движението в отделните разбирания. В акта на разбирането рефлексията се развива като процес, който осигурява прехода от неразбиране към разбиране. Рефлексията е организация на дейността на съзнанието (самосъзнанието), което се стреми да очертае смисъла на своето съществуване, възможностите за реализирането на собствената си субективност (Стаматов, 1998, с. 28). За М. Георгиева рефлексията е характеристика не само на теоретичното мислене, но може да бъде и метод за формиране на специални умения за учене и развитие на ученика (Георгиева, 2001, с. 12-13). Рефлексията се характеризира с интензивно умствено занимание, с преодоляване на трудности при решаване на задачи, със самоизменение и развитие на ангажираните в него личности. В процеса на такава дейност, ученикът (субектът) (пак там): • се ориентира в задачата чрез анализ; • актуализира необходимите знания; • използва ги в процеса на решаване на задачи; • съставя хипотези; • прилага и варира с познати знания и учения; • открива нови решения; • проверява ги; • прави изводи за собствената си дейност. Рефлексията у човека, протичаща на ниво мисъл, може да допринесе за: модифициране на поведението; самосъзнанието на човека да достигне повече свобода относно обкръжаващата го среда; способФевруари 2017\nМедицина Наука Хуманитаристика ността да разкрива своите представи и да осъществява техния пренос. Според някои автори (П. Николов, Р. Стаматов, В. Василев и др.), рефлексията може да се появи и в предучилищна възраст. На базата на редица свои и чужди изследвания (Р. Стаматов, В. Василев), отъждествявайки рефлексията като процес или цялостен акт в генезиса й, разграничават следните нива, които едновременно се появяват и като условия за процесуалното ѝ разгръщане. Първото ниво се свързва с произволното спиране , явяващо се при забрана, трудност, второто – с фиксация на прекратено действие, третото – с осъзнаването, четвъртото – с обобщаването на обективното съдържание (Слободчиков, Василев, Стаматов, 1990) Според специализираната психологическа литература се приема, че рефлексията бива няколко вида: интелектуална, личностна, праксиологическа, съдържателна, формална и др. Преобладава мнението, че “първоначално се формира предимно интелектуалната рефлексия, т. е. личността осъзнава собствените си познавателни действия и техните основания, като на по-късен етап рефлексията постепенно се усъвършенства в съдържателен план (преход към личностна, праксиологическа и др.) и се превръща в една от основните предпоставки за успешна учебна дейност” (Василев, 2006).\tОсновополагащите идеи за разграничаване на личностния тип рефлексия се съдържа в концепциите на много влиятелни автори: Й. Фихте, Г. Хегел, Ж. Шарден, К. Ясперс, С. Л. Рубинщайн, В. И. Слободчиков, С. Ю. Степанов, И. Н. Семьонов. Някои от тези идеи са непосредствено формулирани, а други трябва да се експлицират чрез аналитично преобразуване.\nИнтелектуална рефлексия Най-разпространеното описание на интелектуалната рефлексия се изразява с фразата (мислене за мисленето). Чрез интелектуалния рефлексивен анализ се осъзнава собствената познавателна дейност и съставящите я действия. Извършва се процес на осмисляне на връзката между осъществените действия и усвоените знания, както и обратното – получените знания в резултат на какви действия са усвоени. Интелектуалната рефлексия служи за анализиране на схемите и моделите, чрез които са усвоени знанията, откриване на силните и слаби страни и разработването на нови, усъвършенствани схеми и модели. Видове интелектуална рефлексия – интелектуална рефлексия в обучението (учебна интелектуална рефлексия) и интелектуална рефлексия в науката (научно-изследователска рефлексия) (Василев, 2006). Личностната рефлексия може да се операционализира глобално като се отнесе към самоорганизация на Аз-а, когато той пристъпва към целенасочено и осъзнато самопознание. Посредникът, който свързва Аз-а с външния свят и който му позволява да се съотнесе и съизмери с него и чрез него, е собствената дейност на субекта: нейният личностен смисъл, нейното предметно съдържание и нейните процедури. Така в теоретичен план разграничаването на Аз и не-Аз става модел и за особеното рефлексивно осъзнаване на Аз-а едновременно и като субект, и като обект на собственото си самопознание (пак там, с. 144-149). Въз основа на процесите за личностно самопознание и мнението на редица специалисти е възможно да се разграничат следните видове личностна рефлексия, които ние възприемаме като основопоФевруари 2017\nМедицина Наука Хуманитаристика лагащи в настоящото изследване: – рефлексия върху действията (постъпките) и дейностите на личността; – рефлексия върху качествата на личността (Василев, 2006). Основополагащите идеи за разграничаването на рефлексията като диалог, като отделен тип и разкриването на нейната същност се съдържа в концепциите на Ед. Хусерл, Ж. Пиаже, Ю. Хабермас и др. Някои от тези идеи се нуждаят от прешифроване и интерпретация, а други твърде директно посочват или описват феномена. Знаменитата теория на Ж. Пиаже за детския егоцентризъм и за колективните монолози, наблюдавани в съвместната дейност на децата също е източник на идеи за диалогова рефлексия. Рефлексията като диалог предполага способност на субекта да се раздели с гледната си точка и да заеме гледната точка на партньора – това е обратното на егоцентризма; рефлексията изисква в хода на диалога да се съобразяват и синхронизира собственото мислене и поведение с мисленето и поведението на партньорите – обратно на колективните монолози. Способността към децентрация – ключова за теорията на Пиаже идея, е ключ и за разбирането, и за формирането на диалогова рефлексия. Рефлексията като диалог твърде отблизо кореспондира с известната концепция за социалния интелект, поради което последната може да бъде отнесена към поредица от основополагащи идеи. За пръв път я изказва Торндайк, който приема социалния интелект като обща способност на човека да разбира другите хора и да постъпва мъдро в отношенията си с тях (пак там, с. 161-175). Праксиологическата рефлексия – дори в по-голяма степен от личностната – може да бъде приета за критерии и измерител на социалната и психологическа зрялост\nна даден човек, тъй като тя му позволява да предвиди последиците и резултатите от собствените му постъпки, решения, позиции. Една особено ценна основополагаща идея за разграничаването на праксиологическа рефлексия се съдържа в знаменитата концепция на Хегел за отчуждаването на идеите и тяхното опредметяване в реалното битие на човечеството и на отделния човек. Според Дж. Дюи социалната зрялост на личността се проявява в това: да успееш да се откъснеш от натиска на моментната ситуация и да действаш с оглед на подългосрочния ефект от постъпката, както и в това: да успееш да се дистанцираш в някаква степен от личния си, днешен интерес, и да действаш и в интерес на други хора. В случая това отново е функция на рефлексивната способност – в модуса ѝ на личностна и праксиологическа (пак там, с. 181-193). Професионалната рефлексия е вид рефлекси, разграничен и вече приет от редица автори. По-съществено е обаче, че този вид е утвърден не само и не толкова в теоретичните класификационни схеми, изградени върху основата на логическото деление, а най-вече в редица конкретни разработки. Голяма част от тях се основава върху емпиричен материал, а професионалната рефлексия се явява техен непосредствен предмет на изследване – Кулюткин, Борисов, В. Василев, Хекимова, И. Петкова, П. Николов, Ст. Жекова. Всички тези автори изследват рефлексията на учителя (пак там, с. 202-214). Л. Десев разграничава два основни типа рефлексия – интелектуална, обуславяща предметно-операционалното движение на мисълта в процеса на търсене решение и личностна, свързана с осмисляне от субекта на самия себе си не само като действащ, но и като цялостна личност (Десев, Февруари 2017\nМедицина Наука Хуманитаристика 2003, с. 491). Разделянето на рефлексията на интелектуална, нравствена, личностна и професионална е твърде условно и в определена степен изкуствено. То е преди всичко в зависимост от предмета на самоанализ. Личностната рефлексия е общата способност на човека да поддържа обратна връзка със себе си, насоченост на човека към самия себе си като субект на дейността. В сферата на познанието тя се трансформира в интелектуална, а в сферата на поведението и взаимоотношенията – в нравствена (пак там). В. Василев посочва също, че “посредством рефлексивните способности личността не просто познава и разбира себе си или своя вътрешен свят, но и си изяснява как другите, с които взаимодейства, възприемат неговите познавателни представи, емоционални реакции, особености на характера” (Василев, 2006). Това рефлексивно знание може, а и трябва да подкрепя избора на поведение. В този смисъл рефлексивните процеси са основна характеристика на междуличностното взаимодействие на различни равнища и в различни социални сфери. Следователно може да се приеме, че рефлексията е не само знание на човека за себе си, но и за това как другите разбират и преценяват неговите възможности (когнитивни, емоционални реакции и личностни особености) (Кръстева, 2010). На основата на направения литературен обзор и методиката на рефлексивното обобщение ние извеждаме няколко ключови елемента в съдържателната структура на самото понятие рефлексия, опирайки се на болшинството от авторите, чийто разбирания са анализирани. Рефлексията е: (1) процес, интелектуална процедура, която изисква активен\nангажимент от страна на индивида; (2) рефлексията възниква, когато индивида се намира в объркваща, трудно – решима ситуация (дилема) или преживяване; (3) процесите на рефлексия включват изследване на собствената познавателна дейност или чертите на собствената личност, на нечии отговори, убеждения и предпоставки в контекста на ситуацията, в която се намира и с наличните способи за действие; (4) резултатът от рефлексивния процес е цялостна интеграция на нови схващания (разбирания) за извършените познавателни действия и личностни качества. Tези четири елемента могат да способстват да се изгради цялостна синтетична дефиниция за рефлексията, която да е концептуално свързана и ясна, но в никакъв случай не може да се приеме за напълно завършена (Хаджиали, 2011, http:// compass.uni-plovdiv.bg). В заключение на направения теоретичен анализ става ясно, че не съществува строго формално определение на понятието рефлексия. Ние приемаме и се придържаме към синтезираната формулировка за рефлексията, изведена от В. Василев, а именно: „Рефлексията е социокултурно обусловена, инструментална процедура, насочена и осмислена към самопознание – познание за собствената познавателна дейност и собствената личност. Рефлексията е също мислен диалог с другия, при което се възпроизвежда логиката и съдържанието на мисленето на партньора, а субектът се самопознава чрез контрола и осъзнаването на влиянието на собственото си поведение върху партньора. Рефлексията е и мислено проследяване и контрол върху реализацията на знанията и качествата на субекта в практическата му дейност” (Василев, 2006, стр. 99).\nФиг.1. Взаимовръзка между педагогическите функции на учителя и видовете рефлексии, класифицирани според В. Василев\nИзползвана литература: 1. Василев, В. Рефлексията в познанието, самопознанието и практиката. Пловдив, Макрос, 2006. 2.Василев, В., Й. Димова, Т. Коларова-Кънчева. Рефлексия и обучение. Ч. І. Рефлексията – теория и практика. Пловдив, Макрос, 2005. 3. Виготски, Л. С. Избрани психологически произведения. С., 2005. 4. Георгиева, М. Обучението по български език в началното училище. Шумен, 2002. 5.Г еоргиева, М. Рефлексията в обучението по математика V – VІ клас. В. Търново, 2001. 6. Десев, Л. Педагогическа психология. С., 2000. Дюи, Дж. Как мислим?. С., 2002 7. Кръстева, А. Иновации в училищното образование. Теоретични и приложни аспекти. В. Търново, 2004. 8. Кръстева, А. Развиване на критическо мислене у учениците м процеса на обучение в начален етап на основна образователна степен. Пловдив, 2010. 9. Николов, П. Рефлексивен подход към учебния процес. Годишник на ВПИ – Благоевград. Т. 2, № 4, 1985. 10. Пиаже, Ж.Избраные психологические труды. Психология интелекта. М., 1992. 11. Хаджиали, И., Модел на рефлексивен подход в гимназиален етап на биологичното образование. 2011, http://compass.uni-plovdiv.bg\nГалерия История Медицина Наука\nСнимки: Иван Бачев\nПредставяме ви Иван Бачев - любител фотограф с интереси в изкуствата, науките и природата. Разглежда с любопитство формите в скрития за простото око миниатюрен свят, под микроскоп. Занимава се с Interaction Design и свири на контрабас, китара, уд и виола да гамба! Февруари 2017\nЦиклопс – много малко по размери сладководно ракообразно от род Cyclops\nКристали от сладкарска боя\nЖилки на листо Февруари 2017\nПолен и миниатюрни мехурчета Февруари 2017\nБългарска Наука 95