Видове теменужки: как да изберем най-ярките представители? - Торове 2021\nВътрешните виолетки имат огромно разнообразие от видове и сортове. Всички растения се различават един от друг по цвят на венчелистчета и листа, формата и размера на розетките. На какви видове виолетки се обръща специално внимание? Можете да отговорите на този въпрос, като прочетете статията. В него ще дадем няколко класификации с описания и снимки на ярки представители на вида.\nОбща класификация на теменужки\nТе имат голям брой видове.\nВсички видове виолетови видове могат да бъдат разделени на три големи групи:\nдиви (растат на ливади и ниви, имат силен аромат);\nградина (подходяща само за отглеждане на открито);\nстая (се чувстват добре в стаята).\nНека се спрем по-подробно на последната група от видове стая, Saint-violet, или Saintpaulia. Представете си няколко класификации, които ще ви помогнат да разберете много видове и да изберете най-красивите представители.\nВидове изъмбарски теменужки\nКолекционерски (изложбени) видове\nТе имат малки цветя диаметър - до 7 см, събрани в буйни съцветия. Венчелистчетата в цвят могат да бъдат различни тонове, на вид - вълнообразни и хавлиени. Листата са големи, вълнообразни. Дръжките се съхраняват дълго на дръжките.\nВиолет "Лъвове Spectekule".\nЦветята от тази група се считат за причудливи растения, изискващи повишено внимание. Ярки представители:\n"Lions Spectecule" - с големи лилаво-лилави цветя.\n"Ахат лале" - големи венчелистчета, наподобяващи ъглите на една звезда, имат ярка коралова сянка (подобна на отворената пъпка на лале).\n"Червена мантия" - яркочервени цветя на фона на тъмни листа.\n"Аляска" - с големи вълнообразни бели цветя във форма, наподобяваща звездички.\nОтличителна черта - ярки листа, които съчетават няколко нюанса. Ръбовете на листа могат да бъдат:\nс бели капчици на тъмен фон.\nВиолет "Апачи свобода".\nМогат да бъдат разграничени следните представители:\n"Apache Freedom" - листа, вълниста, дантелена, с розов кант.\n"Pow-wow" - листата на растението е гладка, зелена с бяла граница, цветята са малки, бордо или лилаво, са на малка кота.\n"Vintage Wine" - листата на младото растение са светли с бели ръбове, потъмняват с възрастта и ръбът става розов или пясъчен. Цветни листенца.\nСенполия с моден цвят\nЦветето на Saintpaulia от този вид има големи двойни цветя и обикновени, класически форми и цветове, листа. Цветът на венчелистчетата може да бъде:\nВиолет "Електрически денсин".\nПредставители на този вид са уникални по рода си растения, тъй като по време на размножаването си не са в състояние да предадат оригиналния си цвят. Например:\n"Heletik Dansin" - цветята на растението са сини, имат бели или розови петна.\n"Гогужета" - розови листенца със сини щрихи.\nСортове, произведени от промишлеността\nПредставители на виолетки, които механично растат на големи насаждения. Обикновено това са малки чисти храсти, с обикновени листенца и листа, а не хавлиени. Оцветяването също е неоригинално. Специална особеност е само способността да се цъфти дълго време. Те включват следните типове:\n"Rachel" - червени или кафяви цветя;\n"Октавия" - цветята в центъра са бели, по краищата на лилаво или лилаво, с тъмни листа.\nТе имат твърди малки цветя на дълги стъбла. Има:\nпълзящи - малки цветя на дълги стъбла образуват храст, който излиза от саксията;\nАмпелни - цъфтят великолепно, стъблата достигат до 50 см, имат малки пъстри листа.\nВиолет "Сенполия Гроте".\nЯрки представители на този вид са:\n- Виолет Уилямс. Цветът на венчелистчетата може да варира, цъфти от края на април, през целия сезон. Студеноустойчива инсталация. Може да се отглежда както в цветни лехи, така и във висящи кошници, където цветето расте и виси в красива ампелова каскада.\n"Saintpaulia Grote". Цветът има заоблени ярки космати листа от зелени или лилави оттенъци. Цветовете са малки, синьо-лилави, с лека граница.\nМиниатюрни сортове теменужки\nСортиране на виолетки "Капка дъвка".\nВ диаметър, розетките от този тип растения са от 8 до 12 см, когато могат да достигнат до 40 см в обикновена виолетка, съцветията са оригинални, с пъстра, фантастична окраска. Представители на този вид растат добре в малки саксии, ако им осигурим напояване с фитил. Възпроизвеждайте без проблеми.\n"Празнична фантазия" - буйни храсти с гладки тъмни листа и светли цветя.\n"Jolly Frills" - буйни съцветия, вълнообразни венчелистчета, ярко розови, вълнообразни. Тери листа.\n"Gum Drop" - венчелистчетата са прости, гладки, люлякови или розови, с инсулти.\nВъзможно е да се разделят сортовете и видовете саби на един възрастен на няколко групи, въз основа на размера, формата и цвета на листата и цветята.\nВенчелистчетата в цвете при Saintpaulus могат да бъдат подредени в различен ред, под формата на:\nВиолет "Усмивката на Остин".\n"Виолетови звезди" имат еднакви размери венчелистчета, които са равномерно разположени около центъра. Интересно разнообразие е Smile Violet на Austin (Austins Smile). Розетките от тъмнозелени листа с голям размер, цветята са едри, самотни, светло розови с тъмни ръбове.\nВиолет "Денди лъв на Роб".\n"Виолетовите звънчета" приличат на камбани, защото в основата си венчелистчетата не позволяват на цветето да се отвори напълно. Един от представителите е Роуд Данди лъв Виолет (Robs Dandy Lion). Розетките от листа са тъмнозелени, с лек бял цвят. Съцветията са големи, зеленикаво-бели. Външно приличат на кокичета.\n"Виолетовите чаши" също запазват напълно неотворена пъпка, но венчелистчетата не са разраснали. Въпреки това, цветето запазва формата си по време на цъфтежа. Могат да се разграничат следните сортове:\nБу мъж. Цветята са двойни или полу-двойни, цветът е бледосин, белите венчелистчета са горни. Листата са тъмнозелени, вдлъбнати навътре.\nДинастия Минг. Венчелистчетата на цветята са вълнообразни, бели с розов или пурпурен ръб. Листата вълнообразни, разноцветни.\nВиолетово "Лунна лилия бяла".\n"Виолетовата оса" има дълги венчелистчета, разделени помежду си, две са навити с тръба, а три са свободно висящи. представители:\n"Lunar Lily White" - съцветията са прости или полу-двойни, розетката от листа е малка, светлозелена.\n"PL-Земфира" - цветя полудвойни, люлякови, тръбни, вълнообразни. Листата са зелени, петна в центъра.\nНе само формата на цветето, но и цветът на венчелистчетата могат да бъдат много разнообразни. Помислете за няколко групи.\nКлас теменужки "Jan Minuet."\nВенчелистчетата са обикновено светли нюанси, с ръба на по-тъмен цвят по протежение на ръба. Интересно е, че цветето на виното в Санкт Петербург с такова оцветяване се чувства чудесно в хладна стая. Ако я отглеждате в топлина, ръбът изчезва. класове:\n"Jan Minuet" - венчелистчетата са леки, с широк тъмно-лилав ръб.\n"Розата на Арктика" - цветните венчелистчета са тъмно лилави, джантите са тънки и леки.\nСортиране на виолетки "Верижна реакция".\nОбикновено големите цветя, в които венчелистчетата имат широка лента с различен цвят в центъра. Някои представители:\n"Кралица Сабрина" - има ярко розови венчелистчета с тънка лилава ивица., Листата са тъмнозелени, малки.\n"Верижна реакция" - големи розови цветя се намират на зелена розетка от листа, в центъра на всяка венчелистче е ярка люлякова лента, а останалата част е осеяна с малки петънца.\nС обезпрашаване или разводи\nСортиране на виолетки "Chimpansy".\nТова би могло да включва такова разнообразие като "Chimpansy". Листата в изхода са назъбени, тъмни. Венчелистчетата в цветето са полу-двойни, ярко розови, богато покрити с ярки сини щрихи, ивици. По ръба е вълнообразна бяла граница.\nВиолетово с листа "Лъжица".\nВиолетовете се различават един от друг не само по цвета и формата на венчелистчетата, но и по структурата и цвета на листата. Листата се разделят на:\n"Момче" - се отнася за така нареченото "мъжко", напълно зелено;\n"Момиче" - "женско", има светло петно отвън;\n“Лъжица” - листата са сгънати по ръбовете;\n"Ланс" - листата са дълги, насочени към краищата.\nНа пръв поглед, на пръв поглед толкова простото растение, виолетовото, което ние сме считали, може да стане красив екземпляр от всяка колекция. Просто трябва да изберете сорта, който ви харесва най-много и да започнете да растете.\nРазнообразие от виолетови стаи: фото, имена на цветове\nКаталозите на виолетки, предлагани днес в магазините, се отличават с широка гама, където можете да намерите голям брой различни разновидности на това прекрасно цвете. Въпреки това, дори и да има достъп до такова голямо количество информация, човек, който е далеч от производството на култури, ще бъде изключително трудно да определи подходящото и разнообразие на Saintpaulia.\nВидове тениски Узамбар\nСнимки на тези растения със сигурност видя всеки начинаещ цветар. Въпреки това, родът на виолетовите е много много, така че ще бъде правилно да се замислим за неговите форми по-подробно.\nКато се има предвид голямото разнообразие от сортове виолетки, за по-лесно разбиране, те обикновено се разделят на няколко основни групи. Ето защо запознаването с виолетовия трябва да започне с изучаването на следната класификация:\nКолекционни сортове - те включват големи и изложбени виолетки.\nСортове с фентъзи боя.\nПо-подробно, на всеки от горните типове ще бъде отделено специално внимание по-долу.\nОсновната особеност е малкият диаметър, който е 5–7 см. Поради великолепието си те са отлични за приготвяне на букети. Ярки декоративни свойства те осигуряват големи листа, както и богата цветова палитра, която включва от ярки червени до тъмно сини нюанси.\nОсобено забележителни цветни стъбла на това разнообразие от виолетки, които се съхраняват на стъблата е изключително кратко. Представители на тази група виолетки са сред придирчивите растения, но усилията, полагани в отглеждането на тези растения, са изцяло компенсирани от красотата, която радват по време на цъфтежа. Венчелистчетата с венчелистчета изглеждат атрактивни благодарение на елегантната си вълнение, пикантност и хавлиеност. В листата има и признаци на вълнение. Цветя от този сорт често могат да бъдат открити на изложби, което не е изненадващо, предвид техните идеални външни характеристики.\nСнимки на тези виолетки веднага привличат вниманието, но живеят изглеждат още по-привлекателно.\nСъдейки по името на тези растения, основната им украса е необичайно ярко оцветяване на листата. Тяхната привлекателност се дължи на наличието на много различни нюанси на един лист. Те могат да имат бели или жълти ръбове, розова или лавандулова граница по едно и също време, а последното докосване на тази красота е снежно-бели капчици на тъмно зелен фон.\nПоследният успешен експеримент на животновъдите е нов сорт виолетки, който има кадифени големи цветове от червено и синьо с червени пръски.\nПрез последните години растенията с ярки листа стават все по-търсени сред градинарите. И това важи не само за виолетово, но и за бръшлян, дифенбахия и т.н. Причината за това е проста - все пак, този дизайн прави растенията изключително привлекателни и в същото време оригинални.\nФентъзи оцветяване сортове\nВ сравнение с други представители на виолетовите групи, тези цветя имат грах, петна по цветя, ивици и удари по венчелистчетата като основни добродетели. Но, както показва практическият опит, ново поколение растения, получени чрез размножаване, не може да възприеме първоначалното оцветяване от майчиното растение.\nНай-популярни сред тях са бароковите виолетки на този вид, които са спечелили благодарение на ефектен и оригинален вид. Често те имат големи двойни цветя, допълнени от класически листове. Добро решение е да ги добавите към композицията на флорални аранжировки: розовите петна изглеждат чудесно на тъмно синьо фон, а червените точки перфектно допълват кораловите венчелистчета. Често невъобразими в цвета си цветята могат да бъдат получени в резултат на самовъзпроизвеждането.\nОсобеността на тези Saintpaulias е, че те имат няколко общи знаци с цветовете на други сортове. В този случай става въпрос за теменужки, отглеждани по механизиран начин на специални насаждения, от където те се доставят в магазините като част от единични букети. За мнозина те са известни като Бидермайер.\nКръгли и плоски букети често се използват за украса на маси по време на срещи и официални срещи. Едно от предимствата на тези виолетки е дългото и обилно цъфтеж. Тези цветя имат класически дизайн, без признаци на махленце. Приличат на елегантни шапки, украсени с малки листа. Цветята на този подвид не могат да се похвалят с ярък и оригинален цвят.\nТези Saintpaulias силно приличат на африкански сортове в своя дизайн: техните цветя са доста малки, растат на дълги дръжки, и имат еднакъв цвят.\nТе са представени от следните видове:\nПълзящите виолетки се отличават с високо кучене, от леторастите се образуват растения, които приличат на килим, който редовно виси по посока на светлината от саксията. Най-популярни са ампеловите сенполи, които имат дълъг ствол, достигащ до 50 см. Предимството на тези сортове е буйният цъфтеж.\nОсобеност на тези растения е, че те са доста гъвкави, така че можете да създадете различни цветни лехи от тях. Характерното оцветяване на листата е разноцветно, цветята са доста малки, но това не им пречи да останат привлекателни. Ако е необходимо, Saintpaulia може лесно да се размножава, много скоро да се получат нови привлекателни храсти.\nВиолетовете от тази група имат съвсем малки съцветия. Диаметърът на гнездата не надвишава 12 см. Има видове виолетки, чийто диаметър е по-малък от 8 см. Обикновено се отнасят към категорията „микромини-виолетов”. На фона на обикновените виолетки изглеждат гиганти, като се има предвид, че техните гнезда имат диаметър 21–40 см. Що се отнася до цвета, изборът тук е доста широк: можете да намерите растения с пъстри, пълзящи и фантастични цветове.\nНо такава голяма селекция от сенки Saintpaulia стана достъпна за производителите само преди няколко години. Възможно е да се създадат благоприятни условия за миниатюрни Saintpaulia, ако ги отглеждат в компактни саксии и да ги снабдите с поливане на фитил. В противен случай рискът от сушене е висок и ако останат без влага, те могат да изсъхнат доста бързо и да умрат. Виолетовете от този сорт понасят добре възпроизводството и затова се корени по-бързо от по-големите видове. По време на цъфтежа образуват набор от привлекателни, ярки и оригинални съцветия. Както показва опитът, най-добре е да ги отглеждате в контейнери, напълнени със сфагнум мъх.\nКак да изберем теменужки?\nАко трябва да растат виолетки за първи път у дома, тогава трябва да продължите, когато избирате от максималната простота в грижата за растение. Ето защо, най-добре е веднага да се откаже от отглеждането в апартамента на големи цветя, които включват много трудности. Тези, които нямат богат опит в отглеждането на тези растения, най-добре е да изберете ампелни и мини-виолетки.\nАко в зеления ъгъл вече има няколко представители на виолетки, тогава можете да я попълните с нови, които имат еднакви изисквания за грижа и култивиране. Тогава те няма да ви дадат проблеми по отношение на осигуряване на оптимално осветление, режим на поливане и др.\nНо за кого декоративните свойства на растенията са най-важни, виолетовата фантазия е най-подходяща. В крайна сметка, те са най-оригиналните в дизайна в сравнение с всички други видове. Въпреки това, си струва да ги купувате само след като се запознаете с всички характеристики на грижата за цветята от този сорт. В противен случай няма да изпитате радостта от техния цъфтеж, тъй като те ще умрат бързо във вас, защото не можете да създадете оптимални условия за тяхното развитие.\nИзползва се малко по-различен подход, ако имате нужда от растения, които ще използвате за възпроизвеждане. Не трябва незабавно да избирате цветя от фантастичното разнообразие, тъй като получените от тях „деца“ не запазват оригиналните нюанси и шарки. Препоръчително е да се отглеждат нови сортове само за цветя, които имат достатъчен опит в отглеждането на теменужки. В крайна сметка, този процес изисква много време и усилия, така че тази задача може да бъде изпълнена само от обучени животновъди.\nКои сортове грозде са най-красиви?\nЯркият и колоритен дизайн е характерна черта на всички големи изложбени изложби. Въпреки това, в този списък, Lions Spektekule сорт е особено си струва да се отбележи: основните му отличителни характеристики са големи размери и дълбоко виолетово-лилав цвят. Поради факта, че той се откроява сред роднините си с внушителни размери, той е останал в търсенето сред градинарите през последните няколко години.\nИнтересни видове виолетки са ахатски лале и мантия от скарлет. За първото цвете може да се отбележи изразена коралова сянка на големи звезди. Не случайно тя получи своето име, защото по своя дизайн силно прилича на отворен лале.\nЧервената мантия привлича вниманието към себе си с яркочервен дизайн, елегантна форма и тъмна листа.\nЕдин от любимите сред феновете на виолетки е сортът Аляска. Неговата основна украса е цветята на снежнобяла сянка: вълнообразни цветя под формата на звезди, растящи в диаметър до 7 см, правят това необичайно.\nВ рамките на групата от разнообразни сортове теменужки е възможно да се разграничат стайни растения, които се считат за най-атрактивни:\nСтаро вино. Растението е украсено с леки листа с бяла граница, които в крайна сметка придобиват тъмен нюанс. С течение на времето настъпват промени с граница, която променя първоначалния си цвят до лавандула, пясък или розово. Цветята в този сорт са бордо;\nИндиянски. Това е растение, покрито с гладка зеленина с бял кант. Цветовете могат да бъдат тъмнокафяви или пурпурни, не много големи, образувани на определено възвишение, наподобяващи пеперуда;\nApacheFreedom. Стъблото е украсено с листа с джанта, наподобяваща розови фесточики, така че тази дантелена пъстра листа е основната украса на този сорт.\nАко говорим за група от фантастични виолетки, тогава е трудно да изберете най-красивите растения в него заради голямото им разнообразие. Например, подвидът Geletik Densin изглежда привлекателно поради сините си цветове, украсени с бели и розови петна. Има и много почитатели в разнообразието Geguzhetta, което привлича вниманието със сини щрихи, които изглеждат ефективно на мек розов фон.\nСред групата от индустриални виолетки е трудно да се изберат цветята от оригиналния цвят. Въпреки че в този списък има някои видове, които могат да засегнат нестандартните си.\nOctavia. Красивите правят ярки бели цветя, които изглеждат чудесно на фона на светлолилави листа;\nРейчъл. Прилича на растение с цветя от червен или бордо, с изразен аристократ;\nФлоренция. Този сорт е уникален, защото има бял, много тънък кант.\nВиолетовите растения са едно от най-популярните растения, за които са чували много начинаещи цветя. Отглеждането им в затворена среда е лесна задача, трябва да намерите правилния сорт. Въпреки това, начинаещите животновъди не трябва да обмислят сортове с изразени декоративни свойства, тъй като поради трудността в отглеждането вероятността те да не продължат дълго е много висока.\nПо-добре е да изберете по-непретенциозни сортове, които ще се чувстват комфортно в апартамента, дори и с минимални грижи. Получили първия опит в отглеждането, в бъдеще можете да продължите с отглеждането на по-сложни сортове теменужки.


Спорен футболист с 2 гола за Славия\n"Белите" биха Марек с 3:0\n21 Февр. 201315:59\nСлавия записа класическа победа с 3:0 над Марек (Дупница) в контролна среща, която се игра на помощния терен на "Овча Купел". С 2 гола за успеха на "белите" се отчете Мирослав Антонов-Чилика, за правата на когото най-старият столичен клуб води съдебен спор с Лудогорец. Бившият нападател на "Левски" откри резултата в 58-ата минута, а в 83-ата оформи крайното 3:0. Антонов също така удари и греда. Между попаденията му точен във вратата на третодивизионния тим беше Галин Иванов, завърнал се тази зима в Славия след наем в Литекс. Мачът се игра пред около 200 зрители.\nПрез първото полувреме двата тима предложиха доста равностойна игра, като гостите от Дупница успешно се противопоставиха на селекцията на Емил Велев. В състава на Марек личаха имената на опитни футболисти като Еньо Кръстовчев, Георги Христов и други.\nПреди почивката гол не падна. На полувремето треньорът на "белите" Велислав Вуцов направи редица промени в състава си. На терена се появиха Галин Иванов, Здравко Лазаров и Мирослав Антонов, които решиха изхода на срещата. Първият гол падна в 58-ата минута. Тогава Електричката центрира и Антонов реализира за 1:0.\nСлед само 2 минути дойде най-красивият момент в иначе скучния мач. Галин Иванов изстреля бомба от около 30 метра и топката влетя в мрежата на гостите за 2:0.\nКрайното 3:0 Мирослав Антонов оформи в 83-ата минута след нова асистенция на Лазаров. В заключителните секунди голмайсторът нацели и гредата.\nКакто е известно, Славия и Лудогорец спорят за Антонов, защото доскоро нападателят беше собственост на шампионите. Той обаче прекрати едностранно договора си с клуба и се присъедини към "белите". От Разград обаче твърдят, че Чилика няма право да подписва със Славия.\nСъставът на Славия (първо полувреме): Георги Петров, Филип Филипов, Виктор Генев, Живко Желев, М. Иванов, Димо Атанасов, Янко Сандански, Спас Георгиев, Антонио Ливраменто,Петър Димитров, Радослав Василев\nСъставът на Славия (второ полувреме): Георги Петков, Ганчев, Събев, Кръстев, Тодоринов, Даниел Васев, Николай Дюлгеров, Тодор Янчев, Галин Иванов, Здравко Лазаров, Мирослав Антонов\nВуцов: Първото полувреме беше лека разходчица\n21 Февр. 2013 17:09\n21 Февр. 2013 10:11


5. Дискусия относно същността на Европейския съюз | Лекции по Право\n5. Дискусия относно същността на Европейския съюз\nМногократни са опитите да се даде отговор на този въпрос. Дори когато обединението все още не е Съюз, а се нарича само Европейска общност /ЕО/, съществува дискусия относно неговата същност и обхват. През годините непосредствено след създаването на Европейската общност е било разпространено становището, че правната природа на новосъздадената общност наподобява тази на обикновените международни организации. Някои са разглеждали Общността като международна организация от традиционен тип поради факта на възникването й по силата на международен договор. Освен това някои от функциите й са характерни за международните икономически организации. За разлика от тях обаче Европейската икономическа общност е натоварена да осъществява интеграция във всички сфери на икономиката чрез създаване на общ пазар и постепенното сближаване на националните икономически политики. Виждането за ЕИО като за обикновена международна организация недооценява факта, че Договорите на Общността представляват актове, полагащи основите на самостоятелни общности със свои собствени права и властнически правомощия. Критерият за характеризирането на Европейската общност не просто като международна организация, а като нещо много повече е свързан главно с проблемите на суверенитета. В резултат на Римските договори държавите членки се отказват от част от суверенитета си в полза на новата общност. Областите, в които са съсредоточени правомощията на обединението, са нетрадиционни за международна организация – вместо външна политика и сигурност – т.нар. high politics, вътрешни сфери като търговия, селско стопанство, въглища и стомана, транспорт, изследвания и технологии – т.нар. low politics, които са по-податливи за преговори и компромиси. Наличието на пряко избиран от населението на страните членки Европейски парламент и въведеното с чл.8 на ДЕС европейско гражданство със сигурност надхвърлят рамките на традиционната характеристика за международните организации. Освен това правото на Европейския съюз представлява самостоятелна правна система, независима от правните системи на държавите членки и от международното право. Особеностите, които в еднаква степен го отличават от международното право и националните правни системи, се определят:\n От спецификата на предмета на регулиране – области, които по традиция са били обект на вътрешно държавно регулиране, сега преминават към регламентиране от наддържавни институции, съвсем различно от класическия модел на международноправно договаряне.\n От императивния характер на нормите, които се прилагат директно на територията на Общностите, независимо от факта, че се издават в резултат на дейности, регулирани от многостранни междудържавни договори.\n От характера на субектите на правото, които могат да бъдат държавите, физически и юридически лица.\nИнституциите на тази система са овластени да издават нормативни актове в пълна юридическа независимост от държавите членки. За да влезе в сила, правото на Общността не се нуждае от включване в националните правни системи на държавите членки. То се прилага в качеството си на право на Общността и в това се изразява неговата непосредствена приложимост. По делото Van Gend en Loos се твърди, че Общността представлява “нов правен ред на международното право”, в чиято полза държавите са ограничили суверенните си права в някои области и чиито субекти се явяват не само държавите членки, но и техните граждани. По силата на правото на Общността права и задължения възникват не само за институциите на Общността и за държавите членки, но също така и за гражданите на последните. Този принцип, валиден за голяма част от нормите на правото на Общността, се нарича директен ефект. Само една година по-късно друго историческо решение по делото Costa v. ENEL вече не съдържа никакво отнасяне към международното право. Съдът постановява, че Общността “има самостоятелен правен ред, интегриран в правната система на държавите членки”. Направеното разграничение на Общността от международния правен ред се основава на анализ на различията между Договора за създаване на ЕИО и класическите международни договори. Директното интегриране на общностното право в националните правни системи на страните членки се осъществява чрез установяване на йерархия и принципа за примата/върховенството на общностното право над националното. С въвеждането на йерархията отношенията между Общността и отделната държава придобиват белези, сходни с тези в рамките на федералната държава. Съществената разлика е в това, че Европейският съд няма компетентност пряко да контролира валидността на националното законодателство, докато федералният конституционен съд разполага с такова правомощие. Независимо от това с развитието на доктрините за директния ефект и върховенството на европейското законодателство от Европейския съд е нанесен нов удар върху суверенитета на държавите членки. Друга отличителна черта на функционирането на ЕС е придаваното значение на постиженията на Общността – acquis communautaire или съвкупността от общи права и задължения, обвързващи всички страни членки на Съюза. Непрекъснато развиваща се, тя включва:\n Съдържанието, принципите и политическите цели на договорите.\n Законодателството, прието в изпълнение на договорите.\n Декларации и резолюции на Европейския съюз.\n Съвместни действия, общи позиции, декларации, заключения и други актове в областта на общата външна политика и сигурността.\n Съвместни действия, общи позиции, декларации, заключения и други актове в областта на правосъдието и вътрешните работи.\n Международни споразумения на Общността и между страните членки относно целите и функционирането на ЕС.\nПо този начин горепосочените постижения, наричани също наследство на Общността, включват не само правото на Общността, но и всички приети актове относно втория и третия стълб и най-вече - общите цели, заложени в договорите.\nПреди подписването на Единния европейски акт /ЕЕА/ Стенли Хофман определя Европейската общност като “международен режим”. Под този термин той разбира съвкупност от общи ценности, норми за поведение и процедурни правила, които регламентират сътрудничеството между държавите членки по широк кръг от проблеми. По този начин се ограничава възможността за едностранно действие на отделните държави и им се налагат някои финансови тежести. Същевременно се осъществява сътрудничество в селскостопанската, социалната и други области. Авторът счита, че в случая с ЕО крайният баланс на възможностите и ограниченията, наложени от международното сътрудничество, е положителен. По този начин ЕО, разбирана от него като “международен режим”, служи не само да запази националните държави, но дори да ги регенерира и адаптира към съвременния свят. След ЕЕА Хофман променя възгледите си, отбелявайки, че предвид високата степен на централизираност и институционализираност ЕО не може повече да бъде “международен режим”. Кеохейн и Хофман възприемат ЕО не като отказ от суверенитет в полза на наднационалните институции, а като мрежа за обединяване на суверенитета /network for pooling sovereignty/. Оригиналността на Общността като политическа система е резултат от степента на ангажираност на държавите членки в общи действия по осъществяване на общи политики и приемането на общозадължителни решения. Европейското обединение е качествено ново междудържавно образувание. По всичко друго то може да прилича на известните дотогава съюзи или коалиции, но именно трансферът на суверенитет в определени области и в съответна степен е новото, което придава на европейската интеграция уникален характер. Държавите членки доброволно ограничават своя суверенитет и го прехвърлят на наднационалните европейски институции, където тези трансферирани части от суверенитетите на отделните държави членки се обединяват в името на общите политики и общото решаване на проблемите, считат авторите. Авторите отправят и строго предупреждение да не се приема ЕО като форма на зараждаща се държава. “Ако в сравнение с международните организации Общността изглежда силна,... то в сравнение с модерните държави тя е твърде слаба”. Европейският съюз /ЕС/ не е държава преди всичко поради факта, че неговите правомощия произтичат от Договорите, сключени между страните членки, и се простират дотолкова, доколкото изрично се прехвърлят върху съюза и неговите институции чрез самите договори. Съюзът не разполага с възможност сам да дефинира разпределението на компетенциите между себе си и държавите членки. ЕС не притежава нито отделна армия, нито своя полиция – т.е. монопола върху легитимната употреба на сила, и следователно не може да бъде считан за държава по смисъла на класическото определение, дадено от Макс Вебер. За разлика от Европейската общност по отношение на ЕС не е изрично отбелязано, че Съюзът представлява самостоятелно юридическо лице. ЕС не е федеративна или конфедеративна формация, независимо от наличието на федерален подход и “ембрионална федерална структура” по думите на екскомисаря Съдърланд. Опитът Съюзът да бъде определен като федерален е отхвърлен в последните часове преди подписването на ДЕС. Приемането на трансфера на суверенитет от държавите членки като знак, че Съюзът вече може да бъде разглеждан като федерално цяло, пропуска да вземе предвид факта, че на обединението са прехвърлени права само в ограничен брой области. Така Съюзът не притежава нито универсалните правомощия, които характеризират държавата, нито способността за създаване на нови правомощия. През 1986г. Т. Хартли обяснява ситуацията по следния начин: “Европейската общност не е федерация, въпреки че един ден може да стане.” Тя притежава някои типични федерални елементи, главно в нормотворческата и правораздавателната система, но като цяло те все още са тясно свързани с междуправителственото дипломатическо сътрудничество. Така например главният законодателен орган на ЕС - Съветът на министрите - не се избира пряко от гражданите, неговите членове са делегати на държавите членки, които гласуват в съответствие с указанията на своето правителство. Пряко избираният Европейски парламент, макар днес да притежава правото на вето, все още не е основен законодателен орган. Изпълнителният орган на ЕС – Комисията – не е в пълна степен отговорна пред Европейския парламент. Съюзът функционира на базата на многостранен международен договор и досега той няма характера на конституция. Напоследък обаче отново се забелязват тенденции към федерален модел на обединението. Европейският съюз за някои е преди всичко форма на сътрудничество, укрепваща позициите на националната държава, за други – ЕС е преди всичко регионална политико-икономическа система, повишаваща конкурентноспособността на Европа спрямо останалия свят, а за трети – ЕС е основата на нов политически ред, въпреки че все още неговата същност остава неясна. ЕС е формация sui generis на суверенни държави. Съгласно чл. А, ал.2 на ДЕС това е само “...нов етап в процеса на изграждане на все-по-тесен съюз между народите на Европа...” Макар че е трудно определимо и неясно, ЕС представлява нещо ново, различно и уникално по своята същност. По подобен начин Жак Делор характеризира Европейския съюз като “неидентифициран политически обект” поради сложната му институционална структура, която го поставя извън всякакви дефиниции.\nВ началото на новото хилядолетие съществуват няколко различни противоречия, които влияят върху процеса на европейската интеграция и определят облика на европейската формация. Това са:\n Наднационалността срещу подхода на междуправителственото сътрудничество или общите съюзни интереси срещу националните интереси;\nЕС е договор между суверенни държави, но в същото време част от правомощията на националните държави се предоставят на наднационалните европейски институции.\n Стремежът към федерализъм срещу националния суверенитет;\n Взаимозависимостта срещу независимостта;\nПроцесът на интеграция заздравява икономическите, политическите, културните и историческите връзки между отделните страни по такъв начин, че независимите държави се превръщат във взаимозависими.\n Сътрудничеството срещу конкуренцията;\n Единството в развитието срещу различните скорости на развитие;\n Демокрацията срещу елитарността.\nКакто може да се види, проблемите, свързани със суверенитета, са в основата на противоречията, които Европейският съюз предстои да преодолява. Трябва да се има предвид, че проблемите на суверенитета са на дневен ред не само при държавите членки на самия Съюз. Развитието на европейската интеграция води до засилен интерес към тази проблематика в други страни. Настоящото изследване засяга нови и актуални моменти от проблематиката на суверенитета, които биха могли да бъдат полезни с оглед на пълноправното членство на Република България в ЕС.


Music Idol - Вокали - Българският форум за музиканти\nВ последно време доста често пускат рекламата и реших да ви попитам: Смятате ли да се пробвате?\nАз лично не бих се пробвал.\nАко си начинаещ пробвай се,това ще ти даде опит и ще видиш за какво става въпрос!\nИнструмент:китара и бас\nАз лично бих пропуснал т'ва начинание, но вокалистката ни смята да ходи.\nЧия е тази реклама, какво предлага и по кой канал се върти?\nИнструмент: трактор ;)\nРекламата е на музикално риалити- шоу, нещо като Стар Академи, Слави Трифонов го продуцира. Разликата м/у двете предавания е, че участниците не са затворени в къща, т.е. изпъкват повече музикалните им уменния, отколкото социалните(май така беше казано в "ХайКлуб"). Идеята е да се отсеят младите певчески таланти в България, като победителят ще получи договор на стойност $1млн. с някоя голяма звукозаписна компания. Предаването ще е с продължителност около 5 месеца, почва от февруари. Върти се по bTV. Условията са да си между 16 и 28 години, да пратиш имената си+ 2 песни в твое изпълнение без музикален съпровод и да се явиш на кастингите аз обаче, нали съм '92- няма да ходя\n@AlFia, надявам се, че информацията ти е била полезна\nПравилца за цитиране на предно мнение? правила изобщо? Четете ги маа му стара!\nВеднага те коригирам. Нужно е да пратиш само имената си, адрес и телефон за връзка. Двете акапелни изпълнения не е нужно да пращаш, тях трябва да ги подготвиш за кастинга.\nА що се отнася до мен - аз няма да се явявам.\nEdited January 10, 2007 by CorvusCorax\nВеднага те коригирам...\nхахаха, какво щях да правя без теб?\nЕДИТ: една приятелка толкова се въодушеви, че вече е подготвила песните и едни репетиции падат сега... мали, мали\nEdited January 10, 2007 by TheDreamGirl\nИ аз се записах. Пратих всичко по реда. Първо, второ, трето - по конец. От вчера тече НОВ клип по ТВ - в него ей така съвсем между другото споменават към изпращането на имена, възраст и т.н. и "няколко думи за себе си"\nАй ше ви се не види организацията! Ся кво - много ми е чудно ако не ги спамя всеки ден с нови мейли с нови глупости няма да ме допуснат до кастинг ли???\nEdited January 10, 2007 by Elly\nМисля да видя първия сезон и резултата от него, защото се познавам бегло с две от участничките в Стар Академи, които съвсем не са щастливи, че са участвали (най-възпитано казано). Ако е Ок бих се явила на втория кастинг. Успех на всички, които ще опитат!\nТва, че договора е на стойност 1 000 000$ за мен е новост. До сега не съм я срещал тази подробност и ми е интересно дали е вярно.\nАко е така, сериозно бих се замислил за участие... За сега съм на: "ако ми остане време след изпитите" Така или иначе един кастинг повече си е някакъв опит\nБлажени низшите духом, защото те ще се извисят...\nДааааа. има нещо гнусно и в предишните и в сегашните кампании. Подробностите обаче са винаги на ухо...\nEdited January 12, 2007 by AlFiA\nКатегорично "не" на пораженческите нагласи! Поклон пред всички, които ще се яват, без да се замислят дори.\nТова е шанс за всеки, който вярва в себе си.\nEdited January 12, 2007 by ronia\nАз доколкото разбрах в стар академи нивото е било много слабо, даже и на финалистите, затова беше провал цялото мероприятие и след това.\nА аз иначе съм гледал чуждите издания на Мусик айдъл, и последните години са на супер високо ниво .\nА и се съмнявам наградата да е 1 000 000 долара като в чужбина. Сигурно ще е нещо като Стани милионер -> Стани богат ....


Начало Бизнес Boeing подготвя масови съкращения и ранно пенсиониране на служителите\nКомпанията имаше финансови затруднения и преди пандемията, а сега нещата само се влошиха\n09:26 02.04.2020 604 ~ 2 мин. четене\nАмериканският авиопроизводител Boeing Co е готов да предложи пакети за компенсации и ранно пенсиониране на служителите си. Източници на Reuters са казали, че това се прави с цел да се смекчи финансовата криза, предизвикана от пандемията от Covid-19.\nBoeing е инициирал доброволен план за уволнение, който позволява на служителите, които искат да напуснат компанията, да го направят с пакет от заплати и обезщетения, е казал един от източниците на медията.\nОчаква се главният изпълнителен директор Дейв Калхун да представи подробности по плана за доброволно уволнение на служителите още в четвъртък, е съобщил вторият източник.\nReuters съобщи миналия месец, позовавайки се на източници от индустрията, че съкращенията или пенсионирането на служители са „реална възможност“, тъй като отложените доставки на самолети и неизпълнените плащания поради приземените самолети на авиокомпаниите, предизвикано от вируса, принудиха Boeing да обмисли по-строги стъпки за намаляване на паричния отток.\nОт Boeing са отказали коментар пред Reuters.\nКомпанията има около 150 000 служители по целия свят, почти половината от които работят във фабриките в региона на Пюджет саунд в Сиатъл.\nПланът за компенсации се появява три седмици, след като американският производител на самолети заяви, че ще замрази наемането и заплащането на извънреден труд, освен в определени критични области, като целта е да спести пари.\nПандемията от коронавируса подсили кризата при производителя, който миналата година трябваше да „заземи“ своя 737 MAX след две тежки катастрофи и установени дефекти. Много големи авиокомпании отмениха поръчките на модела. Boeing спря окончателно производството на 737 през януари.\nМиналата седмица компанията спря операциите в своята фабрика около Сиатъл, след като повече от дузина служители бяха заразени от Covid-19 - поне един фатално.\nThe Wall Street Journal съобщи в сряда, че обявяването на пакети за ранно пенсиониране и компенсации може да дойде още в четвъртък.


Коментари - Кирил Петков: Задължени сме да върнем климата на разбирателство с РСМ, заедно можем повече | Днес.dir.bg\nи от кого точно си задължен?\nВсичко зависи от Макетата, ако признаят и спазят договора ОК, а относно това, че всички държави ни притискат да признаем СМ, ами ако толкова много искат да влезне в ЕС да ги притиснат тях да признаят и приемат договора, който са подписали!\nКиро, изключчи климатика, че замръзнахме... Тези, които са ни приятели, никога не са били на власт в Македония. Голяма грешка беше, че признахме независимостта на тази северна "държава". С това си устройство тя винаги е била, и ще си остане зависима и склонявана към зависимости. В момента там за надмощие се борят сръбския и албанския фактор (съотв. Русия срещу САЩ). Нас ни броят за презрени татари, населяващи земите на изток от Пирин. С такива"приятели" е добре да сме по-внимателни, дистанцирани и безапелационни. С какво Македония показа, че ни е приятел през тези 30 години? Не мога да се сетя.... Време е да си извадим главата от пясъка.\nВнимавай дир ко щ трабов..\nТози интернационалист (разбирай комуняга) от Канада, ще се превърне наистина в най-омразната карикатура на новата ни история. Влезе ли БЮРМ в ЕС с този език, азбука история и население това ще легитимира цялата им доктрина на омраза и оплюване на България. Отделно че ще им легитимира измислената история, език и азбука! Утре ще кажат че и азбуката е македонска и бугаре нема, щото са татари... Кирчо е пълен глу*ак и подлога!\nзадължени сме да върнем клиЗмата на разбирателство, мдааа, Кокорчо\nПознавам свестни хора, които са ми казали, че съжаляват за това, че са гласували за този на снимката.\nЗадължение сме да защитим България от всеки, който има териториални претенции, Кирчо! Ако не си кадърен - МАХАЙ СЕ!\nКире, как са приятелите ти от ФАЩ?\nизмислен герой скоро ще остане в историята ни като най-кратко заемащ поста премиер... И дано това да е много скоро...\nКиро е национален предател! Съд за изменниците на Родината !\nТва момче не е добре (нерегистриран)\nОще от първия ден со пролича че не го бъде. Кръгла нула като политик. Като човек въздухар та дрънка. Глобалисти сър.\nКуре, Куре.... не е имало някой по-зле от теб. Не случайно от Козяк назначиха точно теб - тъп, прост и зависим. Ако не им играеш по свирката ще цъфне и фалшивата дипломка от Харвард.... няма как такова тъпо парче да е завършило Харвард.\nКире, това си приказвай на мака си на пупката!!\nзащо ние бе (нерегистриран)\nВ Македония е признак на добър стил да се ругаят българите, насадено от бивша Югославия и сърбите в продължение на 80 години. Защо ние да връщаме климата ???\nпросто Киро - знаем как с лъжи и измами стана премиер - представи документи с невярно съдържание, потъпка Конституцията на България висшия закон на страната / доказано от Конституционния съд /, вместо да се кротне, започна с назначения на министър купил си властта, приятели, кумове, любовници и всякакви некадърници - почти година е на власт , а решение на никоя от многото кризи - НЯМА ! Не е достатъчно роднини и приятели да" управляват " на всички възлови места ! Трябва компетентност и морал !\nТе на Бай онзи Калинките са много компетентни..... И за разлика от БАй ОНЗИ, Киро поне не е крал от държавата :)\nЯ да вземи да ни обясни премиерчето Киро, защо НИЕ да сме задължени да правим нещо с Македония. Кой нас ни е задължил и това, кога се е случило. И по каква причина ние сме задължени? Някакъв глас Свише ли ни Задължи? И ако премиерчето някой го е задължил, то това какво отношение има към всички нас. И е редно да ни уведоми, кой кого и защо задължава. А този лека по лека всичко ще си каже. А ние задължения към образованието Македония нямаме. Към българите там, които сърбите мародерстват, определено имаме. Но това не включва да се играе по свирката на Македония. Там сърбите са направили етническа чистка и геноцид спрямо българското население. И това продължава. Сърбите и намерение нямат да прекратят това. И въобще не ни вземат на сериозно. Май ще си трябва друг премиер, тоя както е тръгнал, ще закопа България.\nХайде стига с простотии ,манипулации и лъжи подплатени с фалшиви новини. Въпросе/,,?” / ти сам си задаваш въпроси и сам си отговаряш в угода на кукловода ти.\nКиро на първа кирия , ми в С. Македония ... ха ха ха .\nУмната без натиска от ЕС и САЩ (нерегистриран)\nПреди Кирчо да върнем климата на разбирателството скопските политичари трябва да върнат в образованието,културата ,политиката и историческата истина за българския цар Самуил и за Гоце ,Сандански и др.български царе и революционери .Не е възможно Самуил да се поболее от ослепената му българска войска от гърка Василий българоубиец,а днес в СРМ да го пресъздават като някакъв си митичен северо македонец.\nзащо да го търпим (нерегистриран)\nМакедонците си правят държава и самоличност като крадат история и идентичност, книги, имена....... от съседите -българи и гърци Плюс сърбоманското зомбиране в продължение на 80 години. Плюс насажданата от десетилетия в бивша Югославия омраза към България.Плюс избитите от сърбите хиляди българи в Македония през 40-те 50-те години......\nТази сутрин по БТВ Кирето показа че нацията във момента няма премиер а едно объркано лице озовал се там със фалшифициран вот този чистокръвен педераст отива да изтъргува националния ни интерест за шепа американски долари\nЯвно некачествения материал ,,Цц” нищо не е разбрал от интервюто на Премиера К.Петков с Цънцарова от БТВ.Политическата неграмотност на некачествения човешки материал е пречка за икономическото и политическо развитие на България.\nне вярва във вълшебства а във вещици. И най-вече на вещицата Херовица Мустафица. Те го сложиха. Ама май само му дали едни 100 дни преди да почнат да го натискат и да му свирят. Е тогава ще започне хептен мазалото. Макар че с тия изпълнения, които правят, твърде вероятно и да не дочакат края на тия дни. Проблемите с Македония са от десетилетия и някакви обозримо бъдеще няма и шанс да се решат. И то не по наша вина. Сърбия все още управлява колонията си Македония и посръбчените българи там са все още под преса, натиск и терор от техните служби. Сега да се съгласяваш на каквито и да е условия техни си е чиста глупост и лудост, защото за година доказаха, че нямат абсолютно никакво намерение да изпълняват каквото и да е. Единствените им действия, които предприемат, това е обикаляне по Европа и света и търсене на Силния, дето да ни натисне и да ни принуди да клекнем. Ако се случи това, после ама наистина жална й майка на България и на всички нас. Хилядолетна история и език ще бъдат направени на нищо, заради някакви локални напъни на измислени политици и защото Хегемонът така искал, защото ни третира като роби. А ЕС не спи и не виждат и предприемат действия да видят, как в държава от съюза САЩ си сложи свои възпитаници и се опитва да използва България като троянски кон в Европа. Не зачитането на интересите и аргументите на България обслужва интереса на САЩ, но не и на ЕС.\nПетков не познава историята. (нерегистриран)\nКак ще върне нещо, което никога не е съществувало. Между България и сърбоманите в Скопие има само омраза.\n100 дни са му много. (нерегистриран)\nНатегач. Юес агент.\nАбсолютно. 100 дни от американското посолство. От нас няма. Не може да се бава с нас, да го играе диктаторче, ще ни налага медицински фашизъм с рекет, ще се гаври с пенсионерите за да ги измами да се ваксинират, което е твърде долно. Да се държи като диктаторче, с едни десетина 5 от избори. Няма никакви 100 дни. Този не се държи като един от нас. А като някакъв, който си е купил билет за Канада, за сега без дата. Да му мислят тия покрай него, дето ще останат после тук.\nНещо не ми се връзва. В Македония още нямат избран премиер. А нашият ще му ходи на гости. Ами, ако до тогава не го изберат?... Пък и да го изберат, какво от това. Той вероятно ще е на един ден служба. Няма да е наясно дори с разположението на мебелите в кабинета си. А нашият отива, за да говори по много важен въпрос за двете държави., по който въпрос, между другото, нашият също не е в час за какво става дума. Тогава как ще стане работата? Колкото и да се опитвам да не давам ухо за разни конспирации, този път считам, че тези двамката са просто куклите, които трябва да изиграят една сценка, писана и режисирана някъде другаде. Жалко...\nНе знам какво е завършил този палячо,ама английският му,не е на ниво Харварт!!!!Венецуелските машини,ще ни доведат до глад и разруха!!!!\nЛуд за връзване, който изпълнява чужди поръчки (нерегистриран)\nИ българският му не е по-добър от лошия му английски език. Постоянно говори "направиме", "вземеме"... Или, "няколко хора"?!\nзащо ли започваш да изглеждаш в очите на българите като едно недорасло дете което вярва на вълшебства!\nСамо с усмивка на лицето като малоумник не става!\nСъщо като Роско пастирката е !\nПри това, много лъже. (нерегистриран)\nС крива уста.\nКирил е възпитан (нерегистриран)\nВ чужбина и не познава България .Разчита на усмивката си .Не вярвам македонците да клекнат Киро като им се ухили.Правосъдната министъра и тя ухилена обяснява как ще се оправи всичко като се махне Геше.Все повече се убеждавам,че са кукли на конци.Народа скоро ще ги изгони.\nВие ще върнете климата на земята, какво да говорим за една Македония!\nКириле, гледам те сега по БТВ как пелтечиш! Та ти не може да кажеш едно изречение без да объркаш словоред, дума. Та ти не можеш да подредиш мислите! Какъв примиер си ти бе?! Народе, ние в момента нямаме примиер! Ние имаме клоун!\nА оня от Банкя по ли Ви харесва ?\nДа, пред Кирил повече ни харесва.\nПари,еврофондове,банки,имоти,земи ,документи може да крадем, но българска от история писана от Наши Хора от Нашите партии-НИКОГА!\nЗадължени сте да мислите за България! Ка.. Т!\nМустафата му суфлира май. Кат нищо кат се върне ша кажи, че цар Самуил е горд македонец\nКанадски проджаник да бъде изгонен от България.\nОт Бай Ганьо русофила по велик и умен на планетата Земя няма!\nДобре де ,кой е по умен и велик от бай Ганьо русофила,да не би Путин да е по русофил от бай ганьовците патриотАри са оитам аз,САЩ и Германия?\nМамин благ национален предател. Умно красиво харвардче. Колко ли бели ще направиш докато народа осъзнае че си некадърен за тоя пост :)\nВсичко написано е вярно на 100%, тия се очертават като национални предатели. Обаче само писане не е достатъчно, дела трябват. Трябва да ги подкараме с тоягите. Представяте ли си ако гръцкия премиер се умилкваше така на македонците, какво щеше да се случи в Атина?\nНе разбрахте ли, че това правителство има само 3 цели, за които е създадено: 1. Да клекнем на Македония 2. Да въведем Истанбулската конвенция 3. Да въведем еврото\nИма и 4-та: Нови бази на САЩ в България и местене на американски войници на наша територия\nНаправо ме нави да гласувам за тях на следващите избори.\nBg über alles (нерегистриран)\nЗащото си македонец или щото си гей ? Или македонски гей ?\nКиреее, нали видя как Слави от първо място само за два месеца стана на шесто място.\nТоя е изтрещял.\nЕбяхти злобните хора, не го харесвам Киро, но подоцни панелни плъхове като Вас направо ненавиждам. Абе глупаци Вие не може ли да стоприте, че нашата държава отдавна е само име и е продадена и унищожена, доказателство сте Вие и Вашето абсолютно теразбиране за нещата. Ако големите в ЕС и САщ са решили РСМ ще започне преговори и ще влезе в ес, тъй като тук вече интересите са стратегически, не икономически. Каквито бяха и за да приемат подобни парапитеци като нак. А Кирето или които и да е, няма какво да стори, тъй като Ви спрът кранчето, сиреч хапването и други неща, лично Вие ще посрещате македонците с мед и масло\nКупете си буквар! И бързо!\nТрол болшевишки,да ти акам на живота!!!!!\nКиро,нещо ти са изцъклени очите.Отказвай се докато не е толкова късно.Хората умират от недоимък а ти се хилиш като хлапе захапало сладкиша.Това е причината за високата смъртност,недоимъка.Пенсионерите са докарани до просешка тояга.Истина е ,погледнете основната кошница с храни.Така ,че СРМ в момента малко българи ги интерисува.\nКога макетата ще признаят наше малцинство, кога ще изпълняват договора?Това което говори Киро по медиите в България и това, което говори на Козяк са различни неща. Ние с макетата никога не сме имали нормални отношения, та този приличащ на арабин шебек да ги възстановява. Нещата са вече изгубени и Киро Канадеца търси начин да ги съобщи.\nкиро дрисъка е като оня манаф с лицемерните опорки. дето ни се показа по подник, как му бият инжекцийка, сякаш това трябва да е някаква гордост. нои за боклуците и отпадъците е така. киро, дрисък неспособен, та вие сте една отпадъхна слуз и лобисти на беззаконния, медицински експеримент с милиони хора. отиваш си, заедно със сбърканото си семейство. най-добре е да вървите по дяволите, където отиде и каролев. . дебилът путков ще служи и на сатаната, само-и-сдамо да получи мънгизи от от чекмеджето на мъжа на бурсула за да изпълни обещанията си, които така и не е възнамерявал да извърши... 8...7...6...\nКиро ,от скоро си във власта и вече се осра тотално. Неадекватен и невеж защо си мислиш,че можеш да управляваш държава.Писна ми да ти гледам нахилената физиономия по всички ТВ.Както и смотаните канадка и канадчета.Трябва ли да е новина за Българите че жена ти и дъщеря ти са с нови приче ески.Хората се чудят как да оцелеят без работа и ниски доходи. А те тръгнали да ни занимават по медиите как женати ти направила чийзкейк и какви ли не простотии .\nНека преобърне към по-добро РСМ ,своето отношение към България и да не се правят на велики\nабе във ГЕРМАНИЯ е пълно със българи и македонци,подгонени от беднотия,корупция и простотия,и нямат никакви проблеми помежду си и всеки си бяга подир проблемите си без да си пречат и мразят!\nАз също не мразя македонците, но дали те не ме мразят мен вече може да ги попиташ тях. Някак си обаче държава на 30 години да "гепи" историята на страни над 2000 години говоря за Гърция и 1300 годишна България, някак си не ми е ОК\nТи така си мислиш само (нерегистриран)\nОтстъпиш ли на Македония ще ти искат български територии. Затова е целият театър\nИ Мустафата тъй казва\nТя не казва , а свежда заповедите на Държавният департамент, за изпълнение по места\nТя Мустафа да си сложи заповедите на държавния департамент нали знаеш къде?!?! Всички ги видяхме, как "оправиха" афганистан и Ирак, че и Либия да не се връщам по-назад, че ще стане дълго.\nАко Киро ще връща климата на разбирателство, за сметка на българската история, ние ще го върнем в Канада, по бързия начин.


Лекари от "Пирогов" спасиха сиамски близнак - NOVA\nЛекари от "Пирогов" спасиха сиамски близнак\n31 октомври 2013 19:12\n10-дневното момченце вече се възстановява успешно след тежка операция\nВъпреки финансовите трудности лекари със символични заплати извършват уникални операции, които в чужди клиники струват стотици хиляди евро, а у нас Касата ги плаща по десетки пъти по-ниски цени. Една такава операция – втората по рода си в България – е спасила новородено, което е било сиамски близнак.\n10-дневното момченце вече се възстановява успешно след тежката операция, при която от него е бил отстранен неговият неразвит, мъртъв сиамски близнак. С подобна патология лекарите у нас са се слъскали за първи път преди около 20 години.\n„В България тя е изключително рядка. Става въпрос за така наречените сдвоени близнаци, по-популярни като сиамски близнаци. Тогава децата, които са разделени – двете момчета – сега са здрави, нормално растящи деца”, каза д-р Цветко Георгиев от Отделението по хирургия на новороденото.\nПри сегашното новородено мъртвият плод е можел да го убие и затова се е наложила спешна операция.\n„Всичко е наред. Близнаците бяха съединени с черния си дроб, който беше разделен и сега черният дроб на това дете функционира съвсем нормално”, обясни д- Георгиев.\n„Операциите в детската хирургия – в частност на новородени и деца в кърмаческа възраст – около 80% са обичайни и аномални, не са стандартни операции и някои от тях, които се е налагало да вършим по спешност – биха стрували в чужбина много повече пари, ако бяха планово пратени там. Не говоря за цената, която се плаща тук. Ще продължаваме да го правим, независимо от финансирането, децата са си деца и трябва да живеят”, заяви проф. Росен Дребов, началник на Клиниката по детска хирургия.\nБебето е готово за изписване, но до момента родителите му почти не са се появявали.\n„Родителите не са тук, имахме бегла връзка с тях. Надявам се те да проявят и повече интерес към детето си и да го потърсят”, каза д-р Георгиев.\nА дотогава малкият Веско ще трябва да остане в „Пирогов”.\n250 фалшиви сертификата за чужбина са издадени при 2 схеми в Пловдивско\nПрогноза за времето (30.11.2021 - обедна)


Начало » Медия » Здраве » Мозъчното развитие продължава и до средна възраст\nВъпреки досегашните твърдения, че хората съзряват напълно при навършени 21 години, ново проучване показва, че мозъкът не спира да се развива до края на 40-те години. Изследванията разкриват, че през 30-те и 40-те години префронталната кора, зоната точно зад челото, продължава да се променя.\nНеврологът от Лондонския университетски колеж, Сара-Джейн Блейкмор, обяви откритието на симпозиум в Лондон.\nБлейкмор съобщи, че допреди 10 години учените смятали ранното детство като краен етап за развитие на мозъка. Новото изследване обаче установява, че неговото развитие не спира още няколко десетилетия, като най-продължително е това на префронталната кора, която е ключова за мозъка.\nУчените смятат, че именно тя ни определя като хуманоиди и участва в процеса на социално взаимодействие, в процеса по вземане на решения и много други черти от храктера. Затова откритието е от особена важност.


ПБФ : БОГОСЛОВИЕ | СЪВРЕМЕННО ПРАВОСЛАВНО БОГОСЛОВИЕ | Историята като Откровение и съвременната библеистика (Библейско-богословски аспекти)\n11.08.13 || Доц. Димитър Попмаринов\nЗа решаването на тази дилема основополагащо значение има разбирането за Откровението - как то се съотнася към историята, взаимозависими ли са Историята и Откровението. Цялото многообразие от различните становища и нюанси би могло да се сведе до две основни изходни предпоставки – Историята като Откровение и Откровението като История. Или, казано с други думи – има ли разлика между историята на вярата и историята на християнството, между Христос като образ на вярата и Иисус като образ на историята. Още през ХІХ век немският историк Leopold von Ranke поставя въпроса за обективността на историографията. Появява се питането: „Може ли някой, който е извън вярващата община да разбере точно мотивите на вярващите или да запише точно техните убеждения. Могат ли пък тези членове на общината да се освободят от предпоставките, които оцветяват техните становища и им пречат в използването на доказателствата (а и дали трябва)?". С много уговорки и условности може да се каже, че така поставени отношенията между тези дадености са следствие от богословското развитие на Запад, където религиозната история на човечеството и в частност библейската история се възприемат като Откровение повече от протестантските общности (например Карл Барт и неговата школа); където римокатолическото богословие настоява повече, че Откровението се реализира като свещена история (на основата на единичността на библейските събития и особено на Въплъщението, Кръста и Възкресението). Разбираемо е, че такова обобщаващо поставяне на въпроса за отношенията Откровение и История може да е подвеждащо. Затова тук ще бъдат поставени някои въпроси, по които може да се разсъждава и които е необходимо да се решават в момента, отколкото да се дават окончателни отговори или рецепти. В тази част на изследването ще бъдат заложени само проблемите, изникващи в съвременната западна библеистика, които по един или друг начин засягат и православната. В друго изследване, което ще е продължение на настоящето ще бъде направен опит за намиране на православния отговор.\n1. След великия спор с Изтока (учението на исихазма през ХІV век), век по-късно римокатолическата схоластика се изправя пред ново, много по-трудно предизвикателство, породено в недрата на самия римокатолицизъм. Римокатолическата църква трябва да защитава правото си на съществуване, което се оспорва от отделилата се от нея след Реформацията нова християнска общност – протестантската. Това право се оспорва на основата на Свещеното Писание, след като църковното предание е отхвърлено изобщо. Тази полемика поражда задълбочени изследвания по отношение на текста на Свещеното Писание. Тя залага основите на библеистичните анализи за цели векове напред. Това дава добри плодове, но води и до много недоразумения и трудности. Така например след Реформацията се стига до опити за формализиране и извеждане на прости и лесноразбираеми формулировки (подобно на тенденциите в естественонаучните области) по отношение екзегезата на текста. Те запазват до някаква степен буквата, но унищожават духа на Писанието. Стига се до така наречения редукционизъм, тоест до извеждане до най-простите и ясни понятийни словесни определения. Върхът на това развитие в западното богословие като цяло и в библеистиката в частност е така наречения модернизъм. Това течение, израснало на основата на общественото съзнание, породено по време на Просвещението, на постиженията на тогавашната наука и философска мисъл, предполага че посредством своите усилия, интелект и иманентни заложби човечеството може да разкрие последните тайни на битието, да осмисли своето собствено съществуване както като цяло, така и на отделния човек. Божественото начало се оставя в областта на вярата, на субективните преживявания – търси се обективната даденост, която да бъде засвидетелствана като последна. Това мислене по един или друг начин доведе до появата на идеологиите и до идеологическа ирационалност. Повярвало в своята истина то става квази религиозно – идеологията се превръща в обект на вяра. Изгоненото религиозно съзнание се завръща по друг начин. Свидетелство за това са нацистката и комунистическата идеологии на отминалия ХХ век, които в своята завършеност, приели религиозна окраска (като ирационални в тях трябваше да се вярва), доведоха до най-опустошителните войни в човешката история.\n2. Днес в естествените науки и хуманитаристиката се използва понятието "модерен ум" (modern mind), което е заето и в богословието. В един съвременен научен диалог между двама западни богослови (William J. Abraham и Christopher A. Hall) се стига до съгласието, че научния редукционизъм се свежда до два основни нормативни критерия – "каноните на науката" и "каноните на историята". Abraham смята, че съвременния човек, възпитан в каноните на рационализма, най-вече по времето на Просвещението и след него, не възприема вярата в Божието откровение и свързаните с него събития, като исторически. В стремежа си към индивидуализъм и автономия, по подобие на секуларното общество, богословието се превръща в продължение на политическите и етическите идеи, заложени в Просвещението. Според Abraham нездравите духовно богослови произвеждат болно богословие. Това особено ясно личи в програмите на богословските школи (визират се протестантските) където очакванията от студентите са, че след като завършат трябва да са оформили свое вероопределение, свое богословие, което да разпространяват нашироко в църквата. Това е така, защото "повечето, ако не всички западни богослови – независимо дали са консерватори или либерали – са деца на Просвещението".Те възприемат предпоставките на историческия детерминизъм, според които по стълбицата на историята може да се слезе до последните основания на познанието. Следователно всяко стъпало от тази стълбица би трябвало да бъде естествено поле на рационализиране и разбиране от "всемогъщия" човешки разум.С отстраняването на Откровението, на основата на историческия детерминизъм, естествено се стига до приравняването на християнството с останалите, така наречени "естествени религии".\n3. Историческият детерминизъм от своя страна се гради на рационалната предпоставка, че основите на света неотменно се крепят на отношенията причина-следствие. Допреди неотдавна "много западни мислители, възпитани с предпоставките на Просвещението, биха възприели света като затворена система на отношения, причина и следствие, където се оставя малко място за Бога". Библейската истина - истина, която има надвремеви, метафизически характер – сложена в рамките на историческия детерминизъм, губи своето съдържание и се превръща в нещо абстрактно, в мираж. Както пише Clark Pinnok "Концепцията за единен свят, изцяло подчинен на неизбежните последствия от причината и следствието, става преобладаващо мислене. Библейската история на спасението може да се разглежда само като мит". Това разбиране за Библията - като естествен продукт на историята, като нещо, което не е съществено различно от останалата религиозна литература – довежда до това, че "много евангелисти разглеждат Библията като научен текст. Той трябва - следвайки отпечатъка на мисленето, наследено от Просвещението - индуктивно да се изучава само чрез възобновения разум". Историцизирането на Библията подронва нейния авторитет в западния християнски свят. Тя се превръща в книга, смъкната от небето и предоставена на всякакъв вид хора да я използват, както на тях им е удобно. Тя вече не е Свещено Писание за учените и изследователите (или поне не е докато я изследват!?), а е такава само за хората, тясно свързани с храма, с църковната институция. Получава се раздвоение, а впоследствие и противопоставяне в отношението към Свещеното Писание от страна на изследователите и от страна на църковната институция. Следователно цялото това разбиране и отношение към Свещеното Писание е следствие от наложената рамка на отминалия модернизъм, породено от духа на Просвещението.\n4. Като следствие от попадането в плен на историческия детерминизъм се стига до това, че Откровението вече не е нужно за обясняване на света. Историческият детерминизъм, особено ясно изразен в Хегелевия пантеизъм (или, както някои го определят, панентеизъм), води до иманентизъм и следователно до отхвърляне на всяка трансцендентност, а оттам и на Бога. Една от причините да се стигне до това разбиране за Откровението и да бъде то отхвърляно е, че се прави опит то да се обхване от рационалната парадигма на тогавашното време (ХVІІІ-ХІХ век). Разбирането на Откровението се обвърза най-вече с някои феноменални прояви, описани в Свещеното Писание, като чудесата например. Така то бива приравнявано с тези феномени, а поставени на рационалистически анализ те не могат да влязат в парадигмата на тогавашното научно и философско мислене. Това важи с особена сила за либералното протестантско академическо богословие. Стига се дотам Откровението и чудесата да бъдат обяснявани като нахлуване на "свръхестественото" в нормалната природа; в промяна на естествения ход на нещата, в промяна на природни закони и така нататък. Това разбиране е доразвитие на донякъде дуалистическото римокатолическо деление на "естествено" и "свръхестествено". Светът, в който живеем се приема за "естествен", "нормален". Следователно всичко, което се случва е различаване от тази "нормалност", "естественост", то е "свръхестествено", тоест чудо. То е нещо външно, чуждо, отличимо и отделимо от това, което е "нормално". То не може да бъде обяснено с категориите на "естествения разум". След като то не може да влезе в тези категории, то се обяснява, според августинизма като нещо, което е отвъд обичайните закони, според томизма като действие, което отива отвъд всичките сили на природата, а според Дейвид Хюм, като "нарушаване на природния закон от даден бог". Появява се определен дуализъм. С развитието на естествените науки и модерната философска визия за света "свръхестественото", тоест божественото, духовното остават на заден план. Единствено законното е естественото, защото то може да се изследва и доказва посредством логиката на рациото, на науката, на емпиричния опит. В това разбиране не остава и малко място отредено за "свръхестественото". Следователно, след като то не може да бъде доказано по емпиричен път, то е само възможност.\n5. Следствие атаките по отношение на вярата Откровението се превръща в обект и предмет на несръчни опити да бъде доказвано по рационален път от западното богословие - преди всичко римокатолическото.Тези „доказателства" по един или друг начин биват разбивани и отхвърляни от секуларната наука. И когато не се намерят достатъчно убедителни "доказателства", тогава Откровението просто се поставя под съмнение и накрая се отхвърля. Така то се поставя в рамката на прокрустовото ложе на историцизма. Разглеждано като явление, което е част от историята, то, според модернистическото мислене, е продукт на историята. То няма метафизически, а следователно и метаисторически произход, а е вътрешно, иманентно на историята явление. Това е крайният извод от логиката на западното богословско мислене.\n6. Не е случайно, че моделът на факултетско богословско образование, който идва унаследен при нас от западните богословски школи, строи своята система на исторически принципи. Те от своя страна са заложени и утвърдени във времето след Реформацията, когато се случва големият идеен богословски сблъсък между новопоявилия се протестантизъм и римокатолическото богословие. Разделянето на богословието на дялове е следствие от рационален, външен анализ, на основата на историческия подход. Този принцип се стреми последователно и логически точно да изгради във възможно най-идеалната система богословското образование. Именно поради това започва с библеистиката. Тук, следвайки логиката на протестантската вероизповед, е заложена догматическата предпоставка на новопоявилия се протестантизъм, че Църквата се ражда в Библията, в Свещеното Писание и поради това, ако трябва да се изгражда Църквата, трябва да се започва от Библията. Църквата може да съществува без Преданието, но не може да съществува без Библията (sola scriptura). Съответно библейските дисциплини са изградени на принципа на историческия детерминизъм, който от своя страна до голяма степен е повлиян от догматическия дуализъм, заложен в протестантското учение, свързано с учението за последиците от греха. Според него грехът довежда до такова дълбоко изкривяване на човешката природа, когато само и изключително чрез Божия намеса човекът може да бъде спасен. Човешките дела нямат стойност и поради това е необходима само вяра. Вярата е основната и единствена (sola fidei) предпоставка за спасението на човека от греха. От човека почти нищо не зависи. Едни са предопределени за спасение, други за погибел. Човешките дела нямат стойност, тоест цялостният процес на спасение на човешкия род е единствено зависим от Бога. Човекът е толкова повреден, че той не може да има някаква заслуга за своето спасение. Това върши Сам Бог. А вярата се постига на основата на познаване само на Писанието (sola scriptura)\n7. Тази предпоставка внася и дуализмът по отношение на историческия процес. Бог твори Своя история, свещена история (Heilsgeschichte), чрез която Той ще спаси света. Тя е по-висша история, от друго качество и поради това тя се отличава от профанната история (Geschichte). Това деление съответства донякъде на протестантското разбиране за пълната изкривеност на човешката природа. Впоследствие Geschichte, след дълбоките процеси на секуларизация и отчуждаване от Църквата, става едната от страните, силната страна в западната мисъл. Това е научната, емпиричната история, освободена от метафизика, която претендира да е обективна, безпристрастна, защото не се обвързва с предварителни идейни предпоставки - верови, богословски, философски. Постепенно тя измества свещената история (Heilsgeschichte) и в областта на религиозното познание; за нея библейската история (като част от свещената история) не е нещо повече от обект за анализ и изследване. Geschichte заема мястото на Heilsgeschichte и започва да говори от нейно име, да обяснява вярата чрез себе и по такъв начин да обезсмисля свещената история. Така се загубва изначалната библейска визия за присъствието на Бога в света, за свещенността на историята като цяло; за единството на световните процеси, което лежи в постоянно осъществяващия се творчески акт на Бога, определян като Божи промисъл за света.\n8. В това отношение е показателно развитието, което се случва с богословието в Англия от средата на ХІХ век насам. На основата на историческия детерминизъм се стига дотам, че богословието се оказва в плен на историцизма. Като следствие от това богословието „се отказва" от систематиката и систематическите дисциплини в богословските факултети, защото се смята, че систематиката има преди всичко конфесионален характер, а това я поставя под контрола на църковната институция (в случая Англиканската църква). Това се смята, че е предимство, но днес се установява, че то води след себе си непредвидими загуби. Липсата на систематика води до появата на различни дисциплини като „библейско богословие", „догматическо богословие", „съвременно богословие" и „философско богословие", които се опитват да запълнят този вакуум. „Сега е очевидно, пише S. W. Sykes, защо е необходимо да се отнасяме към приносите на британските богослови към съвременното богословие непряко, като отдаваме внимание на историята и на философията". Тези развития от своя страна пораждат различни модернистични теории, които на основата на историческото развитие предполагат възможността за изначална рационална предвидимост на световните процеси, на възможността те да бъдат контролирани. Така модернизмът прехвърля върху природата и случващото се в обществото свойства на самодостатъчност. Това е преход от теистично към пантеистично разбиране за света. Поради това историята е натоварена с божествени функции. "Модерният човек обожествява историята и ѝ приписва всички божествени свойства; тя става за него свръхестествена сила, по-силна и от самия него", тоест човекът става пленник на историческия детерминизъм и съответно фатализъм.\nОткровението като история може да бъде разгледано от две основни страни. Едната се свързва с това как Свещеното Предание и Свещеното Писание се развиват и отразяват в историческия процес. Другата има донякъде систематически привкус - как Откровението се ситуира в историята и как самото то формира свещената история, разбирана в по-горе споменатия смисъл. "Откровението в историята" като понятие се появява в по-ново време като реакция на така нареченото "либерално богословие". Според либералното богословие, в недрата на което се ражда модернизма, библейският човек върви от по-нисше към по-висше състояние - от родовото, племенното към духовното. Той издига етическите библейски категории в универсални.\n1. Първата страна поставя един от основните въпроси, който се отнася до природата на събитията, свързани с Откровението. Той представлява проблем за критически (тоест рационално) мислещия човек. Особено проблемни са такива места в Свещеното Писание, които не могат да бъдат доказани емпирически, че са събития или исторически факти, като потопа например. Тогава се отправя питането – представляват ли те елемент на Откровението? Това е въпросът на рационално подхождащия към Свещеното Писание критически разум. Нещата се усложняват още повече, когато се запита: Как библейският писател е видял през собствените си очи и как е отразил събитието или факта, тоест доколко тяхната историческа стойност е валидна? Всички тези съмнения водят до съмнение към Откровението въобще! Този подход, когато се превърне в самоцел и единствено средство за доказване на дадена теза, кара изследователите да се заровят в дребнотемие, дребнословие, да се занимават с частното и да губят по такъв начин цялостния характер на библейския текст и посланието, което той носи. Както признава един разочарован от библейската критика библейски изследовател "Аналитическият и историческият подстъпи към Библията, доминирали нейната критика в продължение на столетие, сравнително малко можеха да ми помогнат". Аналитическият фактор искал да стигне до последните основания както на средата, в която се е появил текста, мотивите на библейския писател, така и до най-малките подробности, свързани с текста и текстологичния анализ. По-нататък той продължава: "Вместо да се измъкнат от по-ниската критика или разглеждането на самия текст, по-голямата част от нея се зарови в още по-ниска подбазова критика, при която разпокъсването на текста се превръща в самоцел. В резултат нейните основни открития бяха направени много рано и бяха последвани от купчина плява". Това мислене е пример, който показва как постмодернистичното мислене отхвърля модернизма.\n2. Историческият фактор настоявал и за едва ли не веществена достоверност. Той е свързан с природата на събитията, разкрити като откровение. Повдигали се въпросите: "Възможно ли е характерът на събитията в Откровението да се постави на историческо изследване по същия начин, както и до всяко останало историческо събитие? Ако не, то тогава в какъв смисъл то е история? Ако е възможно, то тогава критическото изследване може ли да потвърди, че събитието е откровение в смисъл, че е различно от всяко останало събитие?". В опита за рационализиране и доказване на библейските събития и факти се стигало едва ли не до желанието за "овеществяване", за "материализиране" на библейската история, до опит тя да се обективира в настоящето и да бъде поставена под микроскопа на "обективния" анализ. Такова разбиране предполагало, че във формата си, във феноменалната си страна Откровението трябва да е нещо по-различно от останалите неща – да е някаква верига от чудеса, които имат космически характер, нещо, което прави своя собствена история, различна от останалата. И тъй като такъв вид история – когато Откровението "прави" своя история по някакъв външно събитиен характер – не може да се докаже, то тогава се поставя въпросът: "Съответства ли историята с Откровението? От своя страна Откровението представлява ли особено историческо развитие, различно от останалата история? Не е ли то само поредица от моментни вертикални избухвания в историята? Нахлува ли то в цялата история или само в определени моменти? И защо Откровението трябва да спре в края на библейския канон?". Така поставен въпросът не може да получи положителен отговор. Разумът не може да бъде задоволен и поради това се стига до съблазънта да се отхвърли не неправилността на зададения въпрос, а причината за неговото задаване - търсенето на истината за Откровението. Модернизмът стига до задънена улица и методологическа безпомощност.\n3. Друг аспект на същия проблем се свързва и с въпроса за Откровението и отношението му с библейския текст, особено историята на текста. Анализът на текста непременно е обвързан както с крайната му форма (каноничност), така и с процеса, който води до достигане на тази форма. Често пъти това са големи исторически периоди, през които текстът търпи промяна поради едни или други обстоятелства (Шиваров). Всичко това отново детерминира формата и провокира въпроса: има ли промяна в Откровението в процеса на достигане на крайната форма?\n4. Зададените по този начин въпроси довеждат и до другата страна с нейния систематичен характер - за взаимозависимостта между Откровението и Историята, тоест как Откровението се ситуира в историята и как самото то формира свещената история, разбирана в по-горе споменатия смисъл. В рамките на този въпрос се включва необходимостта от отговор и на основния въпрос, свързан с обективността на историята и за границите на историята. От философията на историята е видно, че обективността на историята никога не може да бъде аргументирана докрай. Обективността в историята е възможна само като процес, като стремеж към постоянно запълване, но не и като нещо, което може да има крайна, окончателна завършеност. Важното е да се отбележи, че този процес е обърнат към миналото, но винаги се възприема и проектира чрез историята в настоящето. Историята обаче не може да има претенции по отношение на бъдещето. Историческият процес е двусъставен - от една страна са обективността на действителния свят, разположен във времето и пространството и детерминиран от него, и от друга - човекът, като творческа личност, носител на свободата и поради това никога недетерминируем докрай. Той е в историческия процес, зависим е от него, но същевременно е елементообразуващ самия този процес. Тоест детерминиращата съставка е тази, която е вън от човека и принадлежи на външния свят. Поради участието на човека в историческия процес като Божи образ, като такъв, който има в сърцето си вечността (Еклесиаст 3:11), той остава непредвидим, защото излиза извън формалните рамки на природната закономерност и нейните зависимости. "Ако историята би била цялостен исторически процес, който протича по напълно точно определена детерминация и предварително зададена програма, то тогава човечеството би могло да изчисли и точно да прогнозира своето бъдеще". Границите на историята като наука винаги опират до възможния обективен исторически оптимум за изследване от една страна и от друга – до субективната интерпретация на отделния историк или историческа школа. В този смисъл би могло да се заключи, че историческата реалност е такава дотолкова, доколкото са взаимно съвместими обективната и субективната страна при възприемането на историческата действителност.\n5. Погледнато от такъв ъгъл Откровението като история веднага влиза в детерминантите на тази конструкция. Именно съзнанието за нейната ограниченост предполага опита на отминалите векове Откровението да бъде изведено като един вид отделна история, като особен, специален исторически процес. Така се формират два обекта на вяра в западното богословско мислене: философската вяра, която се обосновава върху рационалните предпоставки на човешкия разум, и църковната или християнската вяра, която се гради най-вече на обективната страна на Откровението (тоест пак на рационалистическа основа), но санкционирана от доктриналните рамки на Римокатолическата църква или на отделните протестантски вероизповедания. Това дава основание на философски мислещото съзнание да направи следния извод: "Вярата в Откровението и вярата в разума като такива са коренно противоположни, отнасят се една към друга, не се разбират без остатък, но не престават в опита си да стигнат до взаимно разбиране. Онова, което всеки отделен човек отхвърля за самия себе си, това той може да признае в другия за негова вяра". Това виждане в много отношения съвпада с разбирането на Дерида за бинарността на западната мисъл, която в някои отношения може да преминава и в дуализъм. Този дуализъм води до противопоставяне говоримото на писменото слово. Съвременната библейска критика се основава най-вече на писменото слово и основно от него черпи своите най-силни аргументи спрямо Откровението. Това най-малкото води до едностранчивост и липса на пълнота в анализа по отношение на Откровението.\n6. Тази постановка е много близка до съвременното постмодерно отношение към Откровението, когато се изпада в друга крайност - в съблазънта то да бъде изведено от рамките на историята, тоест едва ли не да му се отрече всяка историческа достоверност и да се изведе на равнището на субективизма. В това отношение особено красноречив е деконструктивизмът в своето отношение към Свещеното Писание. За него проблемът изниква с въпроса за оригинала на Свещеното Писание, с преводите, тълкуванието. Историческият подход се отхвърля, защото например дори оригиналът не е сигурен. На много места в самата Библия се говори за пренаписване на текстове: счупените скрижали на заповедите от Моисей; намиране отново на "книгата на завета" (4 Цар. 23:2); намирането на "книгата на закона Господен" по време на царуването на цар Иосия (2 Пар. 34:14) и други. Всичко това дава основание на някои представители на постмодернизма да разглеждат Библията като процес на загуби и откривания, забравяния и припомняния, които водят до несигурност в историческата истина за Откровението. Нещата се усложняват още повече когато става дума за преводите. Деконструктивизмът поставя нови предизвикателства като предполага разбиване на текста на отделни единици сами за себе си. Те трябва поотделно да бъдат осмисляни и съответно превеждани. Тогава изниква въпросът с каноничността, защото при превода винаги се губи нещо изначално заложено в текста и то никога не може да се предаде. На това настоява Paul de Man. Постструктуралистическите тенденции, изявени по отношение на Библията в деконструктивизма, претендират, че освобождават текста от диктата на историческия детерминизъм като го разглеждат в частите без да ги унищожават или непременно противопоставят. Затова разглеждането на текстовете в тяхната обособеност има основно значение. "Първото и най-важно е настояването за автономията на текстовете като обекти на анализ. Като реакция на историцизма, който разглежда текста като продукт на исторически сили и ги обяснява с оглед на произхода им, те трябва да бъдат разбирани като автономни структури сами по себе си. Един текст е самодостатъчно цяло и неговите различни части трябва да се изясняват с оглед отношението помежду им, а не с оглед на външна причина или авторитет".\n1. За разлика от модернизма, където на индивидуалистична основа се стига до рационалистически оптимизъм, проблемът на постмодерната библейска херменевтика е, че тя се опитва непременно да субективизира нещата на рационална основа. Така се стига до субективен рационалистически песимизъм – именно съзнанието за безпомощността да се докаже някаква обективност на Откровението. Откровението може да бъде изследвано в неговите феномени (понякога се отъждествява с тях), но не може обективно и докрай да се доказва. Затова историческият контекст, без да се отрича и измества докрай, отстъпва място на жанра, културната среда, езика и социалното положение на тълкувателя. Постмодернизмът определя себе си като "развит модернизъм" (в този смисъл постмодернизмът може да бъде определен като свръхмодернизъм). Постмодернизмът, както пише Zygmunt Bauman, може да бъде тълкуван като напълно развит модернизъм, който в пълнота предвкусва последствията на своята историческа роля; като модернизъм, който признава последствията, които той е създал през своята история, последствия предизвикани по невнимание. Той рядко има съзнание за последиците от своята собствена отговорност, по-скоро безотговорност. Липсата на отговорност води до резултати, които се явяват сякаш вторичен продукт, възприеман като боклук: "Постмодернизмът, пише той, може да бъде разбиран като истинската природа на модерното съзнание – модерност за самата себе си... Следователно постмодерното състояние може да се опише от една страна като модерност, еманципирана от лъжливо съзнание; от друга страна, като нов вид социални условия, белязани от открита институциализация, характеристиките на които модернизма – в своите измерения и практически действия – е поставил, за да отстрани, и не успявайки, се опитва да скрие". В целия този спектър на отношения би могло да се забележи преход от една крайност до друга – принципа на махалото – от крайния обективизъм на модернизма, до крайния субективизъм на постмодернизма.\n2. Крайните, последните изводи на постмодернизма, като обратна крайност на модернизма водят до релативиране на смисъла на Свещеното Писание, а като следствие Откровението отново се отстранява. Днес е трудно да се говори за определено постмодерно богословие. По-скоро би могло да се говори за богословие, повлияно от постмодерните тенденции и постмодерност, като начин на поведение на личността и нейните обществени измерения. За това допринася до голяма степен и обстоятелството, че постмодернизмът като течение и постмодерността като даденост, трудно могат да се самоопределят. При тях липсва физиономия или по-скоро съзнание за идентичност, самоидентичност, тоест самоопределеност, „физиономия". Постмодерността е, както се определя от един изследовател, сякаш коренище, което не може да се определи като едно единно цяло. Всичко е преплетено, объркано: „То не е съставено от единици, но от измерения или по-скоро от посоки на движение. То няма нито начало, нито край, но винаги е среда (milieu), от която израства и се разпростира". Тя е състояние, което има различни нюанси, състои се от неопределености, от качествено и количествено многообразие. Въпреки тази сложна определимост на постмодернизма и на постмодерността те могат да се разглеждат не само като реакция, контрапункт, но и като коректив на модернизма. Както правилно отбелязва Christopher A. Hall, опасността от постмодернизма лежи в "тенденцията да се сведе онтологията, епистемологията и етиката до тълкуването само по себе си". Западните критици на постмодернизма смятат, че неговата методология предполага изолиране от историческия процес, деисторицизиране на Свещеното Писание, откъсване от външния свят и самозатваряне. Това води още и до скепсис, който преминава в автономен рационализъм и субективизъм. Постмодернизмът предлага на обективния рационализъм на модернизма своя субективен рационализъм. Това само по себе си е отказ от онтология, от доктрина, от вероизповед, а оттам се стига и до липса на определено богословие и църковна принадлежност. То води до идейна, верова и богословска обърканост, до несигурност. Тук нормалната логика изчезва и се появява нова, парадоксална логика – логика на противоположностите, на вътрешноприсъщия безпорядък, логическите граници се размиват и ненормалното става нормално.\n3. Постмодернизмът като течение, което в себе си съдържа дълбоко неверие във всичко, което заобикаля човека би могло да се каже, че е определен завършек. Това е край, но не в абсолютен смисъл. Той е осъзнаване за връщането на старо, познато място, на изходна позиция. Точно тук е и надеждата. Това съзнание предполага възможността за ново начало, за преодоляване на предвзетия исторически оптимизъм и заставането на онтологически начала. В тази връзка представител на постмодерното мислене заявява: „Християнската вяра няма друга сигурност, освен тази обективна сигурност на живия Бог". Тук е може би мястото където кръгът се затваря. Отказвайки се от историята, от историческия детерминизъм постмодернизмът преоткрива Откровението. И може би тук е шансът за ново развитие, за ново откриване на онтологическата сигурност. Може би с това ще бъде белязана епохата след постмодернизма.Именно, като търси тази „нова" сигурност пред постмодерния ум се открива възможността за излизане от блатото на субективизма и фатализма. Защото връщането към онтологическата сигурност, към Бога, Който е последната реалност дава смисъл и оправдава съществуването на всичко. Точно тук е и мястото, което справедливо заема Историята. Тя съвместява, в лицето на християнската Църква и учение, юдейския стремеж за Царството Божие на земята и отвлечения елински дуализъм – за идеалния свят, паралелен на земния, в който земното, материалното е зло. Такъв завършек дава възможността историческият процес без да бъде отхвърлян, да се възприема като част от божествения порядък, но като му се отнема прерогатива да е определящ, краен, детерминиращ фактор в съдбата на човека. В този смисъл Историята придобива значение като явление, което намира своя смисъл в Откровението.\n4. В постмодернизма могат да бъдат посочени и да се открият и по-убедителни примери за трудностите и неразрешимостта на проблематиката по отношение на Откровението като разгръщаща се история и историята като Откровение. Но въпреки всичко, историческият детерминизъм на модернизма и фрагментността и субективизма на постмодернизма изминаха своя идеен път. И двете течения в съвременната мисъл доведоха човека до съзнанието за невъзможността да се открие логическа доказуемост за смисъл. Най-болезненото изпитание за съвременния човек, изгубил вярата в Бога, е усещането за липса на смисъл. Тази безизходица, особено в днешния глобализиран и постоянно глобализиращ се, тоест детерминиращ се свят, определено влияе и на православното съзнание, на православното богословие. Това, разбира се, само по себе си налага да се направят определени усилия от страна на православната библеистика, които да дадат, доколкото е възможно отговор на тези тенденции като предизвикателства, от една страна, а от друга, да се посочи виждане, изградено на основата на православното съзнание и учение. В това отношение православното богословие и съответно библеистика намират решение на поставените предизвикателства и въпроси, заставайки на изначалните истини, онаследени с основаването на Църквата – а именно, Откровението да се приема еклезиологически и христологически, на основата на литургическия опит.\nВ заключение може да се каже, че поставеният по такъв начин въпрос, болезнена дилема за библейската мисъл в западното богословие, не може да намери удовлетворителен отговор в границите на спекулативното богословие. Това дава основание на западни библеисти да отбележат, че „диалогът между православните и западните библеисти върви по-трудно, отколкото между католическите и евангелските екзегети на Запад". Трудността произтича преди всичко от методологически разминавания. Този въпрос се усложнява основно от два фактора: първо, липса на ясно формулирана библеистична методология от страна на православната библеистика, разбираема за западното богословие и второ, криза, раздробеност, разнопосоченост и несигурност в методологията на западната библеистика. Основното, което се изпуска от внимание е обстоятелството, че Свещеното Писание в човешките си измерения е даденото по Божия милост Откровение, записвано и препредавано, преотвърждавано във времето чрез духовния опит на старозаветната Църква, изразен устно или писмено от боговдъхновените писатели, фиксиран в определен исторически момент като носител на истината за Бога, човека и света. Целта на Свещеното Писание и съдържащото се в него Откровение не е да дава емпирични данни, да задоволява определен научен интерес, а да води до Бога. Научният интерес, изследователските стремежи, когато са съобразени с тази цел, не само не вредят, а напротив, допринасят и помагат за неговото разбиране в пълнота. Те се вплитат в общия духовен стремеж към Бога, свидетелство за което е и опитът на отците на Църквата в подхода им към Свещеното Писание.\n. Например ученият би трябвало по един начин да се държи към Свещеното Писание, когато подхожда научно прямо него, тоест „неутрално", „обективно" – да бъде „отвъд" вярата, тоест субективността и зависимостта и така нататък, и по друг (при условие, че е вярващ), когато е в храма, в църквата, тоест да проявява своята привързаност и отношение към истините, заложени в него чрез своята вяра.\n. Този въпрос е свързан с римокатолическата догматика и въпроса за особената, допълнителна благодат, която се прибавя към първосъздадената чиста човешка природа (status purorum naturalism). По въпроса вж.: Катехизис на Католическата църква, С., 2002, с. 129 нат.; 569-570...\n. David Hume, Inquiry concerning Human Understanding, Ch. X, "Of Miracles", http://socserv.mcmaster.ca/econ/ugcm/3ll3/hume/enquiry.pdf, 21, 05, 2011.\n. В протестантската библеистика се води дискусия, която е обвързана с буквалистичния прочит на Свещеното Писание като история и съвременната библейска критика. Този въпрос е встрани от изследвания тук проблем, макар че идейно е обвързан с него. По-подробно вж: C. R. North, History. Interpreter's Dictionary of the Bible (IDB), Abingdon Press, Nashville-New York, 1962, v. 2, p. 607 ff.\n. В този смисъл би могло да се каже, че така наречената свещена история, отъждествявана със Свещеното Писание (действието на Бога, изразено чрез историческите описания в Библията), е органическа част от целия исторически процес, който се ръководи от Бога, а не е нещо изключително, нещо по-различно или специално. Бог е Този, Който движи без прекъсване историческия процес. Този процес, описан в Свещеното Писание, не е нищо друго освен пречупеността на Откровението през вярващото съзнание на древния Израил в лицето на боговдъхновените библейски автори. Невъзможността днес да се види това единство на историята и Божието действие в нея не е обстоятелството, че тя се различава от библейската, а фактът, че съвременният човек се е отдалечил от Бога, той не вижда действията на Бога във времето и пространството, в себе си и около себе си, тоест в историята. Потвърждение на това мнение е обстоятелството, че светците в Църквата духовно преживяват същата реалност, каквато изживяват и библейските писатели. За тях историята както тогава, така и сега не е нещо друго, а средството, чрез което Бог води човека и човешкия род към спасение. В своите високи духовни преживявания те преодоляват историческия детерминизъм и се докосват до вечността. Свети Симеон Нови Богослов пише, че думите и понятията не могат да изразят това, което той съзерцава в състояние на теосис. Той се моли Бог да го изведе от обусловеностите на този свят, тоест от детерминантите на историята, за да се съедини с божествената светлина. "Покажи отново светлината, която светът не може да побере, която поставя извън света и видимата светлина, и сетивния въздух, и небето, и всички сетивни неща, която, Спасителю мой, съзерцава, без или с тяло, той (св. Симеон говори за себе си в 3 лице, защото описва преживяното като опит на друг човек, б. Д. П.), Боже, в това време, съвсем не знае..., но вижда само нея, незалязваща светлина, като постига недостъпната красота на нейната слава, и, силно наранен, не е в състояние да узнае или разбере съзерцанието... Аз виждам умствено: къде, какво и как не зная, тъй като "как" е напълно неизразимо, а "къде" ми се струва и известно, и неизвестно; известно, защото го виждам в себе си и далечно, защото същото се показва, неизвестно, защото ме увлича със себе си съвършено никъде и на място, което не се намира никъде, и ме кара да забравя всичко веществено и видимо, и ме извежда гол от тялото. Какво е това, за което говорих, което действа в мене, какво виждам? Аз не съм в състояние да отговоря". Цит. По: Архиеп. Василий (Кривошеин), Преподобны Симеон Новый Богослов 949-1022. YMCA-PRESS, Paris, 1980, с. 307). Със своя духовен опит обаче, който светецът предава в този свят, Бог освещава историята и я прави свещена, защото тя произтича от Него като Творец. В този смисъл Бог, заедно с човека твори историята, осъществява се принципа на синергия.\n. Човекът като представител на двата свята, според библейската антропология – божествения (сътворен по Божи образ) и земния (от "земна пръст") – призван да ги съчетае в себе си в неделимо единство, поради грехопадението, става зависим много силно от външния, материалния свят. Той се приближава много по-близко до природния, детерминиращия свят, отколкото до божествения, духовния, освобождаващия свят.\n. Антоний Хубанчев, Кар