Психологически механизми на социалното възприятие - Апатия 2022\nВъзприятието е латинска дума, която означава възприятие, която се използва за описание на познавателните процеси, които са тясно свързани с показването на различни житейски ситуации, явления или предмети. В случай, че такова възприятие е насочено към социалните сфери, терминът "социално възприятие" се използва за характеризиране на това явление. Всеки е изправен пред ежедневни прояви на социално възприятие. Нека разгледаме различните психологически механизми на социалното възприятие.\nВъзприятие, в превод от латински (perceptio), означава "възприятие"\nКакво е социалното възприятие?\nПонятието социално възприятие датира от древния свят. Много философи и художници от онова време са направили значителен принос за формирането на тази сфера. Трябва също да се отбележи, че това понятие е важно в областта на психологията.\nВъзприятието - е една от важните функции в психическото възприятие, която се проявява под формата на процес със сложна структура. Благодарение на този процес човек не само получава различна информация от сетивата, но и я трансформира. Въздействието върху различни анализатори води до формирането на интегрални образи в съзнанието на индивида. Въз основа на горното можем да заключим, че възприятието се характеризира като една от формите на сетивно възпроизвеждане.\nВъзприятието се основава на характеристиката на отделни атрибути, които помагат за генериране на информация въз основа на точни сензорни изображения..\nВъпросната познавателна функция е тясно свързана с умения като памет, логическо мислене и концентрация. Тази концепция зависи от силата на влиянието на жизнените стимули, които са надарени с емоционален цвят. Възприятието се състои от структури като смисленост и контекст.\nВъзприятието се изучава активно от представители на различни области, включително психолози, кибернетици и физиолози. По време на диференциални експерименти се използват различни техники, включително моделиране на различни ситуации, експерименти и емпиричната форма на анализ. Разбирането на механизма на социалното възприятие е важно в областта на практическата психология. Именно този инструмент служи като основа за развитието на различни системи, засягащи обхвата на човешката дейност.\nСоциалното възприятие изучава поведението между индивиди с различни нива на развитие\nВлиянието на възприемащите фактори\nПерцептивните фактори се делят на две категории: външни и вътрешни ефекти. Сред външните фактори трябва да се изброят такива критерии като движение, брой повторения, контраст, размер и дълбочина на проявление. Сред вътрешните фактори експертите различават следните:\nСтимул - мотивация за постигане на цели, които са от голямо значение за индивида.\nМонтажът на възприятието на индивида - попадайки в определени житейски ситуации, човек се основава на предишен опит.\nОпит - различни житейски трудности имат влияние върху възприятието на света.\nИндивидуални характеристики на възприятието - в зависимост от типа на личността (оптимизъм или песимизъм) човек възприема едни и същи житейски трудности в положителна или неблагоприятна светлина.\nВъзприемането на нещото „аз” - всички събития, които се случват в живота на човек, се оценяват въз основа на лична призма на възприятие.\nВлиянието на психологическото възприятие върху взаимодействието с обществото\nСоциалното възприятие в психологията е термин, използван за описване на процеса на оценка и разбиране от индивид на заобикалящите го хора, тяхната собствена личност или социални обекти. Подобни обекти се състоят от социални общества и различни групи. Въпросният термин започва да се използва в психологията през четиридесетте години на миналия век. Тази концепция е използвана за първи път от американския психолог Джером Брунер. Благодарение на работата на този учен изследователите успяха да разгледат различни проблеми, свързани с възприемането на света от различен ъгъл.\nВсеки човек е присъщ на социалността. През целия си жизнен път човек изгражда комуникативни връзки с околните хора. Формирането на междуличностни отношения води до формирането на отделни групи, които са свързани от един и същи светоглед или сходни интереси. Въз основа на това можем да кажем, че човек като личност участва в различни видове взаимоотношения между хората. Естеството на отношението към обществото зависи от степента на лично възприятие и от това как човек оценява хората около себе си. В началния етап на изграждане на комуникативна връзка настъпва оценката на външните качества. След появата се оценява модела на поведение на събеседника, който ви позволява да формирате определено ниво на взаимоотношения.\nИменно въз основа на горните качества се съставя образът на възприятието на хората наоколо. Социалното възприятие има много форми на проявление. В повечето случаи този термин се използва за описание на личното възприятие. Всеки човек възприема не само своята собствена личност, но и социалната група, в която принадлежи. Освен това има форма на възприятие, която е характерна само за членове на такива групи. Именно възприятието, основано на рамката на социална група, е втората форма на проявление на възприятието. Последната форма на възприятие е груповото възприятие. Всяка група възприема както собствените си членове, така и членовете на други групи.\nПоведенческите реакции се формират на базата на социални стереотипи, познаването на които обяснява моделите на комуникация\nФункцията на социалното възприятие е да оценява дейността на хората наоколо. Всеки индивид се подлага на задълбочен анализ на индивидуалните характеристики на темперамента на другите, тяхната външна привлекателност, начин на живот и действия. Въз основа на този анализ се формира представа за хората около тях и тяхното поведение.\nМеханизъм на социалното възприятие\nСоциалното възприятие е процесът, въз основа на който се осъществява прогнозата на модела на поведение и реакция на обществото в различни условия на живот. Механизмите на междуличностното възприятие, представени по-долу, ни позволяват да проучим тънкостта на този процес:\nПривличане - изследването на хората наоколо, което се основава на положително възприятие. Благодарение на този механизъм хората получават способността за тясно взаимодействие с другите, което има положителен ефект върху формирането на сетивни връзки. Ярък пример за тази функция е проявата на любов, съчувствие и приятелство.\nИдентификация - този механизъм се използва като интуитивно изследване на личността, основаващо се на моделиране на различни ситуации. Въз основа на собствените си убеждения човек прави анализ на вътрешното състояние на другите. Пример: когато прави предположения за състоянието на събеседника, обикновено е човек психически да си представи себе си на негово място.\nСлучайното приписване - е механизъм за създаване на прогноза за поведението на другите, въз основа на характеристиките на собствената им личност. Когато човек е изправен пред липса на разбиране за мотивите на действията на другите, той започва да прогнозира поведението на други хора въз основа на собствените си чувства, стимули и други индивидуални свойства.\nРефлексията е механизъм на самопознанието, основан на взаимодействието в обществото. Този „инструмент“ се основава на уменията за представяне на личността, „очите“ на събеседника. Пример е диалогът между Вася и Паша. Поне шест „личности“ участват в този тип комуникация: личността на Вася, идеята му за собствената му личност и представянето на личността на Вася през очите на Паша. Точно същите изображения са пресъздадени в съзнанието на Паша..\nСтереотипирането е механизъм за създаване на устойчив образ на околните хора и явления. Важно е да се отбележи, че такива изображения имат функции в зависимост от социалните фактори. Като пример за стереотипизация може да се посочи силната идея, че повечето външно привлекателни хора са склонни към нарцисизъм, немските представители са педантични, а служителите на реда мислят праволинейно.\nЕмпатията е способността за емоционална емпатия, осигуряването на психологическа подкрепа и участие в живота на хората наоколо. Този механизъм е ключово умение в работата на специалисти от областта на психологията, медицината и педагогиката.\nИнструментите, използвани от социалното възприятие, осигуряват комуникация между индивидите\nГорните видове познания на личността на другите се основават не само на физическите характеристики на човек, но и на нюансите на модел на поведение. Тясното общуване се улеснява от участието на двамата партньори в разговора. Социалното възприятие зависи от стимулите, чувствата и начина на живот на всеки от участниците в междуличностните отношения. Важен компонент на тази познавателна функция е субективният анализ на околните индивиди..\nЗадълбоченото изследване на социалното възприятие даде възможност да се идентифицират ключови фактори, които влияят върху силата на впечатленията за даден човек. Според специалисти по време на запознаване повечето хора обръщат повишено внимание на косата, очите и изражението на лицето. Въз основа на това можем да кажем, че приятелската усмивка по време на запознанството се възприема като знак за сърдечност и позитивно отношение.\nИма три основни точки, които са решаващи в процеса на формиране на първите впечатления от нова личност. Такива фактори включват степента на превъзходство, привлекателност и отношение..\n„Превъзходство“ се проявява най-силно в ситуация, в която личността на конкретен индивид е превъзхождаща нещо, се възприема като доминиращо в други области. На този фон има глобална промяна в оценката на собствените им качества. Важно е да се отбележи, че хората с ниска самооценка са по-податливи на „превъзходството на другите“. Това обяснява факта, че в критични условия хората изразяват увереност в онези, на които преди това са реагирали отрицателно..\n„Привлекателността“, която е характеристика на социалното възприятие, е фактор, въз основа на който се анализира степента на привлекателност на другите. Основната грешка на това възприятие е, че обръщайки специално внимание на външните качества, човек забравя за анализа на психологическите и социалните характеристики на другите.\n„Отношението“ се основава на възприятието на човек, в зависимост от отношението към неговата личност. Отрицателният ефект от подобно възприятие се основава на факта, че при добро отношение и отделяне на житейска позиция човек започва да надценява положителните качества на другите.\nЕфектът на първичността в социалното възприятие се проявява при първо запознанство\nТехника за развитие на възприятието на възприятието\nСпоред известния психолог Дейл Карнеги, проста усмивка е достатъчна, за да предизвика симпатия сред другите. Ето защо, желаейки да изградите силна комуникативна връзка с другите, трябва да научите правилната усмивка. Днес има много психологически техники за развитие на жестове на лицето, които спомагат за засилване на предаването на преживени емоции. Управлението на собствените изражения на лицето може не само да подобри качеството на социалното възприятие, но и да получи възможност за по-добро разбиране на другите.\nЕдин от най-ефективните методи за развиване на умения за социално възприятие е практиката на Екман. Основата на този метод е концентрацията върху три области на човешкото лице. Такива области включват челото, брадичката и носа. Именно тези зони най-добре отразяват такива емоционални състояния като чувство на гняв, страх, отвращение или тъга.\nСпособността да анализирате жестове на лицето ви позволява да дешифрирате чувствата, които събеседникът изпитва. Тази практика придоби широко разпространение в областта на психологията, така че специалистът получава възможност да изгради комуникативна връзка с хора с психични разстройства..\nВъзприятието е сложен механизъм на психическото възприятие на човек. Качеството на тази система зависи от много различни външни и вътрешни фактори. Тези фактори включват възрастови характеристики, опит и индивидуални черти на личността..\nРезюме по темата на комуникационната психология "Концепцията за социалното възприятие"\nКОНЦЕПЦИЯТА НА СОЦИАЛНОТО ПЕРСЕПЦИЯ\nСоциалното възприятие е образно възприятие от човек на себе си, на други хора и социални явления на света около него. Образ съществува на ниво чувства (усещания, възприятия, представи) и на ниво мислене (концепции, преценки, заключения).\nТерминът "социално възприятие" е въведен за първи път от Дж. Брунер през 1947 г. и се разбира като социална детерминация на възприятията.\nСоциалното възприятие включва междуличностно възприятие (възприятие на човек от човек), което се състои в възприемането на външни качества на човек, връзката им с личните качества, тълкуването и предсказването на бъдещи действия. Фразата „познание на друг човек“ често се използва като синоним в руската психология, А. А. Бодалев смята.\nПроцесът на социалното възприятие включва две страни: субективна (обект на възприятие е човекът, който възприема) и обективна (обектът на възприятие е човекът, който се възприема). В хода на взаимодействие и комуникация социалното възприятие става взаимно. В този случай взаимното познаване е насочено преди всичко към разбиране на онези качества на партньора, които са най-значими за участниците в общуването в даден момент.\nРазликата между социалното възприятие: социалните обекти не са пасивни и безразлични към обекта на възприятие. Социалните образи винаги имат семантични и оценъчни характеристики. Интерпретацията на друг човек или група зависи от предишния социален опит на субекта, от поведението на обекта, от системата на ценностните ориентации на възприемащия и други фактори.\nКато обект на възприятие могат да действат както отделен индивид, така и група. Ако индивидът действа като субект, тогава той може да възприема:\n1) друго физическо лице, принадлежащо към неговата група;\n2) друго лице, принадлежащо към друга група;\nАко една група действа като обект на възприятие, тогава според мнението на Г. М. Андреева се добавя:\n1) възприемането на групата на нейния собствен член;\n2) групово възприемане на представител на друга група;\n3) възприемането на самата група;\n4) възприемането на групата като цяло на друга група.\nВ групи индивидуалните представи на хората един за друг са поставени в групови оценки на личността, които се появяват в процеса на комуникация под формата на обществено мнение.\nРАЗБИРАНЕ НА МЕХАНИЗМИТЕ В КОМУНИКАЦИОННИЯ ПРОЦЕС\nМеханизмите на социалното възприятие са начините, по които хората интерпретират, разбират и ценят друг човек. Най-често срещаните са:\nсъпричастност, привличане, причинно-следствена атрибуция, идентификация, социална рефлексия.\nсъпричастие - разбиране на емоционалното състояние на друг човек, разбиране на неговите емоции, чувства, преживявания.\nAttaracci Аз съм специална форма на възприятие и познание на друг човек, основана на формирането на стабилно положително чувство към него. Разглежда се в три аспекта: процесът на формиране на привлекателността на друг човек; резултатът от този процес; качествена връзка. Тя съществува на ниво индивидуално-селективни междуличностни отношения, характеризиращи се с взаимната привързаност на техните субекти. Важно е и в бизнес комуникацията, която се проявява в израз на репутацията към клиента..\nПричинна атрибуция - процесът на приписване на друго лице причини за неговото поведение, когато липсва информация за тези причини. Такова приписване се извършва според принципа на аналогията: или въз основа на сходството на поведението на обекта на възприятие с поведението на всеки познат или известен човек, или въз основа на анализ на собствените мотиви, приети в такава ситуация.\nОсвен това, ако отрицателните черти се приписват на обекта, тогава човек оценява себе си, като правило, от положителна страна.\nЕстеството на атрибуциите зависи от това дали субектът е участник в събитие или негов наблюдател. Г. Кели разграничи три вида приписване: лично (когато причината се приписва на лицето, извършило деянието), стимулиращо (когато причината се приписва на обекта, към който е насочено действието) и обстоятелства (когато причината се приписва на обстоятелствата). Установява се, че ако субектът действа от позицията на наблюдател, тогава той често използва лична атрибуция, ако от позицията на участника, то обстоятелственото.\nИдентификация - идентификация на себе си с друг, един от най-лесните начини за разбиране на друг човек е да се оприличите на него. За разлика от съпричастността, интелектуалната идентификация се осъществява в по-голяма степен, резултатите от която са по-успешни, толкова по-точно наблюдателят е определил интелектуалното ниво на човека, който възприема.\nС социална рефлексия - разбиране от страна на субекта на неговите индивидуални характеристики и как те се проявяват във външното поведение; осъзнаване как се възприема от другите хора. Често хората имат изкривен образ на себе си. Това се отнася не само за социалните прояви на вътрешното състояние, но дори и за външния облик..\nСЪДЪРЖАНИЕ И ЕФЕКТИ ОТ ИНТЕРПЕРСОНАЛНОТО ПЕРСЕПЦИЯ\nСъдържанието на междуличностното възприятие зависи от характеристиките както на субекта, така и на обекта на възприятие. Субективната характеристика на обекта на възприятие може да бъде изкривена от някои социално-психологически ефекти на възприятието: ефектът на първото впечатление (отношение), хало ефектът, ефектът на примат и новост, ефектът на стереотипизацията.\nхало ефект - тенденцията за предаване на получена по-рано положителна или отрицателна информация за дадено лице към неговото реално възприятие.\nЕфектът на първичност и новост - значението на процедурата за представяне на информация за дадено лице; по-ранната информация се характеризира като първична, по-късно - като нова. В случай на възприемане на непознат се задейства ефектът на примата, с възприемането на познат човек, ефектът на новостта.\nстереотипи - стабилен образ на явление или човек, който се използва като известно съкращение при взаимодействие с това явление. Често има стереотип, свързан с групова принадлежност на човек, например към всяка професия.\nРезултатът от стереотипирането може да бъде:\n1) опростяване на процеса на познаване на друг човек;\n2) появата на предразсъдъци. Ако предишният опит е бил отрицателен, тогава човекът, свързан с това преживяване, с ново възприятие ще предизвика враждебност.\nРазграничават се три нива на изображение: биологично (пол, възраст, здраве и др.), Психологическо (качества на личността, интелигентност, емоционално състояние и др.), Социално (слухове, клюки).\nТОЧНОСТ НА МЕЖДУНАРОДНОТО ПЕРСЕПЦИЯ\nС възприемането на човека от човека, елементът на субективността е много голям. Един от методите за проверка на междуличностното възприятие за точност е тест на личността. Използването му за тази цел обаче изисква резерви:\n1) няма тестове за идентифициране и измерване на всички характеристики на човек;\n2) тестът не може да се счита за единственото средство за изследване на личността. Ограниченията на тестовете се проявяват във факта, че получените резултати се сравняват с данните на определена трета страна, което също показва елемент на субективност.\nЕдин от начините за решаване на проблема с точността на междуличностното възприятие е да се разбере тоталността на интерференцията, която пречи на възприемането на човек на човек. Могат да се разграничат следните фактори, които пречат на правилното възприемане на хората.\n1. Невъзможност за разграничаване на ситуациите по цели и цели на комуникация; според намеренията и мотивите на субектите; прогнозирайте поведение, състояние на нещата, благополучие на хората.\n2. Наличие на предварително определени нагласи, оценки, убеждения.\n3. Наличието на вече формирани стереотипи.\n4. Желанието да се направят преждевременни заключения.\n5. Липса на желание и навик да слушат мнението на други хора.\n6. След като заявеното решение не се променя, въпреки факта, че се натрупва нова информация.\nСпоред теорията на Соловиева, точността на възприятие може да бъде подобрена чрез анализ на обратната връзка, която допринася за по-точно прогнозиране на поведението на комуникационен партньор.\nГРУПОВА ПРОБЛЕМА В СОЦИАЛНАТА ПСИХОЛОГИЯ\nПроблемът на групата е ключово понятие на социалната психология. Всяка общност от хора, разглеждана като общност, е обозначена като социална група (семейство, копаене на приятели, опашка в магазин, студентска аудитория и др.). Групата може да бъде проучена от позицията на всяка общност: социална, индустриална, битова, икономическа, целева и др..\nСоциалната група в някои случаи се обозначава с понятието стратификация. Най-развитата е функционалната концепция за социална стратификация. Според тази теория стратификационната система на обществото е диференциране на социални роли и позиции. Тя се дължи на разделението на труда и социалната диференциация на различните групи, както и на система от ценности и културни стандарти, които определят значението на определена дейност и легитимират социалното неравенство.\nСпоред Т. Парсън универсалните критерии за социална стратификация са: 1) качество (предписване на индивид със специфична характеристика); 2) изпълнение (оценка на дейността и индивида в сравнение с дейността на други хора); 3) притежание на материални ценности, талант, култура.\nИзползва се следната вертикална стратификация:\n1) най-високият клас професионалисти;\n2) средни технически специалисти;\n3) търговски клас;\n4) дребната буржоазия;\n5) техници и работници, изпълняващи управленски функции;\n6) квалифицирани работници;\n7) неквалифицирани работници.\nЧовек е член на множество социални групи, което определя обективното място на индивида в системата на социалната дейност и влияе върху формирането на нейното съзнание.\nСоциално-възприемаща страна на общуването\nВ резултат на изучаването на главата, студентът трябва:\n• определение, видове, специфики на социалното възприятие; ефекти, фактори и механизми на социалното възприятие; концепция и компоненти на привличане, приписване; съдържанието на концепцията и стратегията на самопредставяне;\nда бъде в състояние да\n• идентифицират съдържанието и ефектите на междуличностното и междугруповото възприятие, трудностите и дефектите на възприятието, особеностите на самопрезентацията;\n• умения за използване на ефектите от социалното възприятие, прилагане на различни стратегии за самопрезентация.\nКонцепцията за социалното възприятие. Мястото на социалното възприятие в общуването\nВ този раздел ще разгледаме следната, перцептивна, страна на комуникацията. Ще разкрием механизма на формиране на социалното възприятие, който стои в основата на изграждането на образа на комуникационен партньор, от който като цяло зависи успехът на съвместните дейности. Можем да кажем, че проблемът със социалното възприятие е един от централните проблеми на междуличностната комуникация.\nОбръщайки се към трудовете на руските психолози (Л. С. Виготски, Б. Ф. Ломов, А. А. Бодалев и др.), Отбелязваме, че формирането на идеи за света (субективната картина на света) за всеки от нас става индивидуално, с помощта на когнитивен умствен процес на възприятие (възприятие). Самото възприятие включва приемането и трансформирането на информация за света около нас, получена с помощта на сетивата, както и нейния анализ и интерпретация. Такова лично възприятие е противоположно на социалното възприятие, тъй като ориентацията му се определя от самия човек, неговите индивидуални характеристики. Социалното възприятие допринася за създаването на представа за себе си, за други хора, социални групи и социални явления..\nТерминът "социално възприятие" е въведен за първи път от J. Bruner през 1947 г. по време на разработването на неговия нов подход (New Look) към процеса на възприятие. Оттогава в рамките на този подход в социалната психология социалното възприемане означава процес на възприемане на различни социални обекти (други хора, социални групи, големи социални общности). В тесен смисъл социалното възприятие е процес на възприемане на човек от човек .\nВъв вътрешната наука А. А. Бодалев е първият, който развива проблема за социалното възприятие. Той постави основата на широк спектър от изследвания, както и научно направление, в рамките на което се натрупва голямо количество емпирични данни и модели. Сред творбите на А. А. Бодалев си струва да си отмъстим: „Възприемане на човек от човек” (1965 г.), „Формиране на първо впечатление” (1966 г.), „За възприемането и разбирането от човек на себе си” (1968 г.), „Формиране на концепцията за човек като личност” (1970), „Личност и комуникация“ (1979, 1983).\nСпоред дефиницията самият термин „възприятие“ означава „възприятие“, а „социално възприятие“ - възприемането на социални обекти в социален контекст, възприемането един на друг от хората. Така пише Б. II. Куницина и нейните колеги, социалното възприятие - процес, който възниква по време на междуличностно взаимодействие на основата на естествената комуникация и протича под формата на възприятие и разбиране от един човек на друг . Тук е важно да се подчертае, че социалното възприятие е процес с активна обратна връзка, който със сигурност включва разбиране. Образът на човек, образуващ се в процеса на възприятие, носи информационно натоварване и играе регулаторна роля в процесите на взаимодействие, спомага за изграждането на линия на поведение във връзка с възприемания човек.\nИзследователите отбелязват, че възприемането на друг човек задължително включва: 1) възприемането не само на физически, но и на поведенчески характеристики; 2) формирането на идеи за намерения, мисли, способности, емоции, нагласи на човек; 3) формирането на идеи за връзки, които обвързват субекта и обекта на възприятие; 4) тълкуване на тази основа на действията на друго лице.\nПерцептивните умения се проявяват в уменията:\n- определят контекста на срещата;\n- разбират настроението на партньора в неговото вербално и невербално поведение;\n- вземат предвид „психологическите афекти“ на възприятието при анализа на комуникативната ситуация .\nЦентрални въпроси в областта на социалното възприятие са:\n1) възраст, пол, професионални характеристики на социалното възприятие;\n2) условия и фактори, влияещи върху точността и адекватността на оценката на едно лице от друг;\n3) моделите на формиране на първото впечатление;\n4) въздействието върху тези процеси на миналия опит, естеството на взаимоотношенията, самочувствието и личните качества на взаимодействащите хора .\nАко си представим изцяло процесите на социалното възприятие, получаваме много сложна и разгалена схема. Схемата включва различни опции не само на обекта, но и на обекта на възприятие. Когато индивидът действа като обект на възприятие, той може: 1) да възприема друг индивид, който принадлежи към „неговата“ група; 2) друго физическо лице, принадлежащо към „чужда“ група; 3) собствена група; 4) „извънземна“ група.\nКартината се променя, когато една група се интерпретира като обект на възприятие. Тогава това, което се случва е: 5) групата възприема своя член; 6) групово възприемане на представител на друга група; 7) възприемането на самата група; 8) възприемането на групата като цяло на друга група (фиг. 3.1) .\nСтрува си да се помни, че процесите на междуличностно възприятие са пряко включени в комуникацията, така че в бъдеще ще говорим за социалното възприятие като цяло и за междуличностното възприятие (за възприятието, познанието и разбирането на човек от човек). В диаграмата това са позиции, когато индивидът възприема: друг индивид, който принадлежи към собствената си група, и друг индивид, който принадлежи към своята извънземна група. В този случай адекватната оценка на събеседника се проявява в способността да се разбере настроението на партньора от неговото вербално и невербално поведение.\nФиг. 3.1. Варианти на социално-перцептивните процеси (според Г. М. Андреева)\nЗа да определите параметъра за превъзходство и да оцените състоянието на събеседника, всеки от нас използва поне два източника:\n- външен вид - физическите характеристики на човек (красота, ръст, цвят на очите и др.), облеклото и адекватността му към комуникационната ситуация, естетиката и вкуса. Външни атрибути - знаци, очила, прическа, награди, аксесоари, също така кола, декор на офис или апартамент и др.;\n- поведение, начин, стил - предприети действия, извършени действия; изразителни реакции, походка, начин на говорене и движения, посока и характер на погледа, език на тялото, тембър и силата на гласа .\nПроучванията на междуличностното възприятие представиха различен (транзакционен) подход към проблемите на възприятието. Според транзакционния подход (вж. Гл. 4 от учебника) и двете страни активно участват в процеса на комуникация. Освен това при сделката е необходимо да се вземе предвид ролята на очакванията, желанията, намеренията, миналия опит на субекта на възприятие като специфичност на възприемащата ситуация. При този подход е важно знанието на друг човек да се счита за основа за разбиране на партньора, а за установяване на координирани действия с него - особен вид отношения ..\nВътрешните изследователи отбелязват, че процесите на социално възприятие са значително различни от възприемането на не-социалните обекти:\n1) социалните обекти не са пасивни и безразлични към обекта на възприятие;\n2) социалните образи винаги имат семантични и оценъчни интерпретации;\n3) предметът и обектът на социалното възприятие (хората) са фундаментално подобни;\n4) погрешното възприемане на друг човек е много по-трудно ns само да се провери, но и да се оправи .\nН. В. Казаринова добавя също, че следните процеси влияят върху процеса на възприемане на обекти и хора:\n- физиологични възможности на нашата сетивна система;\n- местоположение (лице в лице, една до друга и т.н.);\n- мотивационна сфера;\n- предишен социален опит;\n- очаквания от взаимодействие .\nВсичко по-горе означава, че терминът „социално възприятие“ или, в по-тесен смисъл на думата, „междуличностно възприятие“, „възприятие на друг човек“, в най-общи термини означава възприемането на друг човек, неговите външни признаци, корелацията им с личните характеристики на възприемания индивид и тълкуване на тази основа на неговите действия .\nОсобености на формирането на социални нагласи\nОбраз на личността като възприеман и предаван образ\nЛекция 6. СОЦИАЛНА ПЕРЦЕПЦИЯ КАТО ПЕРЦЕПЦИЯ ОТ ХОРА ДРУГИ ДРУГИ\nПонятието социално възприятие до голяма степен се определя от концепцията за изображението, тъй като същността на социалното възприятие е включена във образното възприятие от човек на себе си, други хора и социални явления на света около него. Образът като резултат и форма на отражение на предметите и явленията от материалния свят в човешкия ум е най-важното ключово условие за възприятието. Съдържанието на образа е обективно дотолкова, доколкото отразява адекватно реалността. Образ съществува на ниво чувства (усещане, възприятие, възприятие) и на ниво мислене (концепция, преценка, извод).\nВ повечето източници възприятието се интерпретира като процес и резултат от възприемането на човек от феномените на света и себе си. Възприятието се свързва със съзнателното разпределение на определено явление и тълкуването на неговия смисъл чрез различни трансформации на сетивна информация. Социално възприятие - възприемането, разбирането и оценката от хората на социални обекти: други хора, самите тях, групи, социални общности и др. Социалното възприятие включва междуличностно възприятие, самовъзприятие и междугрупово възприятие. В по-тесен смисъл социалното възприятие се разглежда като междуличностно възприятие: процесът на възприемане на външните характеристики на човек, тяхната връзка с неговите лични характеристики, интерпретация и предсказване на неговите действия на тази основа. Социалният перцептивен процес има две страни: субективна (обектът на възприятие е човекът, който възприема) и обективната (обектът на възприятие е човекът, който се възприема). При взаимодействие и комуникация социалното възприятие е взаимно. Хората се възприемат, интерпретират и оценяват един друг и вярността на тази оценка не винаги е очевидна.\nПроцесите на социалното възприятие значително се различават от възприемането на несоциални обекти. Тази разлика се състои във факта, че социалните обекти не са пасивни и безразлични към обекта на възприятие. Освен това социалните образи винаги имат семантични и оценъчни интерпретации. В известен смисъл възприятието е интерпретация. Но тълкуването на друг човек или група винаги зависи от предишния социален опит на възприемащия, от поведението на обекта на възприятие в момента, от възприемащата ценностна система и от много фактори, както субективни, така и обективни.\n2. Механизми на социалното възприятие •\nРазграничават се механизмите на социалното възприятие - начините, по които хората интерпретират, разбират и оценяват другия човек. Най-често срещаните механизми са: съпричастност, привличане, причинно-следствена атрибуция, идентификация, социална рефлексия.\nЕмпатия - разбиране на емоционалното състояние на друг човек, разбиране на неговите емоции, чувства и преживявания. В много психологически източници съпричастността се отъждествява със съчувствие, съпричастност, съчувствие. Това не е напълно вярно, тъй като е възможно да се разбере емоционалното състояние на друг човек, но не и да се отнасяме към него със съчувствие и съчувствие. Добро разбиране на възгледите и чувствата, свързани с тях от други хора, които той не харесва, хората често действат противно на тях. Ученикът в урока, като дразни нелюбимия учител, може перфектно да разбере емоционалното състояние на последния и да използва възможностите на своята съпричастност към учителя. Хората, които наричаме манипулатори много често имат добре развита съпричастност и я използват за своите често егоистични цели.\nСубектът е в състояние да разбере смисъла на преживяванията на друг, защото самият той веднъж изпита същите емоционални състояния. Ако обаче човек никога не е изпитвал подобни чувства, тогава за него е много по-трудно да разбере значението им. Ако човек никога не е изпитвал афект, депресия или апатия, тогава той най-вероятно няма да разбере какво преживява друг човек в това състояние, въпреки че може да има определени когнитивни представи за подобни явления. За да разберем истинското значение на чувствата на друг, не е достатъчно да имаш познавателни представи. Необходим е и личен опит. Следователно емпатията като способността да се разбере емоционалното състояние на друг човек се развива в процеса на живота и при възрастните хора може да бъде по-изразена. Съвсем естествено е, че емпатията е по-развита при близки хора, отколкото при хора, които са сравнително нови помежду си. Хората от различни култури може да имат малка съпричастност един към друг. В същото време има хора, които имат специална представа и са в състояние да разберат преживяванията на друг човек, дори и да се стреми внимателно да ги скрие. Има някои видове професионална дейност, които изискват развита емпатия, например медицинска дейност, педагогическа, театрална. Почти всяка професионална дейност в областта на „човек - човек“ изисква развитието на този механизъм на възприятие.\nПривличането е специална форма на възприятие и познание на друг човек, основана на формирането на стабилно положително чувство към него. Благодарение на положителните чувства на съчувствие, обич, приятелство, любов и т.н. между хората има определени отношения, които ви позволяват да се познавате по-дълбоко. Според образния израз на представителя на хуманистичната психология А. Маслоу такива чувства ви позволяват да видите човек „под знака на вечността“, т.е. да види и разбере най-доброто и най-ценното, което е в него. Привличането като механизъм на социалното възприятие обикновено се разглежда в три аспекта: процесът на формиране на привлекателността на друг човек; резултатът от този процес; качествена връзка. Резултатът от този механизъм е специален вид социално отношение към друг човек, в който преобладава емоционалният компонент.\nПривличането може да съществува само на ниво индивидуално-селективни междуличностни отношения, характеризиращи се с взаимната привързаност на техните субекти. Вероятно има различни причини, поради които сме по-симпатични на някои хора, отколкото на други. Емоционалната привързаност може да възникне въз основа на общи възгледи, интереси, ценностни ориентации или като избирателно отношение към специалния облик на човек, неговото поведение, черти на характера и т.н. Любопитното е, че подобни връзки дават възможност за по-добро разбиране на другия човек. С известна степен на условност можем да кажем, че колкото повече харесваме човек, толкова повече го познаваме и по-добре разбираме неговите действия (освен ако, разбира се, не говорим за патологични форми на привързаност).\nПривличането е значително и в бизнес отношенията. Затова повечето психолози, работещи в бизнес сектора, препоръчват специалистите, свързани с междуличностните комуникации, да изразят най-положителното си отношение към клиентите, дори и да не ги харесват наистина. Външно изразеното благоволение има обратен ефект - отношението наистина може да се промени към положителен. Така специалистът формира допълнителен механизъм на социалното възприятие, който позволява да се получи повече информация за човек. Трябва обаче да се помни, че прекомерният и изкуствен израз на радост не формира толкова много атракция, колкото разрушава доверието на хората. Доброжелателното отношение не винаги може да бъде изразено чрез усмивка, особено ако изглежда фалшиво и твърде стабилно. Така че, телевизионен водещ, усмихващ се час и половина, едва ли ще привлече симпатиите на зрителите.\nМеханизмът на причинно-следствената атрибуция е свързан с приписването на причините за поведение на човек. Всеки човек има свои предположения за това, защо възприеманият индивид се държи по определен начин. Приписвайки на друга или друга причина за поведение, наблюдателят прави това или въз основа на сходството на поведението си с всеки познат му човек, или по добре познат образ на човек, или въз основа на анализ на собствените му мотиви, приети в подобна ситуация. Тук важи принципът на аналогия, сходство с познатото или същото. Любопитно е, че причинно-следствената атрибуция може да се „свърши“, дори когато аналогията е направена с човек, който не съществува и никога не е съществувал реално, но който присъства в идеите на наблюдателя, например, с художествен образ (образа на герой от книга или филм). Всеки човек има огромен брой идеи за други хора и образи, които се формират не само в резултат на срещи с конкретни хора, но и под влияние на различни художествени източници. На подсъзнателно ниво тези образи заемат „равни позиции“ с образите на хора, които действително съществуват или наистина съществуват..\nМеханизмът на причинно-следствената атрибуция е свързан с някои аспекти на самосъзнанието на индивид, който възприема и оценява друго. Така че, ако субектът приписва отрицателни черти на друг и причините за тяхното проявление, той най-вероятно ще оцени себе си чрез контраст като носител на положителни черти. Понякога хората с ниска самооценка са прекалено критични по отношение на хората около тях, като по този начин създават един вид отрицателно субективно възприеман социален фон, на фона на който, според тях, изглеждат доста прилични. Всъщност това са само субективни усещания, възникващи като механизъм на психологическа защита. На ниво социална стратификация такива междугрупови отношения като избора на извънгрупа и стратегия за социално творчество със сигурност са придружени от причинно-следствена атрибуция. Т. Шибутани говори за степента на критичност и добронамереност, която е препоръчително да се наблюдава във връзка с другите. В крайна сметка всеки човек има положителни и отрицателни черти, както и поведенчески характеристики поради своята амбивалентност като индивид, човек и субект на дейност. Освен това едни и същи качества се оценяват различно в различни ситуации..\nПриписването на причините за поведение може да се случи, като се вземе предвид външността и вътрешността както на този, който приписва, така и на този, на когото те приписват. Ако наблюдателят е предимно външен, тогава причините за поведението на индивида, които той възприема, ще се видят от него при външни обстоятелства. Ако е вътрешна, тогава интерпретацията на поведението на другите ще бъде свързана с вътрешни, индивидуални и лични причини. Знаейки в какво отношение индивидът е външен и в кой вътрешен, може да се определят някои особености на неговата интерпретация на причините за поведението на други хора.\nВъзприятието на човек също зависи от способността му да се постави на мястото на друг, да се идентифицира с него. В този случай процесът на познаване на друг ще протече по-успешно (в случай, че има съществени основания за подходяща идентификация). Процесът и резултатът от такава идентификация се нарича идентификация. Идентифицирането като социално-психологичен феномен се разглежда от съвременната наука много често и в толкова различни контексти, че е необходимо да се конкретизират особеностите на това явление като механизъм на социалното възприятие. В този аспект идентифицирането е подобно на съпричастността, но емпатията може да се разглежда като емоционална идентификация на обекта на наблюдение, което е възможно въз основа на миналия или настоящия опит на подобни преживявания. Що се отнася до идентифицирането, има по-голяма степен на интелектуална идентификация, чиито резултати са толкова по-успешни, толкова по-точно наблюдателят е определил интелектуалното ниво на това, кой възприема. В една от историите на Е. По, главният герой, известен Дупин, в интервю с приятеля си анализира хода на разсъжденията на малко момче, когото наблюдавал известно време. Разговорът е само за това един човек да разбере друг въз основа на механизма на интелектуалната идентификация.\nПрофесионалните дейности на някои специалисти са свързани с необходимостта от идентификация, като например работата на следовател или учител, която многократно е описана в правната и образователната психология. Грешка в идентифицирането с неправилна оценка на интелектуалното ниво на друго лице може да доведе до отрицателни професионални резултати. Така че учител, който надценява или подценява интелектуалното ниво на своите ученици, няма да може правилно да оцени връзката на реални и потенциални ученици.\nТрябва да се отбележи, че думата „идентификация“ в психологията означава редица явления, които не са идентични помежду си: процесът на сравняване на обекти въз основа на съществени характеристики (в когнитивната психология), безсъзнателният процес на идентифициране на близки хора и механизма на психологичната защита (в психоаналитичните понятия), един от механизмите на социализация и т.н. В широк смисъл идентифицирането като механизъм на социалното възприятие, съчетано с емпатия, е процес на разбиране, виждане на другия, разбиране на личните значения на дейността на друг, осъществявано чрез директна идентификация или опит да се поставите на мястото на друг.\nВъзприемайки и интерпретирайки околния свят и други хора, човек също възприема и интерпретира себе си, собствените си действия и мотивации. Процесът и резултатът от самовъзприятието на човек в социален контекст се нарича социална рефлексия. Като механизъм на социалното възприятие социалното отражение означава, че субектът разбира собствените си индивидуални характеристики и как те се проявяват във външното поведение; осъзнаване как се възприема от другите хора. Не бива да мислите, че хората са в състояние да възприемат себе си по-адекватно от другите. Така че, в ситуация, в която е възможно да погледнете себе си отвън - на снимка или филм, мнозина остават много недоволни от впечатлението, направено по свой начин. Това е така, защото хората имат донякъде изкривена представа за себе си. Изкривените идеи засягат дори външния вид на възприемащия човек, да не говорим за социалните прояви на вътрешното състояние.\nВзаимодействайки с другите, всеки човек вижда голям брой реакции на хората към себе си. Тези реакции са смесени. И въпреки това, характеристиките на конкретен човек предопределят някои характеристики на реакцията на другите около него. Като цяло всеки има представа за това как хората около него се отнасят основно към него, въз основа на което се формира част от образа на „социалното Аз”. Субектът може съвсем ясно да осъзнае кои конкретни черти и лични прояви са най-привлекателни или отблъскващи за хората. Той също може да използва тези знания за определени цели, коригирайки или променяйки имиджа си в очите на други хора. Възприеманият и предаван образ на човек се нарича образ.\nДата на добавяне: 2015-01-15; Преглеждания: 7572; Нарушаване на авторски права?\n20 КОНЦЕПЦИЯТА НА СОЦИАЛНАТА ПЕРЦЕПЦИЯ\nСоциалното възприятие включва междуличностно възприятие (възприятие на човек от човек), което се състои в възприемането на външни качества на човек, връзката им с личните качества, тълкуването и предсказването на бъдещи действия. Фразата „познаване на друг човек“ често се използва като синоним в руската психология, смята А. А. Бодалев. Използването на такъв израз се оправдава с включването в процеса на възприемане на друга негова поведенческа характеристика, формирането на идеи за намерения, способности, нагласи на възприеманото и т.н..\n21 ВЗАИМНО РАЗБИРАНЕ НА МЕХАНИЗМИТЕ В ПРОЦЕСА НА КОМУНИКАЦИЯТА\nЕмпатия - разбиране на емоционалното състояние на друг човек, разбиране на неговите емоции, чувства, преживявания.\nПривличането е специална форма на възприятие и познание на друг човек, основана на формирането на стабилно положително чувство към него. Разглежда се в три аспекта: процесът на формиране на привлекателността на друг човек; резултатът от този процес; качествена връзка. Тя съществува на ниво индивидуално-селективни междуличностни отношения, характеризиращи се с взаимната привързаност на техните субекти. Важно е и в бизнес комуникацията, която се проявява в израз на репутацията към клиента..\nПричинно-следственото приписване е процесът на приписване на друго лице на причините за неговото поведение, когато липсва информация за тези причини. Такова приписване се извършва според принципа на аналогията: или въз основа на сходството на поведението на обекта на възприятие с поведението на всеки познат или известен човек, или въз основа на анализ на собствените мотиви, приети в такава ситуация.\nИдентифицирането е идентификация на себе си с друг, един от най-простите начини за разбиране на друг човек е да се оприличи на него. За разлика от съпричастността, интелектуалната идентификация се осъществява в по-голяма степен, резултатите от която са по-успешни, толкова по-точно наблюдателят е определил интелектуалното ниво на човека, който възприема.\nСоциална рефлексия - разбирането на субекта за неговите собствени индивидуални характеристики и как те се проявяват във външното поведение; осъзнаване как се възприема от другите хора. Често хората имат изкривен образ на себе си. Това се отнася не само за социалните прояви на вътрешното състояние, но дори и за външния облик..\n22 СЪДЪРЖАНИЕ И ЕФЕКТИ ОТ МЕЖДУНАРОДНОТО ПЕРСЕПЦИЯ\nСъдържанието на междуличностното възприятие зависи от характеристиките както на субекта, така и на обекта на възприятие. Експериментално беше установено, че някои хора често обръщат внимание на физическите черти, докато други - на психологическите характеристики, които зависят от предишната оценка на обектите на възприятие. Субективната характеристика на обекта на възприятие може да бъде изкривена от някои социално-психологически ефекти на възприятието: ефектът на първото впечатление (отношение), ефекта на ореола, ефекта на примат и новост, ефекта на стереотипизацията. Тези изкривявания имат обективен характер и изискват определени усилия на личността на възприемащия, за да ги преодолее..\nСпоред А. А. Бодалев, инсталационният ефект формира първото впечатление на непознат, което след това може да придобие устойчив характер. Експериментите показаха, че на първата среща по правило обръщат внимание на външния вид, речта, невербалните реакции.\nХало ефект - тенденцията за прехвърляне на получена по-рано положителна или отрицателна информация за даден човек към реалното му възприятие.\nЕфектът на първичност и новост - значението на реда на представяне на информация за даден човек; по-ранната информация се характеризира като първична, по-късно - като нова. В случай на възприемане на непознат се задейства ефектът на примата, с възприемането на познат човек, ефектът на новостта.\nСтереотипирането е стабилен образ на феномен или човек, който се използва като известно съкращение при взаимодействие с това явление. Терминът е въведен от У. Липман през 1922 г., който вижда в това явление само невярно и неточно представяне, използвано от пропаганда. Често има стереотип, свързан с групова принадлежност на човек, например към всяка професия.\n2) появата на предразсъдъци. Ако предишният опит е бил отрицателен, тогава човекът, свързан с това преживяване, с ново възприятие ще предизвика неприязън. Знаейки за ефектите на възприятието, човек може да използва тези знания за собствените си цели, създавайки позитивен образ сред другите - възприеман и предаван образ на човека. Условията за направения образ са: ориентация към социално одобрени форми на поведение, съответстващи на социалния контрол, и ориентация към средната класа чрез социална стратификация. Разграничават се три нива на изображение: биологично (пол, възраст, здраве и др.), Психологическо (качества на личността, интелигентност, емоционално състояние и др.), Социално (слухове, клюки).\n23 ТОЧНОСТ НА ИНТЕРПЕРСОНАЛНОТО ПЕРЦЕПЦИЯ\nСпоред В. И. Жуков прилагането на метода на експертни оценки също предизвиква такива ограничения (анализират се мненията на хора, които добре познават обекта на възприятие, получените преценки се сравняват с данните на субекта), но има предимства: неограничен избор на параметри на междуличностно възприятие.\nВ момента активно се развива идеята за развитие на възприятителните способности на човек. Най-ползотворно беше използването на социално-психологическо обучение. Л. А. Петровски разработва сценарии, насочени към повишаване на перцептивната компетентност.\nРазпространени на нивото на ежедневната психология, идеите за връзката на физическите характеристики на човека и неговите психологически характеристики се наричат илюзорни корелации. Тези стереотипи се основават не само на ежедневни наблюдения, но и фрагменти от психологически понятия, често срещани в миналото (Е. Крецмер, Л. Шелдън - връзката между типовете човешка конституция и черти на характера; физиономията и др.). Трудно е да премахнете тези илюзии дори по време на тренировките..\nИдеята за видео обучение се оказа ползотворна, което ви позволява да научите как да виждате себе си отстрани, сравнявайки идеи за себе си с това как другите ви възприемат.\n24 ПРОБЛЕМАТА НА ГРУПАТА В СОЦИАЛНАТА ПСИХОЛОГИЯ\nСпоред Е. В. Андриенко индивидите не принадлежат към групата с цялата си личност, а само с онези аспекти, които са свързани със социалните роли, изпълнявани в тази група.\nСпоред Т. Шибутани социалната група е важна форма за обединяване на хората в процеса на дейност и комуникация. Руската педагогическа енциклопедия гласи, че педагогиката разглежда социалната група като относително стабилен набор от хора, свързани чрез система от отношения, управлявани от общи ценности по норми.\nВ някои случаи социалната група се обозначава с понятието слоеве. Основите на социалната стратификация са поставени от М. Вебер, който разглежда социалната структура на обществото като многоизмерна система. Най-развитата е функционалната концепция за социална стратификация. Според тази теория стратификационната система на обществото е диференциране на социални роли и позиции. Тя се дължи на разделението на труда и социалната диференциация на различните групи, както и на система от ценности и културни стандарти, които определят значението на определена дейност и легитимират социалното неравенство.\nСпоред Т. Парсън универсалните критерии за социална стратификация са:\n1) качество (предписване на дадено лице на определена характеристика);\n2) изпълнение (оценка на дейността и индивида в сравнение с дейността на други хора);\n3) притежание на материални ценности, талант, култура.\nСоциално-психологическият подход се характеризира със следното: изпълнявайки различни социални функции, човек е член на множество социални групи, което определя обективното място на човек в системата на социалната дейност и влияе върху формирането на нейното съзнание. За социалната психология значението на груповия подход ”се състои в определяне на степента на групово влияние върху съдържанието на личностното съзнание.\n25 ГРУПА КАТО ПРЕДМЕТ НА ДЕЙНОСТТА\nСоциалната психология, изследва моделите на поведение и дейности на хората поради включването им в реални социални групи, подчертава важността на анализа на спецификата на въздействието върху личността на определена социална група. Този подход е оправдан от гледна точка на методологията на теорията на дейността. Според Ю. А. Шерковин е важно групата да се разбере като общност от взаимодействащи хора, действащи като обект на действие.\nЗа даден индивид една група е значима преди всичко като определена система от дейност, мястото на която се определя от мястото й в социалното разделение на труда. В този случай самата група действа като обект на определена дейност и чрез нея се включва и в системата на социалните отношения.\nОбщото на съдържанието и формите на дейността на групата също поражда общото на нейните психологически характеристики. Разглеждайки групата като предмет на дейност, се разграничават следните групови образувания: групови интереси, групови потребности, групови норми, групови ценности, групови цели, групово мнение. Приемането на тези характеристики от даден човек показва психологическа близост с други членове на групата, за осъзнаването на принадлежността им към нова група - социална идентификация на човек. В. Ф. Поршнев установява, че основната психологическа характеристика на групата е наличието на понятието „ние сме чувства“, което отразява необходимостта да се отделим от друга общност и е индикатор за осъзнаване на принадлежността на човек към тази конкретна група. Трябва обаче да се помни, че този критерий не е абсолютен, тъй като „чувстваме се“ не винаги възниква по отношение на групата, в която всъщност е включен индивидът.\nКогато се решават някои специфични въпроси на социалната психология, се налага разширяване на кръга от идеи за групата като предмет на дейност. Това важи за социалното възприятие. В този контекст групата може да бъде както обект, така и обект на възприятие. На практика това се случва, когато те говорят за връзката на една група с друга, т.е. една от групите действа като субект (враждебно отношение, неутрално, приятелско и т.н.).\nПроучването на груповите норми, ценности и решения помага да се разкрие механизмът на комуникация между индивида и обществото. Социалната активност в нейното конкретно проявление е основната особеност на една социална група. Той допринася за формирането на психологическа общност между членовете на групата, поради което съвместната групова дейност се превръща в обект на изучаване в социалната психология.\n26 ГРУПЕН ПРОБЛЕМ В ТРАДИЦИОННА СОЦИАЛНА ПСИХОЛОГИЯ\nИзследването на различни аспекти на групите в традиционната социална психология винаги е отделяло голямо внимание. Изтъкваме най-характерните особености на тези изследвания..\n1. Съществуване, заедно с груповия подход на други социално-психологически подходи. Например в американската социална психология е представен и индивидуален подход. Според американския изследовател И. Щайнер, повишаването или намаляването на интереса към груповия подход се определя от стабилността - нестабилността на развитието на обществото: в период на стабилност интересът към групите намалява, в периоди на катаклизми, конфликти и т.н., той се увеличава. Според Г. М. Андреева и С. С. Щевелев това може да се обясни с факта, че конфликтите са продукт на междугрупово взаимодействие. Тази теория обаче не е потвърдена. В момента, поради влиянието на европейското училище, се наблюдава значително изместване към интереса към изучаването на групи. В рамките на тази школа е формулирана идеята за необходимостта от навлизане извън групата в социалните характеристики на социалните отношения.\n2. За традиционната социална психология изучаването на група се свързва с изучаването на различни процеси, които характеризират човешкото общуване и взаимодействие, тоест комуникация, взаимодействие, възприятие, привличане и пр. Концепцията за съвместна групова дейност не е разкрита в изследванията..\n3. Повишено внимание, особено в американската социална психология, само към определен тип групи, главно към малки групи. Обект на изследването са междуличностните отношения, докато тяхната зависимост от груповата дейност, от социалните отношения не се изучава..\nПо този начин, според мнението на Г. М. Андреева, настоящото изискване на социалната психология при изследването на групите е следното: закономерностите на човешкото общуване и взаимодействие, изследвани в обща форма, трябва да се разглеждат в онези реални социални клетки, където те се появяват.\nВ началото на своето съществуване домашната социална психология изучава общността на всички нива, а в съветския период - главно на микро ниво. Като методологически принцип бяха използвани два подхода: идеологически (клас) и дейност. Реалният подход към изучаването на групите е свързан с конкретна концепция за социални групи и с организиран подход - създаване на социални организации. Някои елементи от този подход бяха използвани от местните социални психолози, но в различна терминологична форма.\n27 ОСНОВНИ ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ГРУПАТА\nСоциалната психология традиционно изучава някои елементарни параметри на групата. Според този подход се разграничават следните основни характеристики на социална група.\n1. Наличието на интегрални психологически характеристики (обществено мнение, психологически климат и др.).\n2. Наличието на основните параметри на групата като цяло (състав и структура на групата, групови процеси, групови норми и санкции). Всеки от изброените параметри може да има различно съдържание в зависимост от общия подход към изследването на групите.\nСъстав - съвкупност от характеристики на членовете на групата (брой, пол и възрастов състав, националност, социален статус на членовете на групата), т.е. индивидуалният състав на групата. Говорейки за състава, е важно да се знае коя конкретна група е обект на изследване и едва след това да се опише съвкупността от нейните компоненти.\nСтруктурата на групата представлява функциите, изпълнявани от членовете на групата, както и текущото състояние на формалните и неформалните отношения на членовете на групата. Има няколко формални признака на структурата на групата: структурата на комуникациите, структурата на предпочитанията, структурата на властта и др..\nГрупови процеси - динамични показатели за групата като социален процес на отношенията (лидерство (лидерство), етапи на развитие на групата, групов натиск и др.).\n3. Способността на лицата за съгласувани действия. Зависи от степента на развитие на групата, социалната ситуация, дейностите на лидера-лидер.\nВ основата на друг подход е позицията на индивида в групата като негов член. Разгледайте основните показатели в този изглед..\n1. Основното понятие е състоянието или положението, обозначаващо мястото на индивида в системата на груповия живот.\n2. Друга важна концепция е ролята. Често ролята се разглежда като динамичен аспект на състоянието, но това е само част от съдържанието на концепцията. Например, една жена в семейството има статут на майка, но във всяко семейство ролята на майката може да има различно съдържание. По този начин, докато поддържа статуса, наборът от функции, съответстващи на него, може да се различава значително в различни групи от един и същ тип.\n3. Като характеристика на позицията на индивид в дадена група е система от групови очаквания, която предполага, че всеки член на групата трябва да бъде възприет, оценен от другите. Благодарение на това качество групата контролира дейността на своите членове. В случай на несъответствие между очакваното и действителното поведение, групата може да приложи групови санкции - механизъм, чрез който групата наблюдава изпълнението и спазването на груповите норми.\n28 ГРУПОВА КЛАСИФИКАЦИЯ\nПроблемът с изграждането на класификация на социалните групи в социалната психология има дълга история. Изследователите са установили различни причини за класификацията: нивото на културното развитие, преобладаващият тип контакти в групата, принципите за достъпност на членството, времето на съществуване на групата и др. Обща черта на тези класификации е формата на жизнената активност на групата. Предвид значението на анализа на групите, като се вземе предвид включването им в системата на социалните отношения, Г. М. Андреева предлага групите, отличаващи се от социалната психология, да бъдат разделени на реални и условни.\nУсловно - това са групи, които обединяват хора, които не са част от никоя малка група. Понякога изборът на такива групи е необходим за изследователски цели, за да се сравни с резултатите, получени в реални групи, с тези, които характеризират случайна асоциация на хора, които нямат постоянен контакт помежду си, нито обща цел.\nСоциалната психология се фокусира главно върху реалните групи, т.е. тези, които съществуват в реалната реалност. Общото психологическо изследване често се занимава с истинска лабораторна група, която е създадена от експериментатор, за да проведе някакъв вид научно изследване, за да провери изложената хипотеза. Съществува само по време на експеримента..\nРеалните природни групи се формират сами, независимо от желанието на експериментатора, възникват и съществуват въз основа на нуждите на обществото или хората, включени в тези групи.\nЕстествените групи се делят на големи и малки. Малките групи през цялото развитие на социалната психология бяха обект на изследване. Големите групи не са еднакво представени в социалната психология: някои са изучени отдавна (предимно неорганизирани, спонтанно възникващи групи), други - организирани, отдавна съществуващи групи, класове, нации, са станали обект на проучване сравнително наскоро.\nПредставената класификация показва, че кръгът от групи, които се интересуват от социалната психология, е много широк. Разнообразието им не позволява да се даде еднозначно определение на понятието "група". Много рядко е включването в концепцията за „група“ от всички разновидности. Те се опитаха да приложат такъв синтез в рамките на интеракционизма. Т. Шибутанют потвърди, че групите могат да варират по размер от двама влюбени до милиони, водещи война.\n29 СЪДЪРЖАНИЕ НА ПСИХОЛОГИЯТА НА ГОЛЯМА СОЦИАЛНА ГРУПА\nИзучаването на големи групи в рамките на социалната психология изпитва определени трудности, най-важната от които е липсата на методи за изследване. Това обаче не означава, че психологията на големите групи не подлежи на научни изследвания..\nСоциалната психология започва своето независимо развитие именно с изучаването на големи социални групи (М. Лазарус, Г. Щайнтал, В. Вунд, Г. Тарде, Г. Лебон). Изследователи от XIX век. постави основата на изучаването на психологията на народите, масите.\nПрез първата половина на XX век. интересът към проблема на големи групи започна да намалява поради липсата на емпирични методи и само отново се увеличи от 70-те години на миналия век, което се обяснява с нарастването на обществената активност в Европа: жестоките студентски протести срещу войната във Виетнам, зелените акции и др..\nВ момента психологията на големите групи преживява прераждане. Вътрешната социална психология счита този раздел за водещ в своята структура. Изследванията по тази тема започват през 60-те години. (А. И. Горячева, Б. Д. Паригин). В резултат на научните дискусии бе признато правото на съществуване в социалната психология на раздел „Психология на големите социални групи“, който разглежда различни видове големи социални групи, както спонтанни, така и организирани..\nСоциалните норми, ценности, потребности, нагласи възникват въз основа на историческия опит на големи групи и чрез културата идеологията се довежда до индивида чрез малка група и междуличностна комуникация. Масовите социални процеси и движения също са важни..\nОбмислете някои методологични аспекти на проблема, на първо място, какво е голяма група. Поглед към проблема на Г. М. Андреева: големите групи са разделени на случайни, спонтанно възникващи, доста краткотрайни общности, които включват тълпата, обществеността, публиката и групи, които са се развили по време на историческото развитие на обществото, заемащи специфично място в системата на връзките с обществеността на всеки конкретен тип общество, следователно дългосрочно и устойчиво.\nСтруктурата на големите групи е съставена от социални класове и слоеве, етнически групи (предимно нации), професионални групи, пол и възрастови групи (младежи, жени, възрастни хора и др.).\nВсяка от големите групи има свой набор от психологически черти, в същото време има общи признаци, видове комуникации.\nЗначението на всеки тип големи групи в историческия процес е различно, което до голяма степен определя уникалността на тяхното съдържание.\n3 ° ПСИХОЛОГИЧНА СТРУКТУРА НА ГОЛЯМА СОЦИАЛНА ГРУПА\nРазличават се следните общи признаци на големи групи..\n1. Морали, обичаи, традиции.\n2. Начин на живот. Тя се основава на определена система от социокултурни ценности, приоритети; картина на света; социален кръг, интереси, нужди; социални стереотипи, навици. Начинът на живот е съществена характеристика не само за отделните социални групи, но и за поколенията (например "шестдесетте").\nИма различни начини на живот: здравословен; морално здрави; затворен, аскетичен; Bohemian; студент. Според друга класификация се отличават армия, град, селски, монашески, курортен начин на живот и т.н..\n3. Специфичен език.\n4. Ценности и стереотипи. Дълъг живот на големи.\nгрупите изискват отчитане на времевите характеристики: синхронизация (анализ на процеси, протичащи едновременно), диахронизация (анализ на процесите в техния времеви обхват) и превод (промени в характеристиките на група от поколение на поколение).\nСтруктурата на психологията на голяма социална група е различни психични свойства, психични процеси и психични състояния, като психиката на индивид.\nИзследователите разграничават два компонента на тази структура:\n1) психологическото като устойчиво образование (национален характер, нрави, обичаи, традиции, вкусове и др.);\n2) емоционално като динамично образование (интереси, настроение). Психологическите характеристики са големи.\nгрупите не са проста сума от индивидуалните черти на индивидите. Според Л. С. Виготски колективната психология изучава само онази част от личната психология, която се счита за собственост на колектива. Това е типично, което се генерира от общите условия на съществуване, но не е еднакво за всички (например младите хора в началото на 21 век). Не всички характеристики на групата са присъщи на всеки член на групата, тъй като всеки има индивидуални характеристики, участва в различна степен в жизнените сфери и т.н..\nФренското училище е разработило концепцията за социалните представи на С. Моско-Визи, която предлага метод за изучаване на големи групи. Анализират се социалните представителства на различни големи групи и чрез тях се познава тяхната психология. Така че помислете за А. В. Донцов, Т. П. Емелянова. Според Г. Андреева социалните представителства се развиват на базата на опит, дейностите на групата, обръщайки се към ежедневния опит, допринасят за формирането на груповата идентичност.\nТази концепция предполага концепцията за менталността като неразделна характеристика на определена култура, отразяваща особеното виждане и разбиране на света от неговите представители, техните типични „отговори“ на картината на света.\n31 ХАРАКТЕРИСТИКИ ПСИХОЛОГИЯ НА СОЦИАЛНИТЕ КЛАСИ\nЗа социалната психология социалните класове представляват интерес. Концепцията за клас не е уникална. За европейците тя има политически контекст, американците, според Г. Линдсей, Е. Аронсън, като правило, използват концепцията за „социално-икономически статус“.\nВъв вътрешната социална психология класовият подход отдавна е водещ. Недостатъкът на този подход е, че той не отразява реалната стратификация, тъй като той определя социалната диференциация въз основа на само два показателя: социалното разделение на труда и частната собственост върху средствата за производство.\nКласът е голяма социална група, която се различава от другите по своята способност за достъп до социално богатство (разпределение на богатството), власт и социален престиж. Характеризирайки класа като социално-психологическа категория, се разграничават социалните потребности, интереси, качество, образ, начин на живот, социални роли.\nСоциалните потребности се определят от обема и състава на материалните и духовните ползи, които всеки член на групата има..\nИнтересите на социалните групи са социално-психологически феномен, който играе решаваща роля в институционализацията на обществото. Всеки член на класа е едновременно член на няколко групи. Това създава преплитане на интереси, които са значими за различните социални групи. Важно е да се идентифицират доминиращи интереси, да се идентифицират обстоятелствата, при които вторичните интереси започват да преобладават..\nПо дефиниция на Е. В. Андриенко социалната роля е социална функция, въплътена на нивото на общественото съзнание в норми и санкции и реализирана в социалния опит на конкретен човек.\nХарактеристиките на социалната роля се подчертават от Т. Парсънс. Това е мащабът (обхват на междуличностните взаимоотношения), методът за получаване (определя се от неизбежността на дадена роля за даден човек), емоционалност (възможността за емоционални прояви от даден субект), формализация (спецификата на междуличностните отношения на човек с дадена роля), мотивация (определяна от нуждите и мотивите на човек).\nВажна характеристика в класовата психология е концепцията за психическото мислене - психичен външен вид, който се проявява по определен начин на поведение и дейност, въз основа на който човек може да възстанови нормите, които ръководят тази социална група. Проявява се в социалния характер, навиците, обичаите, традициите на класа, които регулират поведението и дейностите на членовете на социална група и характеризират начина на живот.\nСоциален характер - типичен начин на действие на представители на различни класове, който присъства в различни ситуации от живота им и отличава представителите на този клас.\n32 ПСИХОЛОГИЧНИ ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ЕТНИЧЕСКИ ГРУПИ\nЕтническите групи принадлежат към големите социални групи. Най-разпространената и изучавана форма са нациите. Основател на изследванията в областта на етническите групи е В. Вундт („Психология на народите“). Той предложи изучаването на митовете, обичаите и езика като изследователски метод..\nНай-развит е въпросът за менталния облик на етническа група, в структурата на която се разграничават следните страни:\n1) психическа структура (национален или етнически характер, темперамент, традиции, обичаи);\n2) емоционална сфера (национални или етнически чувства).\nНационалният характер се проявява, когато не отделни хора говорят, а групи. Типичните черти от национален характер не могат да бъдат абсолютизирани, тъй като са преплетени с черти от социален характер, а понякога са универсални..\nНационалният характер се проявява чрез различни дейности, така че може да се изследва чрез изучаване на продуктите от дейността, анализиране на фолклора и езика. Чрез езика, предаването на националните особености в процеса на социализация.\nВъпросът за изтъкване на националния темперамент и способности е спорен, изисква предпазливост в интерпретацията и до голяма степен зависи от изработването в рамките на общата психология. Привърженици на етническия темперамент, подчертаващи идентифицирането на специфични комбинации от преобладаващите типове темперамент, а не твърдото обвързване на определен темперамент с етническа група.\nРазпределението на националните способности не е оправдано, тъй като при равни културни възможности за реализиране на техния потенциал средните постижения на членовете на всяка етническа група са приблизително еднакви.\nСпоред Г. Андреева емоционалната сфера включва етническа идентичност и етническа самоидентичност, които определят осъзнаването на човек за принадлежността му към определена етническа група и емоционалното преживяване на този факт, тоест възприемането и преживяването на културните различия на неговата група от другите.\nНаличието на такива качества води до формиране на етнически стереотипи, които възникват поради ограничената междуетническа комуникация. Ако стереотипът стане предразсъдък, възниква етноцентризмът - предпочитание на неговата етническа група, желание да възприема всички житейски явления от позицията си, симпатичната фиксация на чертите на своята група. Освен това отношението към други групи не е непременно враждебно, смята Т. Г. Стефаненко.\nСпоред I. S. Kohn различията между етническите групи са относителни и се явяват като производни на определени исторически условия, фиксирани в поколения.\n33 ТЕОРИЯ ЗА ПРОИЗХОД НА ЛИДЕРСТВОТО\nРазграничават се социологическите и психологическите теории на лидерството. Социологическите включват: „теория на чертите“, „ситуационна теория“, „теория за определящата роля на последователите“, „релационна (системна) теория“ (изследователи: Г. К. Ашин, Г. М. Андреева).\nТеорията на чертите смята, че лидерството е феномен, роден от специфичните черти на лидера (изкуството да убеждаваш, любов към риска, ентусиазъм, безпристрастност, смелост, воля, справедливост и т.н.). М. Вебер и Е. Трелч въведоха термина харизма - изключителен талант на човек, който прави особено впечатление на хората около него. Недостатъкът е пренебрегването на факта, че различните социални групи изискват различни лидерски качества. Има различни видове дейности, които изискват противоположни черти на лидерството, така че е невъзможно да се създаде универсален мащаб на лидерските черти. Въпреки това теорията продължава да съществува. Д. Майер-сом идентифицира чертите на най-ефективните лидери в съвременните условия: самочувствие; наличието на убедителни идеи за желаното състояние на нещата и способността да се комуникира за тях на разбираем език; достатъчен запас от оптимизъм и вяра в хората; извънредно; енергия; добросъвестност; отстъпчивост; емоционална стабилност.\nСитуационната теория смята, че ситуацията играе важна роля в процеса на номиниране на лидер. Ако социалната ситуация на съществуването на група се промени драстично, тогава вероятността от смяна на лидера е висока. Т. Шибу-тани идентифицира два психологически критерия за създаване на типология на социалните ситуации: степента на формализиране на групата и степента на самостоятелност на членовете на групата. Пет вида социални ситуации възникват в зависимост от проявите на тези качества: внезапни критични; критично повтарящо се, предсказуемо; типични повтарящи се; типични повтарящи се конвенционални; групови ритуали.\nТеорията за определящата роля на последователите - обявява, че лидерството е функция на очакванията (експозициите) на последователите. Лидерът се назначава, като се вземат предвид изискванията и интересите на групата, веднага щом тези изисквания не бъдат изпълнени, лидерът се отстранява. В съвременния свят много мениджъри имат хора, които се занимават професионално с имиджа. Важни качества на лидера са способността да впечатлява другите, умението да убеждава.\nРелационна теория - включва основните идеи на горните теории. Лидерството е процесът на организиране на междуличностни взаимоотношения в група, а лидерът е обект на контрол на този процес..\nТеориите на психологическото лидерство не са разработени конкретно, а са страничен ефект от изследванията на личностните явления.\n34 МЕЖДУНАРОДНА АТРАКЦИЯ\nПривличането е механизъм на социалното възприятие, начин за разбиране на един човек от друг въз основа на стабилно положително чувство (съчувствие, любов и др.), Което допринася за по-пълно и дълбоко възприемане на индивидите.\nЛ. Я. Гозман го разглежда в три аспекта: процесът на формиране на привлекателността на друг човек; резултатът от този процес; качествена връзка. Резултатът от привличането е появата на социално отношение към друг човек, в което преобладава емоционалният компонент. В процеса на емпирични изследвания бяха идентифицирани фактори, които допринесоха за възникването на положителни отношения между хората (сходство на характеристиките на субекта и обекта на възприятие, взаимна подкрепа, честота на срещи и др.).\nПривличането може да съществува само на ниво индивидуално-селективни междуличностни отношения, характеризиращи се с взаимна привързаност на субектите. Причините за такива привързаности могат да бъдат общи интереси, възгледи, ценностни ориентации, привлекателен външен вид и черти на характера и поведение. Съществува мнение, че колкото повече харесваме човек, толкова по-добре разбираме неговите действия (с изключение на патологичните привързаности).\nПривличането възниква и в бизнес отношенията. Почти всяка професионална дейност в областта на „човек-човек” изисква развитието на този механизъм на възприятие, затова хората, работещи в областта на междуличностните комуникации, е важно да могат да изразяват добронамереност, дори и да не я изпитват..\nТрябва да се помни, че прекомерният, изкуствен израз на радост не образува привличане, а само разрушава доверието на хората. Понякога външно изразеното съчувствие наистина може да промени отношението към човек към положително.\nРазкриват се различни нива на привличане: съчувствие, приятелство, любов. Всяко от тези нива има етапи на развитие. Най-проучваната от тези позиции е симпатията (социометрията на Дж. Морено). Любовта се изучава активно. Има две взаимно изключващи се теории за любовта: песимистична (зависимост от любим човек) и оптимистична (любовта премахва чувството на безпокойство, насърчава самоактуализацията на човек). Оптимистичната теория се развива в рамките на хуманистичната психология.\nПонастоящем не може да се говори за съществуването на напълно развита теория на привличането. Във вътрешната социална психология тази посока се развива слабо.\n35 ОБЩИ ПРОБЛЕМИ НА МАЛКА ГРУПА В СОЦИАЛНАТА ПСИХОЛОГИЯ\nПроблемът с изучаването на малка група е най-старата и изследвана област на социалната психология. Историята на изучаването на малки групи има няколко етапа.\nПървият етап е 20-те години. САЩ. Основният въпрос, който се изучава: действията на индивида са най-продуктивни, когато той действа сам или в присъствието на други. Експериментите показаха, че в присъствието на други, скоростта се увеличава, но качеството на действията на индивида се влошава. Това явление беше наречено социална фацицилация (присъствието на други улеснява действията на един, допринася за тях) и социално потискане (инхибиране на действията на даден индивид под влияние на присъствието на други).\nВ други експерименти беше установено, че дейността на добре обучени хора в присъствието на други се подобрява; хората, които имат по-малка нужда от външна оценка, действат по-добре сами.\nВторият етап е преходът от изучаването на контактни (едновременни действия наред) групи към изследване на интерактивни групи, т.е. като се вземе предвид взаимодействието и вида на груповата дейност. R. Zayonts (1965) показа, че ако добре обучените хора вършат лека работа, тогава се наблюдава факсилитация, настъпва инхибиране, ако лошо обучените хора вършат упорита работа.\nИзследването на I. Steinerbyl установява, че резултатът от взаимодействието зависи от количеството и качеството на извършената работа, от съотношението на индивидуалните и груповите вноски. Д. Майърс разкри феномена на социалния мързел - желанието на отделните членове на групата да се скрият от работа за сметка на групата.\nТретият етап - изследванията станаха по-разнообразни. Проучихме не само влиянието на групата върху индивида, но и неговата структура, състав, видове групови процеси, разработихме методи за измерване.\nПричините за засиления интерес на социалната психология в малките групи:\n1) общата промяна в социалния живот, причинена от нарастващото разделение на труда, сложността на социалната структура;\n2) малка група беше на пресечната точка на психологията и социологията;\n3) въпроси на методологията, които позволиха след експериментална работа в областта на малките групи да се нарече социална психология експериментална наука. Изброените по-горе причини доведоха.\nдо добре известни изкривявания, когато малките групи започнаха да се изследват в ущърб на масовите социални процеси. Въпреки това, много въпроси от психологията на малките групи остават спорни: определението за малка група, нейните най-значими характеристики, количественият параметър на малка група, долните и горните й граници.\n36 ОПРЕДЕЛЯНЕ НА МАЛКА ГРУПА И НЕЙНИТЕ ГРАНИ\nМалка група е малка група, чиито членове са обединени от обща социална активност и са в пряка лична комуникация, което е основа за възникване на емоционални отношения, групови норми и групови процеси, според Г. Андреева.\nВ това определение всяка от научните области може да намери свой интересен аспект: фактът на взаимодействие е важен за интерактивната психология, появата на норми и ценности е от съществено значение за когнитивните учени.\nЗа домашната социална психология отправна точка е наличието на съвместна социална активност. В този случай дефиницията може да гласи следното: „Малка група е група, в която социалните отношения действат под формата на директни лични контакти“.\nГорното определение съдържа основната характеристика, която отличава малка група от голяма: социалните отношения действат като директни лични контакти, при които социалните отношения се осъществяват и които са опосредствани от съвместни дейности.\nВъпросът за горната и долната граница на малката група остава спорен..\nВ повечето проучвания броят на членовете на малка група варира от два до седем, което определя долната граница на малка група като диада. Редица изследователи обаче смятат, че най-малкият брой членове на малка група трябва да съответства на три триади. Този спор не е възможен.\nОстър е и въпросът за горната граница на малка група. Изследвайки количеството RAM, Джон Милър открива числото 7 ± 2, което е прието от социалните психолози като горна граница на малка група. Аргументът беше фактът, че по време на контакти човек може да си спомни само 7 ± 2 членове на група. По-нататъшни експерименти показаха неуспеха на този подход..\nЕксперименталната практика показва различни показатели: 10–20 души, а в проучванията на Джейкъб Леви Морено (автор на социометричната методология) са изследвани групи от 30–40 души (училищни класове, ученически групи и др.).\nВ тази връзка подходът, използван от националната школа за социална психология, остава релевантен, когато реална група, действаща като предмет на дейност, се разглежда като малка група.\nТакова решение е оправдано, тъй като размерът на групата се определя емпирично от процеса на съвместна дейност.\nВ съвременните изследвания по мениджмънт най-оптималният е съставът на група от 5–9 души, но не повече от 12.\n37 КЛАСИФИКАЦИЯ НА МАЛКИ ГРУПИ\nВ момента са известни около петдесет причини за класификация..\nАмериканският психолог М. Шоу класифицира малките групи в шест категории в зависимост от привлекателността на аспектите на груповия живот за автори, които определят:\n1) възприемането от страна на членовете на групата на отделни партньори и групата като цяло;\n2) мотивация на членовете на групата;\n3) групови цели;\n4) организационни (структурни) характеристики на групата;\n6) взаимодействие на членовете на групата.\nВ. Кули раздели малки групи на първични и вторични (няма директни контакти; посредниците се използват за комуникация, например средства за комуникация).\nД. Майо предложи да се разделят малки групи на формални (те се създават и съществуват само в рамките на официално признати организации; целите се поставят външно въз основа на задачите, пред които е изправена организацията, в която е включена тази група) и неформални (възникват и действат извън рамките на официалните организации; обикновено възникват и съществуват въз основа на личните интереси на техните участници, целите могат да съвпадат или да се разминават с целите на официалните организации). Неформалната група може да бъде създадена в рамките на формалното и може да възникне самостоятелно. Проблемът за съотношението на формалните и неформалните групи е важен при изучаването на мениджмънта и лидерството.\nТретата класификация разделя малките групи на референтни и членове. Той е въведен от G. Hymen, който експериментално показа, че някои от членовете на определени малки групи споделят нормите, приети не в тази група, а някои други, от които се ръководят.\nРеферентна група е всяка реална или условно малка група, която човек доброволно счита себе си за член или на която би искал да стане член. В тази група индивидът се оказва пример за подражание. Нейните цели и ценности стават важни модели за подражание за него и следват.\nНереферентна група - малка група, чиято психология и поведение са чужди или безразлични към индивида.\nAntireference group - група, чието поведение и психология на членовете не приема, осъжда или отхвърля.\nПоследната класификация е обещаваща за приложни изследвания, особено в областта на изучаването на незаконното поведение на подрастващите, където въпросът е остър: защо групите за членство престават да бъдат привлекателни, защо тийнейджърът сравнява поведението си с друга група?\nВсе още има разделение на отворени - затворени групи. Тя се основава на степента на отвореност на групата към влиянието на обществото. Закриването често се използва от обществото за постигане на цели, игнорирайки последствията от закриването на членовете си (например полярни експедиции).\n38 ОСНОВНИ УКАЗАНИЯ ЗА ИЗСЛЕДВАНЕ НА МАЛКИ ГРУПИ В ИСТОРИЯТА НА СОЦИАЛНА ПСИХОЛОГИЯ\nВ историята на развитието на социалната психология могат да се разграничат три основни области на изследване на малки групи: социометрични; социологическо; училище за "групова динамика".\nСоциометричната посока се развива в изследванията на Дж. Морено. Той разграничи две структури на отношенията в обществото: макроструктура (участие на индивиди в различни сфери на живота) и микроструктура (психологически отношения с околните хора). Несъответствията в тези структури пораждат напрежение и конфликт, така че те трябва да бъдат приведени в съответствие.\nВ рамките на това направление изследването на малките групи се свеждаше само до изследване на междуличностните отношения, емоционалните контакти между членовете на групата. Социометрията действа като основен (понякога единствен) метод на изследване. Анализ на посоката показва, че съвместните дейности на малките групи остават извън проучването. Освен това социометрията не дава отговор на въпроса за мотивите за избор..\nСоциологическата посока е свързана с експериментите на Е. Майо. Същността на експериментите беше да се увеличи производителността на релейните колектори в Western Electric в Хоторн. Експериментите са продължили от 1924 до 1936 г., протичали са на три етапа, изпъкват експерименталните и контролните групи.\nНа първия етап осветлението в експерименталната група се увеличи, което даде повишаване на производителността на труда, в контролната група всичко остана непроменено. На втория етап при същите условия производителността на труда нараства и в двете групи. В третата - в експерименталната група, условията за осветление бяха отменени, а производителността на труда продължи да нараства както в експерименталната, така и в контролната група. Освен това се промени по-широк спектър от условия на труд. Резултатите бяха сходни. Общо заключение: участието в експеримента увеличи значението на жените работнички, което доведе до повишаване на производителността на труда. Е. Майо въведе концепцията за усещане за социална мобилност - необходимостта да се почувстваме в група.\nШколата на „груповата динамика“ се свързва с името на К. Левин. К. Левин създава теория на полето. Нейната същност: законите на социалното поведение се разкриват чрез познаването на психологическите и социалните сили, които го определят (B = f (P, E), поведение = функция на човек и околната среда). Най-важният метод за анализ на психологическото поле е създаването в лабораторни условия на групи с определени характеристики и проучването на тяхното функциониране. В рамките на изследването са изследвани групови конфликти, методи за вземане на групови решения, разработени са оригинални методи.\n39 ОБЩИ ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ДИНАМИЧЕСКИТЕ ПРОЦЕСИ В МАЛКА ГРУПА\nМалка група се характеризира както със статични (композиция, граници, композиция), така и с динамични процеси. Основната задача на социално-психологическите изследвания е изучаването на динамичните процеси. В резултат на тези изследвания се разкриват общите модели на комуникация и взаимодействие, които се реализират в малка група; разкриват се механизми за комуникация с обществените отношения и довеждане до личността на социалните норми, ценности, нагласи. Важен аспект на изследването е изучаването на процеса на групово развитие, промените в груповите свойства на различни етапи от формирането на групата, както и как дейността на човека осъзнава научените влияния и ги осъществява..\nКонцепцията за групова динамика може да се използва в три значения:\n1) посоката на изследване на малки групи в западната социална психология (училище на К. Левин);\n2) обозначаване на методите, използвани в изследването на малки групи, разработени в училището на К. Левин (специален тип лабораторен експеримент);\n3) набор от процеси, които протичат в малка група.\nГрупова динамика - съвкупност от динамични процеси, които едновременно се случват в група в определен период от нейното съществуване.\nНай-важните динамични процеси са: формирането на малки групи (методи за формиране на групи, психологически групови механизми: явлението групов натиск, развитието на груповата кохезия); групово сближаване; лидерство; групово вземане на решения; групово представяне.\nВъв вътрешната социална психология се е развила посока, която разглежда развитието на група от такъв специфичен етап като колектив като особен резултат. Всички проблеми на екипа са свързани и с груповата динамика на малка група.\nМалка група се определя от функционирането на обществото. Така причините за възникването му се крият в социалната структура. Социалната психология изучава прехода на социалния процес на формиране на групата в психологическа равнина. Анализът на развитието на групата като психологическа общност се основава на идентифицирането на две основни области от нейния живот: бизнес и емоционален. Могат да се разграничат три механизма на груповата динамика: разрешаване на вътрешногруповите противоречия (противоречия между потенциалните възможности на групата и действителните й дейности; между желанието на членовете на групата за самореализация и тенденциите за включване в груповите процеси); идиосинкратичен кредит (лидерът има право да нарушава груповите норми, което не е позволено на обикновения член); психологическа обмяна.\n40 ФЕНОМЕН ЗА ГРУПОВО ПРИСКВАНЕ\nЯвлението групов натиск в социалната психология се нарича феномен конформизъм; идентифициран в експериментите на S. Asha. Същността на явлението е в промяна на позицията (поведението) на индивида под въздействието на групата. Използвана е техниката на „наивния субект“ и фронталната група, тоест авторът се е съгласил с групата за умишлено неправилен отговор, за който респондентът не е знаел. Установено е, че под влияние на групата 33% от участниците са дали грешен отговор, докато в индивидуалната работа тези отговори са били правилни.\nВъншното съответствие е подчиняването на индивида на нормите на дадена група под влияние на желанието да остане член на нея. Заплахата от наказание причинява само външно съгласие с групата, реалната позиция остава непроменена.\nВътрешното съответствие се проявява:\n1) безмислено приемане на мнението на групата (различно от позицията на индивида) въз основа на това, че „мнозинството е винаги право“;\n2) приемане на мнението на групата чрез осъзнаване на правилността на тази позиция.\nВ експериментите на С. Московичи е открит и феноменът на влиянието на групово малцинство, когато не цялата група, а по-малката й част е примамка. Това малцинство също успя да подчини индивида на тяхното влияние. Установено е, че влиянието на малцинството в дадена група води до появата на значително по-голям брой разнообразни решения. Важна роля играе увереността в правилността на своята позиция, в представянето и структурирането на съответните аргументи..\nСпоред С. Московичи наличието на малцинствена позиция може да доведе до проявата на иновации..\nПо-късно М. Дойч и Г. Джерард разработиха информационната теория за съответствие, при която бяха разграничени два типа групово влияние: нормативно (натискът се упражнява от мнозинството, а неговото мнение се възприема от члена на групата като нормално) и информационно (натискът се упражнява от малцинството, а членът на групата счита неговото мнение като информация, въз основа на която той трябва да направи избор).\nНонконформизмът е слабо влияние на груповия натиск. Човекът има своя независим възглед за феномените на света и се доверява на своето мнение. В същото време той уважава мнението на други хора, но ще действа в съответствие с представите си за реалността. Колкото по-високо е нивото на човешката култура, толкова повече той е в състояние да бъде неконформист. В социалните отношения те са в състояние да прилагат най-продуктивните стратегии за взаимодействие - сътрудничество и компромиси, избягвайки непродуктивната адаптация и конкурентните стратегии.\nА. Маслоу свързва развитието на неконформизъм с качества като честност, смелост, тъй като противопоставянето на група изисква определено количество смелост.\n41 ГРУПОВА ЕДНОСТ\nГруповото сближаване се основава на разбирането на групата като система от междуличностни отношения, които имат емоционална основа.\nВ социометрична посока сближаването беше свързано с висок процент на взаимни избори. Предложен е индекс за групово сближаване, който се изчислява като съотношението на броя на взаимните положителни избори към общия брой на възможните избори:\nкъдето Cgr е сближаване, r (+) е положителен избор, N е броят на членовете на групата [Лекции по методология на специфични социални изследвания, 1972 г.].\nПредставеният подход е разработен от А. Б. Лоттов, който подчерта, че груповата сплотеност се дължи на междуличностното привличане.\nАнализ на сближаването въз основа на честотата и силата на комуникацията беше предложен от Л. Фестингер. Сближаването беше определено като сбор от всички сили, действащи върху членовете на група, за да ги задържат в нея. Силите бяха представени или като привлекателност на група за даден индивид, или като удовлетворение от членството в група.\nПоследователите на това направление въведоха концепциите за възнаграждение (задоволяване на био нуждите, безопасност, приемане от другите, подкрепа за самочувствие) и загуби (време и усилия за взаимодействие с неприятни партньори, критика или отхвърляне от партньорите и т.н.).\nД. Картрайт твърди, че сближаването зависи не само от свойствата на групата, но и от връзката им с нуждите на членовете на групата, с техните очаквания за „благоприятно членство“..\nТ. Нюком въвежда понятието съгласие, с помощта на което интерпретира сплотеността.\nИзобилието от формулировки на понятието „групово сближаване“ показва, че тази концепция е многоизмерна и многофакторна.\nВъв вътрешната социална психология беше направен опит за тълкуване на груповата сплотеност от гледна точка на съвместните дейности. Принципите на изучаване на сближаването са разработени от А. В. Петровски. Основната идея - малка група се състои от три (в последното издание на четири) слоя (слоеве):\n1) външното ниво (емоционални междуличностни отношения);\n2) ценностно-ориентиращо единство (отношенията са опосредствани от съвместна дейност, на базата на която съществува единство на основните ценности);\n3) ядрото (членовете на групата споделят целите на груповата дейност, следователно тук могат да бъдат разкрити мотиви за избор на членове на групата един към друг, които от своя страна могат да бъдат посредничат от общи ценности: отношение към света, обществото, работата)..\nТри слоя групови структури могат да се разглеждат едновременно като три нива на групово развитие, включително три нива на развитие.\n42 СТИЛ ЗА ЛИДЕРСТВО\nТрадиционният въпрос за лидерство и лидерство е въпросът за стилове на лидерство (лидерство). К. Левин през 30-те години XX век идентифицира три стила на лидерство: авторитарен (директива), демократичен (колегиален) и покорлив (анархистки).\nСпоред Е. В. Андриенко стилът на лидерство е типична система от методи за лидер да влияе върху членовете на дадена група (подчинени или последователи).\nАвторитарен стил предполага строги методи на управление, потискане на инициативата на членовете на групата, липса на групово обсъждане на взетите решения, лидерът сам взема решения, контролира и координира работата на членовете на групата. Качеството на решенията зависи от информацията, която притежава мениджърът, от способността да я интерпретира правилно. Този стил насърчава растежа на йерархични стъпки, формализиране на отношенията; Тя включва ясно планиране на работата, оперативно вземане на решения в екстремни ситуации, изпълнение на работата навреме.\nДемократичен стил - колегиално обсъждане на проблеми, насърчаване от лидера на инициативата на подчинените, активен обмен на информация между ръководството и подчинените. Лидерът разполага с повече информация за груповите процеси, което прави ситуациите по-адекватни, докато процесът на вземане на решения може да се забави. Стилът допринася за благоприятен психологически климат в групата, сред членовете на групата има по-висока степен на удовлетвореност от работата им.\nКоничният стил се проявява в доброволния отказ на мениджъра от управленски функции, прехвърлянето на управленски функции на членовете на групата. Групата съществува независимо, социалното разстояние между членовете на групата се намалява, познаването се увеличава. В същото време интересът към бизнеса може да намалее и да доведе до неизпълнение на целта. Независимо от това, стилът може да допринесе за растежа на отговорността и независимостта на обикновените членове на групата.\nВсеки стил има своите предимства и недостатъци; едното може да е подходящо при някои обстоятелства, другото при други. Вероятно най-успешните лидери и изпълнителни директори се фокусират върху трите стила..\nПредставената схема не обхваща всички аспекти на проявата на стил на лидерство. В експерименталните изследвания ще бъдат разграничени следните видове: лидер-организатор, лидер-инициатор, лидер-учен, лидер-генератор на емоционално настроение, лидер-занаятчия, лидер на емоционално привличане.\nЧесто в експерименталните проучвания стилът на лидера се смесва със стила на лидерство. Това не винаги може да бъде оправдано, тъй като функциите на лидер и лидер, естеството на техните дейности са нееднозначни.\n43 ПРОЦЕС ЗА ГРУПОВО РЕШЕНИЕ\nРолята на груповата дискусия в процеса на вземане на групово решение е най-проучена. Проблемът е изследван от К. Левин по време на Втората световна война по искане на американското правителство. По време на груповата дискусия за стойността на карантиите, домакините успяха да променят мнението си за този продукт в 32%.\nВ бъдеще са разработени и други форми на групови дискусии, например съхранение на мозъка - мозъчна атака (А. Осборн); синектичен метод - хетерогенни съединения (У. Гордън) и др..\nПсихологически правилната организация на групова дискусия включва няколко последователни етапа.\n1. Формулировката и изясняването на същността на въпроса. Тя трябва да бъде заявена по такъв начин, че да бъде разбрана недвусмислено от всеки участник. На този етап участват няколко от най-обучените членове на групата..\n2. Изразяване на алтернативни идеи за начините и средствата за решаване на въпроса. Всички членове на групата участват. Не се допускат оценки и критика. Всички получени предложения се записват като обобщение.\n3. Обсъждане на предимствата и недостатъците на всяко от предложенията. Личната критика, засягаща личността, е забранена.\n4. Претегляне на всички плюсове и минуси. Малката група, която работеше на първия етап, отново се среща.\n5. Въз основа на най-доброто предложение се разработва програма за по-нататъшни действия..\nВ процеса на изучаване на въпроса за сравнителната стойност на груповите и индивидуалните решения беше идентифицирано явление, наречено изместване на риска. Предположението, че груповото решение е определено средно решение на отделните членове на групата, не е потвърдено в случаите, когато взетото решение включва рисков фактор. През 1961 г. J. Stoner показва, че груповото решение включва по-голям момент на риск от индивидуалното решение, като дава следното обяснение:\n1) преминаването към риск се дължи на разделението (разпространението) на отговорността;\n2) рискът се интерпретира като ценност в обществото.\nПо-късно е открит обратният ефект. От всички тези експерименти може да се направи общ извод: при вземане на групово решение нормализирането не е задължително, решението не винаги е средно.\nТерминът смяна на риска стана широко разпространен в американската наука, в европейската се нарича поляризация.\nИма две обяснения за поляризацията: нормативно (човешкото естество е постоянно да се сравнява с другите, като същевременно поддържа позитивен образ на „Аз“) и информационно (груповата дискусия генерира аргументи; ако те противоречат на първоначалното мнение, тогава той се движи в обратна посока; ако отговарят, тогава повече укрепен в него).\n44 ЕФЕКТИВНОСТ НА ГРУПОВАТА ДЕЙНОСТ\nДинамичните процеси, протичащи в малка група, гарантират ефективността на груповите дейности. Има три основни критерия за ефективност на групата: образователен, професионален и образователен. Първите две отразяват специални задачи, третата е в социално отношение. Важни показатели за ефективност - производителност и удовлетвореност на членовете на групата от груповите дейности.\nI. Щайнер предложи формула за изчисляване на производителността:\nДействителна производителност = потенциална производителност - нереализирана производителност.\nИма различни начини за повишаване на ефективността на груповите дейности..\nРазмерът на групата не оказва ясно влияние върху нейния успех. Последиците от увеличаването или намаляването на броя на членовете на групата могат да бъдат или положителни, или отрицателни..\nПоложителни: има повече хора с ясно изразена личност; по-лесно да се разпределят отговорностите; голяма група в едно и също време може да свърши повече работа, да увеличи „ресурса на талантите“, повече хора могат да участват във вземането на решения.\nОтрицателен: сближаването може да намалее, вероятността от разпадане на групи се увеличава; трудна управляемост, нарастващи различия в мненията; средният принос на всеки се намалява.\nЗа успешната работа съществуващите междуличностни отношения са от голямо значение. При сравнително прости, познати задачи взаимоотношенията не влияят значително на резултатите от груповата работа. В противен случай групите с благоприятни отношения се показват по-добре.\nУспехът на дадена дейност зависи от формата на нейната организация. Разграничават се следните форми: колективно-кооперативно (тясно взаимодействие и взаимозависимост), индивидуално (независима работа на всеки), координирано (корелация на резултата с дейностите на другите).\nЕфективността на груповите дейности се влияе от нейния състав. Силно развитите групи с хетерогенен състав са по-добри от хомогенните, за да се справят със сложни проблеми. В неразвитите групи разбирането е трудно. В трудни ситуации, в условия на натиск във времето със сравнително прости задачи, най-добрите резултати обикновено показват хомогенни групи.\nУспехът зависи от стила на лидерство. За група, която се приближава до нивото на колектива, е за предпочитане демократичен и понякога либерален стил. За групи със средно ниво на развитие най-добрите резултати се дават чрез гъвкав стил, който съчетава елементи на насоченост, демокрация и либерализъм. В неразвитите групи е предпочитан предписателен стил с елементи на демокрация..\n45 ПСИХОЛОГИЧНА ТЕОРИЯ НА КОЛЕКТИВАТА\nПроблемът с развитието на социална група намери своето решение в психологическата теория на колектива.\nВ педагогиката идеята за колектива е разработена от А. С. Макаренко, която представя и социално-психологически аспект. Според А. С. Макаренко екипът не е никаква съвместна дейност, а социално позитивна дейност, която отговаря на нуждите на обществото.\nТази теория е най-пълно представена в трудовете на А. В. Петровски [Психологическа теория на колектива, 1979]. Според него група е набор от три слоя, наличието на трети слой (двор) и означава, че имаме екип. Основната идея на теорията: медиацията на дейността действа като системообразуваща характеристика на колектива.\nДейността, за която екипът е създаден и се занимава, има положително значение за много хора, а не само за членовете на тази група. Връзките се основават на взаимно доверие, благоприличие, честност, взаимно уважение и т.н..\nИзисквания към екипа:\n1) успешно се справя с възложените му задачи (за да бъде ефективна по отношение на основната дейност);\n2) имат висок морал;\n3) установява добри човешки отношения;\n4) създава за всеки свой член възможност за развитие като индивид;\n5) да бъде способен на творчество;\n6) съществуващата диференцирана система от различни бизнес и лични взаимоотношения, изградена на висока морална основа.\nКолективистичните отношения се дефинират чрез следните понятия:\n1) морал - изграждането на вътрешно-колективни отношения върху нормите и ценностите на универсалния морал;\n2) отговорност - доброволно приемане от колектива на морални и други задължения към обществото за съдбата на всеки човек, независимо дали той е член на този колектив; взискателност към себе си и към другите; обективна оценка на техните постижения;\n3) откритост - способността да установявате и поддържате добри отношения с други групи или нови членове във вашия екип;\n4) колективизъм - постоянна грижа за членовете си, желание да се противопоставят на разединението;\n5) контакт - доверие на лични отношения;\n6) организация - умело взаимодействие; безконфликтно разпределение на задълженията;\n7) осъзнатост - познаване на задачите, пред които е изправен екипът, съдържанието и резултатите от неговата работа;\n8) ефективност - успех в решаването на проблеми.\nВ действителност почти няма такива малки групи, които напълно да отговарят на всички изброени изисквания на колектива. Повечето реални малки групи заемат междинна позиция между слаборазвита група и силно развит колектив..\n46 ДЕЙСТВИЕ, КОМУНИКАЦИЯ, САМО-СЪЗНАНИЕ\nНай-признатото във вътрешната социална психология е обяснението на процеса на формиране на личността чрез развитието на три области: активност, комуникация, самосъзнание.\nСпоред А. Н. Леонтиев по време на своето развитие човекът разширява „каталога“ на дейностите, тоест овладява различни видове дейности. По време на това развитие индивидът осъществява три процеса:\n1) ориентация в системата от отношения, които съществуват между различните видове. Човек осъзнава значението на дадена дейност, тоест прави личен избор на дейност;\n2) центриране около основната, избраната, подчинеността му на всички останали дейности;\n3) разработването на нови роли и разбирането на тяхната значимост.\nС преминаването на тези етапи човек разширява възможностите си като предмет на дейност.\nОт гледна точка на този подход експерименталното изследване на процеса на формиране на личността е фокусирано главно върху изучаването на механизмите на ориентация на личността в системата от дейности, мотивационни избори, по-рядко - върху процесите на формиране на цели.\nКомуникацията - също се разглежда от страната на нейното разширяване и задълбочаване. Разширяване на комуникацията - умножаване на контактите на човек с други хора, промяна в съдържанието на комуникацията в различни възрастови периоди. Задълбочаване - преходът от монологична комуникация към диалог, децентрация, тоест способността да се ориентира към партньор, по-точното му възприятие.\nЕксперименталните изследвания, изучаващи значението на комуникацията в социализацията на индивида, са насочени към отчитане на обстоятелствата, при които се случва умножаването на връзките, както и тяхното значение за индивида.\nТретата област на социализация е развитието на личната идентичност. Според И. С. Кон, процесът на социализация означава формирането на личен образ на неговото „Аз“ в човек: отделяне на „аз“ от дейност, интерпретация на „аз“, съответствие на това тълкуване с интерпретации, които други хора дават на човека.\nЕксперименталните проучвания показват, че образът на "Аз" не възниква у човек веднага след раждането, а се развива през целия живот под влияние на социалните процеси.\nСпоред Г. М. Андреева самоосъзнаването е сложен психологически процес, включващ: самоопределение (намиране на позиция в живота), самореализация (дейност в различни области), самоутвърждаване (постижение, удовлетворение), самочувствие. Важно е да запомните, че самосъзнанието не е прост списък на съставните му компоненти, а разбирането на човека за себе си като вид цялост, собствена идентичност.\n47 КОНЦЕПЦИЯ НА СОЦИАЛИЗАЦИЯТА\nВ широк смисъл социализацията е процес и резултат от социалното развитие на човека..\nI. S. Kon смята, че социализацията е съвкупността от всички социални и психологически процеси, чрез които индивидът възприема система от знания, норми и ценности, които му позволяват да функционира като пълноправен член на обществото.\nОт позицията на Г. М. Андреева социализацията е асимилация и възпроизвеждане от индивид на социален опит в процеса на живот.\nПрепоръчително е социализацията да се разглежда като двупосочен процес, тъй като се извършва не само асимилация, но и възпроизвеждане на социален опит; поради единството на спонтанното и целенасоченото влияние върху формирането на личността, външното и вътрешното съдържание. Целевите процеси на въздействие се осъществяват чрез система за образование и обучение; спонтанен - чрез средствата за масова информация, социални ситуации от реалния живот и пр. Външният процес е съвкупността от всички социални влияния върху човек, които регулират проявата на импулси и движения, присъщи на темата. Вътрешният процес е процес на формиране на холистична личност. Социализацията може да се изучава във филогенетичен план - формирането на родовите свойства на човечеството и онтогенетичното - формирането на специфичен тип личност.\nПредвид гореизложеното Г. Андреева дава следната концепция за социализация: социализацията е двупосочен процес, който включва, от една страна, асимилация на социалния опит на индивида чрез навлизане в социалната среда, система от социални връзки; от друга страна, процесът на активно възпроизвеждане от индивид на система от социални връзки поради неговата активна работа, активно включване в социалната среда.\nВ процеса на асимилация и възпроизвеждане на социалния опит човек действа и като субект, и като обект на социализация. Б. Г. Ананиев определи човек преди всичко като предмет. Той вярваше, че определяйки човека като обект на социално развитие, човек може да разбере вътрешните условия на неговото формиране като субект на социалното развитие.\nКурсът на социализация зависи от конкретен исторически период. Съвременната социализация се дължи на бързите темпове на развитие на науката и новите технологии, които засягат всички сфери на човешкия живот. Детството като основен период на социализация се е увеличило значително в сравнение с предишните поколения, то се характеризира с хуманизация, тоест детето действа като основна ценност на семейството и обществото. Специална роля се отдава на образованието и придобиването на професия. Развитието на творческа личност става необходимо за обществото..\n48 ЕТАПИ НА ПРОЦЕСА НА СОЦИАЛИЗАЦИЯ\nВътрешната социална психология смята, че социализацията на личността се случва в хода на трудовата дейност, която служи за основа на класификацията на етапи: пред раждане (обхваща периода от раждането до началото на раждането), труд (период на зрелост на човека) и след раждане, смята Г. Андреева.\nТрудовият период има много условни граници. От особено значение е въпросът за продължаващото образование, включително образованието за възрастни. Сътрудничеството с акмеологията, наука, която изучава законите и механизмите на човешкото развитие на етапа на неговата зрялост, става особено актуална, особено когато достигне най-високото ниво в това развитие..\nФазата след раждането предизвиква много спорове. Някои смятат, че е безсмислено да се говори за социализация по време на съкращаването на социалните функции (крайният израз на една идея е десоциализация). Съществува пряко противоположна позиция, чието косвено признаване е възрастовата периодизация на Е. Ериксон, който посочи периода на падежа (след 65 години).\nА. В. Петровски идентифицира три етапа на развитие на личността в процеса на социализация: адаптация, индивидуализация и интеграция. Проходът на „микрофази“ описва жизнения път на човека: детството (адаптация), юношеството (индивидуализация), младостта (интеграция).\nВсеки период започва с адаптация,\nпредставляваща асимилация и овладяване на социалните норми, форми и средства за дейност. Човек се научава да бъде личност, което не се случва в случаите с диви хора - тези, които по някаква причина не са преминали през процеса на социализация, не са погълнали и не са възпроизвели в развитието си социалния опит (деца на Маугли).\nИндивидуализацията се причинява от противоречието между постигнатия адаптационен резултат и необходимостта от максимална реализация на техните индивидуални характеристики. Личността действа като субект на социалните отношения, показва свое собствено „аз“.\nТретата фаза е породена от противоречието между потребността на индивида от прилагането и желанието на групата да приеме само част от индивидуалните му характеристики, което в случай на успешна социализация е позволено като интеграция на индивида и групата. Тази фаза завършва възрастовия период и в същото време подготвя прехода към следващия.\nАко преходът към нов период не е подготвен в рамките на предходния от успешния ход на фазата на интеграция, тогава на границата между всички периоди се формират условията за криза в развитието на личността. Според концепцията идентифицираните модели характеризират както личностното развитие в резултат на влизане в нова група (на всяка възраст), така и възрастовия аспект на социалното развитие на личността.\n49 ИНСТИТУТИ НА СОЦИАЛИЗАЦИЯТА\nСпецифичните групи, в които човек се присъединява към системи от норми и ценности и които действат като преводачи на социалния опит, се наричат институции на социализация..\nИнституциите за социализация са социални групи, които изграждат вътрешния кръг на индивида и действат като носители на различни норми и ценности и се определят от системата на външна регулация на поведението на индивида, смята Е. В. Андриенко.\nЕфективността на социализацията се определя от тяхното морално, културно, икономическо състояние..\nНай-значимото е семейството. Той заема специално място в социализацията на индивида, не може да бъде заменен с нищо. Семейството осъществява първия адаптивен период от социалния живот на човек. По правило децата, отгледани извън семейството, страдат от нарушени емоционални контакти, групова идентичност.\nСпоред Б. Ю. Шапиро семейството като социална институция има следните функции: репродуктивна, педагогическа, икономическа, терапевтична и развлекателна дейност.\nВ съвременното общество предучилищните детски институции играят все по-важна роля, но те практически не са изучавани като обекти на социално-психологически изследвания. Понастоящем няма надлъжни проучвания, показващи зависимостта на формирането на личността от това какъв тип социални институции са били включени в процеса на социализация в ранна детска възраст..\nУчилището изпълнява образователни и социализиращи функции. Функциите на социализация се проявяват в социалната диференциация на децата в светлината на техните постижения, в еманципацията на детето от емоционалната първична привързаност на родителите, в усвояването на социалните ценности и норми на ниво социални стандарти на формалната група. В училище детето има широк спектър от социални отношения с различни хора, което позволява тестване на различни социални роли на всички нива.\nВ зависимост от това дали периодът на висше образование е включен в живота на човек, се решава въпросът за социална институция като университет. Въпреки че няма проучвания по този въпрос, въпреки че изследването на студентите като специална социална група заема все по-значимо място в системата на социалните науки..\nЦенността на професионална група или трудов колектив в социализацията се определя от възможностите за самореализация, самоактуализация на човек в интересуващата го дейност.\nЗа възрастен, семейство и работа осигуряват психологичен баланс чрез стимулиране на положителни емоции.\nИнституциите на социализация изпълняват функциите си по отношение на обществото, другите социални институции, различни социални слоеве и по отношение на конкретен човек.\n5 ° СОЦИАЛНИ НАСТРОЙКИ\nКонцепцията за социална роля е предложена за първи път от американските социолози Р. Липтън и Дж. Мийд независимо един от друг. Р. Липтън интерпретира социалната роля като единица социална структура, която може да бъде описана под формата на система от норми, дадени на човек. Дж. Мийд разглежда социалната роля като разнообразие от функции, които човек изпълнява и е в състояние да изпълнява в обществото.\nПомислете за някои определения на социална роля:\n1) фиксиране на определена позиция, която този или онзи индивид заема в системата на социалните отношения;\n2) функция, нормативно одобрен модел на поведение, очакван от всички, които заемат тази позиция;\n3) социално необходимия вид социална дейност и начинът на поведение на човек, който носи печат на обществена оценка (одобрение, осъждане и др.);\n4) поведението на индивида в съответствие с неговия социален статус;\n5) стабилен стереотип на поведение в определени социални ситуации и т.н..\nТ. Шибутани вярвал, че социалните роли имат функцията да осигуряват оптимално поведение при определени обстоятелства, разработени от човечеството за дълго време.\nСоциалните роли са свързани с права и отговорности. Хармонията на правата и задълженията предполага оптимално изпълнение на социална роля; нарушението води до доминиране само на задължения или права, което може да показва, че ролята не е придобита или няма споразумение за права и задължения. По този начин социалната роля има два аспекта на изследване: очакване на ролята и изпълнение на ролята.\nВидовете социални роли се определят от разнообразието от групи, видове дейности и взаимоотношения, в които е включена личността..\nВ зависимост от социалните отношения се разграничават социалните и междуличностните социални роли. Социално - свързано със социален статус, професия, вид дейност. Разпределете социално-демографски роли: съпруг, съпруга, син, дъщеря.\nМеждуличностните роли са свързани с междуличностни отношения, които са регулирани на емоционално ниво: лидер, идол, обиден.\nТрадиционно социалните роли са изучавани в западната социална психология, където се използва терминът отношение. Разпределени са четири функции на нагласите:\n1) адаптивен (утилитарен, адаптивен) - насочва обекта към онези обекти, които обслужват постигането на целите;\n2) функцията на знанието - дава опростени инструкции относно начина на поведение във връзка с конкретен обект;\n3) функцията на изразяване (ценност, саморегулация) - действа като средство за освобождаване на субекта от вътрешен стрес, изразява се като личност;\n4) функция за защита - помага за разрешаване на вътрешни конфликти на личността.\n51 ИЗСЛЕДВАНЕ НА ЛИЧНОСТТА В СОЦИОЛОГИЯТА И ОБЩАТА ПСИХОЛОГИЯ\nВ момента има редица подходи към проблема на личността: биологичен (личностното развитие е разгръщане на генетична програма); социологически (личността е продукт на културно-историческо развитие; липса - личността е лишена от активност, субективност); индивидуално психологическо (развитието на личността се определя от вродени характеристики: конституция, тип нервна система и др.); социално-психологически и други.\nСпецификата на социално-психологическия подход за разбиране на индивида: обяснява механизмите на социализация на индивида; разкрива социално-психологическата си структура; ви позволява да диагностицирате тази структура на характеристиките на личността и да я повлияете.\nСъществуват различни социално-психологически теории за личността: американски, ориенталски, битови. Сред тях са психодинамична, бихевиористична, когнитивна, хуманистична, теория на ролите на личността, теория на А. Маслоу за самоактуализация на „Аз“, теория за огледалото „Аз“ („Аз съм концепция“), екзистенциалност.\nСред вътрешните социално-психологически теории могат да бъдат разграничени: теорията на отношенията В. Н. Мясищев, теорията на инсталацията Д. Н. Узнадзе, диспозиционната теория лично-\nsti, структура на личността на К. К. Платонов, теория за интегралната личност. Тези теории позволяват да се говори за личността не само като индивид, но и като типично социално-психологическо явление..\nИзучаването на личността (качества, свойства) има дълга традиция както в общата, така и в социалната психология, обаче принципите за изграждане на система от качества на личността все още не са разработени, въпреки че са очертани подходите за решаване на този проблем..\nГ. М. Андреева смята, че най-продуктивният е подходът, според който непосредствената среда на дадена дейност на даден индивид - група - дава на човека определени свойства. Две са причините за този подход..\n1. Резултатът от дейността на всяка личност, продуктът на нейната дейност, се появява като някаква реалност - група, така че личността неизбежно се оценява от другите членове на групата. Разграничават се четири процеса на междуличностна оценка: интерьоризация (усвояване на оценки от човек от страна на други членове на групата); социално сравнение (сравнение с други членове на групата); самоприписване (приписване на качества към себе си, извършвано въз основа на два предишни процеса); семантична интерпретация на житейския опит.\n2. Съвместната дейност в група включва набор от задължителни ситуации на взаимодействие, по време на които усилията на всеки човек се комбинират с усилията на другите членове на групата.\n52 СТРУКТУРА НА ЛИЧНОСТ\nСъществуват различни подходи към въпроса за структурата на личността, което ни позволява да изтъкнем общите методологически проблеми.\n1. Разликата в тълкуването на понятието "личност" в общата психология. Ако понятията „личност” и „човек” са синоними, тогава структурата на личността включва всички характеристики на човек, ако личността е социално качество на човек, трябва да се опишат само социалните свойства.\n2. Нееднозначността на използването на понятията „социални черти на личността” и „социално-психологически черти на личността”.\nПринципите на изграждане на личностната структура са различни: това могат да бъдат качества, изучавани с помощта на личностни тестове (Г. Айзенк, Р. Кетел и др.), Индивидуални психологически характеристики на човек или пълен набор от най-разнообразни човешки свойства. В някои изследвания обаче социално-психологическите качества се считат за „вторични“ по отношение на „основните“. Тези качества са групирани в четири групи:\n1) осигуряване на развитието и използването на социалните способности (социално възприятие, въображение, интелигентност, характеристики на междуличностната оценка);\n2) формирани във взаимодействието на членовете на групата и в резултат на социалното й влияние;\n3) по-общи, свързани със социалното поведение и позицията на личността (активност, отговорност, склонност към помощ, сътрудничество); 4) свързани с общи психологически и социално-психологически свойства (склонност към авторитарен или демократичен начин на действие и мислене, към догматично или открито отношение към проблемите и т.н.)\nА. Н. Сухов, А. А. Бодалев, В. Н. Казанцев и други включват следните качества в социално-психологическата структура на личността: манталитет, ценностно-семантична сфера, мотивационна сфера (ориентация, житейски цели, планове), когнитивни характеристики ( снимки на света); „Аз съм характеристиките“ („Аз съм концепцията“, „Аз съм образът“, самонагласяването, самочувствието); локус на контрол; социално-психологическа компетентност на индивида; статусно-ролеви характеристики на личността; емоционални и психични състояния, социални чувства на личността.\nОще по-неразвита е концепцията за социално-психологическа способност на индивид. Тези способности са свързани с проявата на личността в общуването и често се дефинират чрез такива широки понятия като „социално-психологическа компетентност“, „междуличностна компетентност“, „социално-възприемащ стил“ и т.н..\nСоциално-психологическите качества са качества, които се формират в реални социални групи, в условия на съвместна дейност и комуникация.\n53 МАССКА КОМУНИКАЦИЯ И ПРЕДИМСТВО\nСоциално-психологическите изследвания в системата на масова комуникация и пропаганда се развиват много активно, като същевременно се изследват всички компоненти на комуникативния процес: комуникатор, съобщение, аудитория, канал, ефективност. Посредничеството на масовата комуникация с технически средства, нейната висока социална ориентация обаче оставят особен отпечатък върху тези структурни компоненти.\nКомуникаторът придобива колективен характер, тъй като не е отделен индивид, а определена социална група, която подготвя, редактира материал и т.н. По силата на това комуникаторът изпълнява две функции:\n2) излъчващо съобщение. Експериментално беше установено, че когато се възприема комуникатор, човек отговаря както на изходящо съобщение, така и на своята личност, което трябва да се вземе предвид, за да се увеличи ефективността на въздействието.\nАудиторията се състои от групи с различна големина и различна степен на организация; той остава анонимен и в същото време формира желания образ на хоста на програмата, сравнява го с реалния образ и прави своята преценка.\nОбратната връзка не се получава веднага, което значително променя процеса на комуникация.\nПри организирането на приложни изследвания е важно да се вземе предвид каналът за трансфер на информация: радио, телевизия, печат, устна публична реч.\nПропагандата е разпространението и въвеждането в съзнанието на различни слоеве от населението на вярванията за формиране на определена идеология. Психологията на пропагандата разкрива социално-психологическите модели на обсега.\nПроблемите на научните изследвания в областта на рекламата са тясно свързани с кръга на разглежданите проблеми В. Г. Зазикина, Ю. Е. Ширкова.\nСоциално-психологическите изследвания в областта на рекламата се определят от практическите нужди. Най-актуалното е да се определи ефективността на рекламното излагане, да се проучат нуждите на пазара за определен продукт. Въпросът възниква остро за аудиторията, за формирането на положителен имидж на марката (марката). Социалните психолози в областта на рекламата решават проблема с представянето на марката на стоки в категории човешки ценности като желан образ и в съответствие с това разработват търговска марка или специално мото.\nВ съвременното общество ролята на политическата реклама нараства. Той засяга възприемането на населението на проблемите на политиката; допринася за имиджа на политици, политически партии, държавни институции и институции. Политическата реклама е тясно свързана с PR (от английските връзки с обществеността) - създаването на различни организации за връзки с обществеността.\n54 БОРБА С НЕЗАКОННОТО ПОВЕДЕНИЕ\nБорбата срещу незаконното поведение е традиционна област на дейност на правните науки, но превенцията на борбата с престъпността и най-вече с непълнолетните престъпници е от значение и за социалната психология..\nОт гледна точка на социалната психология, престъпността (незаконното поведение) е социално явление, което възниква в резултат на деформация на социалните отношения, дисфункция на социалните институции и индивиди. Всеки тип политически режим съответства на определен тип деформация на социалните отношения, институции и общности.\nТоталитарният режим се характеризира с изолация, твърдо нормативна деформация на социалните отношения (глобален контрол). Дисфункцията на социалните институции се проявява в задължението на властовите структури да провеждат политически разследвания.\nПреходният период съответства на хаоса, който е най-благоприятната среда за престъпност.\nМеханизмът на престъпността е процесът на криминализиране на индивиди и общности. Престъплението обикновено се предхожда от определен период от време. Престъпният опит се придобива в процеса на асоциализация, както доброволно, така и насилствено. Структурата на асоциализацията включва определени институции, както и методът за прехвърляне на престъпния опит - криминогенна комуникация. Асоциализацията се наблюдава както в условията на свобода, така и в затворите.\nДнес най-приемливият подход за анализ на съвременната престъпност в Русия е социологически и социално-психологически възглед за същността на това явление..\nБлокът от проблеми на социалната психология е идентифицирането на условията за формиране на незаконно поведение: ролята на първичната микросреда, в която се формира личността - семейства и училища; механизми на влияние върху подрастващите от референтната група и групата - членство; ролята на статуса във формирането на личните качества и др..\nЗадачата на социалния психолог е да помогне да се идентифицират онези отклонения от свойствата на законосъобразно лице, които се записват при всеки отделен нарушител.\nВъв връзка с това изследванията по проблема за съответствието на нарушителите по отношение на групи от различни видове представляват интерес. Констатациите от тези изследвания показват, че чисто външно приемане на позицията на групата кара нестабилен човек, характерен за юношеството, да извърши престъпление.\nРолята на социалната психология в борбата с престъпленията се проявява и в разработването на форми и методи за пренастройване на човек след наказание, например след завръщане от затвора.\n55 ПРОБЛЕМИ НА ОБЩЕСТВОТО\nОбществото е това, което поставя задачите пред социалната психология, тя му диктува проблеми. Социалният психолог е длъжен да разбере тези проблеми на обществото, да може да ги схване чувствително, да осъзнае до каква степен и в каква посока може да допринесе за решаването на тези проблеми. В съвременното ни общество се разкриват многобройни области на приложение на социално-психологическите знания..\nСпецификата на социалната психология се състои не само в нейната идеологическа ориентация, в теорията и методологията. Когато тази традиция се оформи в нов тип общество, тя също поражда нова перспектива. Повечето от явленията, открити в традиционната социална психология, се провеждат и в социалистическото общество: лидерство, комуникационни процеси, сближаване, междуличностни отношения - всичко това са явления, присъщи на всеки тип социална организация. Трябва да се имат предвид две неща. Тези явления, описани в традиционната социална психология, придобиват тук съвсем различно съдържание. Формално процесите остават същите: хората общуват помежду си, формират определени социални нагласи и т.н., но какво е съдържанието на различни форми на тяхното взаимодействие, какви нагласи възникват във връзка с определени социални явления - всичко това се определя от съдържанието на конкретни социални отношения, Социалните потребности диктуваха методологическия принцип за включване само на смислено разглеждане на социално-психологическите проблеми..\nТакъв е случаят например с проблемите на екипа. Колективът е специално явление, характерно само за социалистическото общество. Същото може да се каже и за социално-психологическите проблеми на социалистическата конкуренция. Обществото диктува проблемите на социалната психология, а задължението на социалния психолог е да може да идентифицира тези проблеми и да ги разбере..\nВ допълнение към задачите от общия теоретичен план обществото поставя конкретни приложни задачи пред социалната психология. Приложните изследвания не могат да чакат решение на теоретичните въпроси, те са напреднали във всички сфери на социалния живот..\nСоциалната психология включва:\n1) характеристиката на предмета на социалната психология, историята на развитието на основни идеи, методологични принципи;\n2) модели на общуване и взаимодействие на хората;\n3) проблемът на групата в социалната психология;\n4) проблемът на личността в социалната психология;\n5) основните области на приложните изследвания.\n56 МЕТОДОЛОГИЧНИ ПРОБЛЕМИ НА СОЦИО-ПСИХОЛОГИЧЕСКИТЕ ИЗСЛЕДВАНИЯ\nСъществуващите философски принципи не могат да бъдат приложени директно към изследванията на всяка специална наука: те се пречупват чрез принципите на специална методология.\nРазграничете характеристиките на научните изследвания:\n1) винаги се занимава с конкретни обекти;\n2) той се характеризира с разграничение между установени факти и хипотетични предположения;\n3) диференциално решава логически, емпирични и теоретични познавателни задачи;\n4) целта му е не само изграждането на обяснения на факти и процеси, но и тяхното прогнозиране. Тези характеристики могат да бъдат намалени до три: внимателно събиране на данни, комбиниране на получените данни в принципи, проверка и използване на принципи в прогнозите.\nОбикновено модел на научните изследвания се основава на примери за точни науки, преди всичко физика. В резултат на това се губят много черти от съществено значение за други научни дисциплини. За социалната психология е необходимо да се предвидят редица специфични проблеми, свързани с всяка от тези страни..\nПървият проблем е проблемът с емпиричните данни. Данните в социалната психология могат да бъдат данни за откритото поведение на индивидите в групи и др. В бихевиористичната социална психология като данни се приемат само факти от открито поведение. Проблем с данните: колко големи трябва да бъдат? Според това колко данни има в социално-психологическото изследване, всички те са разделени на два вида:\n1) корелация, основана на голям масив от данни, сред които се търсят различни корелации;\n2) експериментални, когато изследователят работи с ограничен обем данни и когато целта на работата е произволно да въведе нови променливи от изследователя и да ги контролира.\nВтората особеност на научните изследвания е интегрирането на данните в принципите, изграждането на хипотези и теории. Хипотезата представлява теоретична форма на познание в социално-психологическо изследване. Следователно най-важната връзка в социално-психологическите изследвания е формулирането на хипотези. Една от причините за слабостта на много изследвания е неграмотното изграждане на хипотези или тяхното отсъствие.\nТретата особеност на научните изследвания е задължителната доказателство на хипотезите и изграждането на разумни прогнози на тази основа..\nИма две важни последици: първата - науката може да използва само метода на експеримента, а втората - науката по същество не може да се справи с теоретичните знания.\nС образуваната зависимост към алкохола спирането на пиенето самостоятелно е много трудно. Дори ако човек има мотивация за отказ на алкохол, е трудно да преодолее психологическото желание и оттегляне.