Пол Андерсън — Господарят на хилядите слънца — Моята библиотека\nLord of a Thousand Suns, 1951 (Пълни авторски права)\n— Всичко, което си представи човек, непременно съществува някъде във Вселената — разсъждавах аз. — Планетите са такова огромно количество, с такива разнообразни условия на тях, че съществуват най-различни форми на живот, разум и култури. Често ми се е налагало да посещавам светове, където се подвизаваха огнедишащи дракони или потайни гномове бяха създали такива чудеса, че биха омагьосали и привиденията от бабешките приказки. Попадал съм и на места, където обитаваха магьосници и използуваха телепатична псевдохипноза. Знаете ли, няма такава, дори най-невероятна приказка, която да няма някакъв шанс да се окаже действителност някъде на другия край на Галактиката или дори по-далеч.\nТой се приземил на Уирда. Луната приличала на малък и нащърбен щит, три пъти по-голяма от земната, била увиснала ниско над безжизнените хълмове и ги заливалаа с отразената си светлина. Хладноватото бяло сияние изпълвало и Долината на Боговете, където се пресичали дългите сенки. Отгоре проблясвал невероятният небосвод на Стрелеца. Милиони звезди образували групи купове, съзвездия непривични за обикновеното човешко око. Те намигвали в прозрачния студен въздух.\nЛейърд опипвал пирамидата. Пръстите му измръзнали от студа и в светлината на луната можел да разгледа всяка своя пора на кожата и всяка вдлъбнатинка на грапавата повърхнина на пирамидата. Подул вятър, понесъл се край него и вдигнал облаци прах, кота ги замятал в разни вихри. Той се свил от пронизващото му въздействие. Сякаш под дрехите му проникнали безброй тънки пипалца и се опитали да го превърнат в ледена шушулка. Дъхът му излизал като бял облак пара. Вдишваният въздух му приличал на течност. Наоколо се издигали руините на града, като бяха останали няколко колони, рухнали стени и пространства, заляти с отдавна изстинала лава. Безжизнената светлина на луната падала върху камари камъни, хаотично издигащи се на мястото на бившия град. Сторило му се, че шават, когато край тях преминават повеите вдигнат пясък. Градът бил истински призрак. И планетата също. Лейърд бил единственото живо същество тук, което пълзяло по мрачното пространство.\nИзведнъж някъде горе…\nДонесло се буботене… Нещо започнало да се спуска… вече било по-ниско от звездите и луната. Не, не и не! Само да не е кораб на джанярите. Само сега не! Дойдат ли, край на всичко. Той си спомнил, че преди няколко минути стрелката на гравимагнетичния детектор показвала надолу към дълбините на пирамидата. Той се спуснал натам, спрял за миг да се ослуша и усетил сърцето му да замира.\nДушата му се изпълнила с безсилна ярост. Той заругал, а вятърът подхванал думите, понесъл ги със себе си и каго ги смесвал с пясъка и прахта ги погребал в мъртвешкото мълчание на безкрайната Долина на Боговете. Погледът му се спрял на разузнавателния кораб. Той бил закрит от сянката на пирамидата и освен това младежът се сетил да го зарови в пясъка. Разбира се, ако джанярдите употребят металотърсач, усилията му са били напразни. Корабчето е наистина бързо, но съвсем безоръжно. Освен това самият той лесно ще бъде проследен в лабиринта пирамиди и те ще проникнат в хранилището. На практика станало така, че именно той довел врага до оръжието, което е способно за миг да унищожи Земята. Ръката му стискала инстинктивно дръжката на бластера. Изобщо, безполезна играчка! Накрая се решил. Ругаейки с пълен глас всичко на света, той се обърнал и се напъхал в отвора на пирамидата.\nЗапалил фенерчето си и видял безкрайни коридори, които водели навътре в утробата на пирамидата. Мъждукащото пламъче заиграло по стените, сенките се размърдали и разбъркали. Изглеждало, сякаш са оживели призраците на тези, които са съществували тук преди милион години и сега се тълпят да го погълнят. По каменният под отмерено прозвучали ботушите му и ехото, като подхванало ритъма на стъпките, се отразило от стените и се понесло напред по виещия се коридор. Обхванал го първобитен ужас, към който се присъединило отчаянието. Нали той се спускал в гроба на хилядолетията, в гроба на Полубоговете, повелителите на вселените. Като събрал цялото си мъжество, той се заставил да тича, без да се спира и оглежда.\nВсе по-ниско, ниско, ниско…\nЗавоите на тунелите, стръмните стълби и кладенци, го водели към сърцето на великата древна цивилизация. В този лабиринт би се заблудил всеки и постепенно би замръзнал или умрял от глад. Лейърд никога не би намерил правилния път към хранилището ако не бил ключът, открит в доклада на Мърчисън. Още малко и…\nТой просто влетял в стая, която приличала на чакалня. Пред него зеела врата отворена като огромна хищна паст, поне педесетина фута висока. Той си поел дълбоко въздух и влязъл вътре. Това било хранилището. Почувствувал се като дребна мравка във величествен храм.\nФенерът му хвърлял лъчите си на различни предмети от метал и стъкло. Сияели материали, които не познавал. Всичко това било погребано милиони години тук, в тъмата. Той не знаел, как работи тази техника. Започнал да натиска различни копчета и нещо се раздвижило. Тихото бръмчене било последвано от светване на разни лампички. Побоял се повече да опитва на тъмно. За да прибере цялото това богатство на кораба си, му трябвало да намери антигравитационно устройство. Ех, да му се удаде да закара всичко това на Земята!? Там учените биха се справили с неизвестните устройства. А сега бил длъжен да надхитри преследващите го врагове.\nТой се озъбил в хитра гримаса и включил по-ярко фенера си. Светлината достигнала един саркофаг, отразила се от уродливите корпуси на някакви апаратури, които въплъщавали в себе си мъдростта на създателите си, които умеели така леко да разпалват звезди и да управляват движението на планетите. До появата на противниците той трябва да използува поне нещо от това! Може би ще успее с един удар да ги унищожи, като свръхгерой от развлекателен филм. Такава мисъл му минала през главата. Или пък да унищожи тези машини, преди джанярдите да са ги намерили. Как можел да не отчете подобна възможност? Защо не бил взел със себе си достатъчно взрив да прати по дяволите цялата тази мошинария?\nНужно му било да напрегне цялата си воля и да спре хаотично бягащите мисли. Той се вгледал в обкръжаващото го. На стените имало разни рисунки, някакви пиктограми, помътнели от времето, но още различими с поглед. Те явно показвали пътя към хранилището. Индивидите на Нови Египет приличаха на хората. На външен вид били мургави с тъмни коси, с лица с резки черти, а на ръст високи и масивни.\nИзведнъж в очите му се хвърлила една схема. Тя показала като комикс последователност на действия. Човекът взимал прозрачен шлем, слагал го на главата си и леко завъртвал някакъв регулатор. Той изпитал силно желание да извърши това, но кой знае какво щяло да стане?\nПоколебал се малко и въпреки това надянал шлема на главата си. Това било последният му шанс. Нещо студено, гладко и твърдо обхванало черепа му — като живо същество. Лейърд разтърсил главата си и се обърнал към машините. Това нещо, в центъра на което се виждал лост с намотки по него, изглежда е енергетичен проектор. Как ли се привежда в действие?\nНо в този миг чул далечен тропот, който идвал от коридора, по който той бил дошъл. Да, простенал безвучно, малко време им било необходимо да го открият. Впрочем, това не било никак трудно. Металотърсачът показал къде се намира кораба му, а това показало, че е някъде близо в една от дванадесетте пирамиди на долината. После с трасьора определили следата му и…\nТой включил фенера и се свил в тъмнината под закрилата на един механизъм. И усетил тежестта на дръжката на бластера, която го успокоила в известна степен.\nОт входа се чул силен глас:\n— Предавай се, човече! Съпротивата е безполезна! Излизай веднага!\nТой не отвърнал, търпеливо изчаквал, какво ще стане.\nСтранно, замислил се, но гласът бил женски. При това красив, последното било съвсем неуместно в положението му, Мек, приятно модулиран глас, но в него звънтяла стомана. Джанярдите били жестоки и жените не отстъпвали на мъжете в нищо: предвождали войници, пилотирали кораби, убивали…\n— Ей, земен червей, излизай! Изигра хода си и загуби. Ние ще се възползуваме от плодовете на труда ти. Ти славно се потруди за нас. Ние подозирахме, че някой ще се опита да се промъкне тук. Но нямахме записки на археолозите и не се надявахме, че ще намерим този лабиринт. И докато корабът ми се намираше в района на тази звезда, аз изведох на орбита около планетата наблюдателен спътник. Така те открихме. Дадохме ти възможност да се проявиш, а сега сме тук да си приберем печалбата.\n— Изчезвайте! — извикал той отчаяно. — Имам със себе си бомба и ако не изчезнете ще направя тук всичко на пух и прах.\nЖената се разсмяла презрително.\n— Ако си мислиш, че не знаем, какво носиш със себе си, направо си глупак. Ти дори скафандър нямаш. Вдигай ръцете и излизай. Или ще те нагостим с малко газ!\nЛейърд злобно като вълк си показал зъбите.\n— Ще ви дам да разберете! — извикал силно, без да мисли над думите си. Знайте, че сами си го търсите.\nИ натиснал с ръка регулатора на шлема!\nМълния го ударила в челото. Налетял огън и разкъсал тъмнината. Развикал се и усетил как се разкъсва от нахлулата нервна енергия. Мускулите се свили непроизволно и тялото му се загърчило на пода. Напразно се мятал по гладките плочи и се опитвал да се хване за нещо. Постепенно конвулсиите отслабнали. Над него се спуснала плътна завеса и наоколо звучал рев и грохот. Нощ, смърт, разпадане на вселената и над всичко това бурен смях!\nТой лежал близо до механизма, треперел с цялото си тяло и хлипал по детски. Те, враговете, чули че с него става нещо и дошли внимателно, застанали над него и с интерес наблюдавали, как затихва.\nКато раса били просто изумителни: високи и стройни, преди три столетия, Земята изпратила своите най-добри представители за колонизация на пространството в съзвездието Стрелец. Дългата и жестока борба с природата, завоюването на нови светове, покоряването на планети неизбежно наложило отпечатъка на тези хора: телата им станали железни, а в сърцата им се настанил истински студ.\nМетежът назрявал отдавна. За повод послужили споровете относно тарифите и търговските права. Те започнали война против Земната Империя. Същността на тази война се състояла в това, че към живот се стремила нова култура, родена в огън, сражения и съществуваща сама с жестокия космос, в огромните пустинни пространства между звездите. Това било дивият бунт на израстващо и силно мутирало дете.\nТе стояли до тялото на човека, гледали го отвисоко и лицата им не изразявали никакви чувства. Накрая това тяло застинало неподвижно. И един от тях се навел и снел от главата му блестящия шлем.\n— Той какво се е опитал да направи — запитал един джанярдец, въртял шлема и го разглеждал. — Искал е ТОВА да използува против нас ли? Но той не е приспособен към нашия начин на живот. А тези, които са живели на тази планета преди милион години са приличали на хората, но ми се струва, че сходството е само външно.\nЖената-командир го погледнала със съжаление.\n— Той бе достоен човек — промълвила тя.\n— Вижте… той мърда, жив е… сяда…\nДариеш най-после успя да овладее гърчещото се тяло, което бе станало слабо и безволно. В мозъка му се ширеше страх. Обкръжаващите го личности възприел като врагове, които носеха смърт и гибел на цялата му цивилизация. Но най-силно усещаше непривичната за него безпомощност на нервната система, която в това тяло беше няма, глуха и сляпа, сякаш изтръгната насила от своя дом и свързана към заобикалящия свят само с пет несигурни чувства.\nУирда, Уирда… Той бе станал пленник на мозък без никакви признаци на телепатични способности. Той бе демон, проникнал в нещо като полутруп.\nНякакви яки ръце го хванаха и му помогнаха да се изправи.\n— Глупаво постъпи, нищо не можеш да измениш — донесе се женски глас в който стоманата бе начело.\nИ в същото време Дариеш усети прилив на сили: нервната, мускулната и ендокринната системи се захванаха с привичната си дейност, тъй като могъщият мозък надви аморфната маса в която се бе превърнал Лейърд. Нововъзникналата личност в тялото глътна дълбоко въздух и с облекчение усети той да прониква в белите дробове. Колко ли време бе като мъртъв?\nЗапочна да се оглежда. Очите му се спряха на жената: висока, стройна и красива. Огненочервените коси бухваха изпод накриванета офицерска фуражка и сини океани го наблюдаваха с любопитство. Колко е млада. Пред него се появи образа на Илорна и старата болка, станала така привична, се появи отново. Стремително прогони в подсъзнанието избликналата мъка и едва тогава си позволи да погледне жената пред него. И на устните му се появи оскърбителна и презрителна усмивка.\n— Кой си ти, човече? — разбра го тя и почти се задъха в бликналия гняв.\nНикак не му бе трудно да я разбере. Той бе овладял мигновено знанията и паметта на Лейърд.\n— Аз съм Джон Лейърд от Имперския Земен флот. На вашите услуги, мадам. Как се наричате?\n— Ти как смяташ — високомерно промълви тя, — имаш ли някакво право да знаеш това? Впрочем, понеже аз искам да те разпитам за… Казвам се Джоана Рос от Джанярския флот, където съм капитан. Не забравяй, че трябва да бъдеш почтителен.\nДариеш ногледна вътре в себе си. Да, интересно положение… Сега той няма никаква възможност да изследва подробно всички кътчета на паметта на Лейърд, но даже и така му бе ясно, че това са врагове. След гибелта на Уирда, му бе съвсем безразлично, кой за какво воюва, но да стане окончателно свободен и отново да намери напълно себе си, нужно бе да разкрие причините на положението в което се бе оказало тялото на Лейърд. И най-вече заради това, че мозъкът не собственика на тялото скоро ще излезе от шока и естествено ще започне да противодействува.\nНаоколо се намираха все познати механизми. Това го успокояваше. В тях се криеше сила, която бе способна да унищожи цели планети! А културата на тези Уирдански потомци му се стори варварска. Разбира се, въпросът дали ще използува този скрита огнена буря, ще го реши само той. Съвсем непроизволно направи с глава царствен жест. Той бе последния жител на Уирда и всичко това бе неговото наследство.\nНужно му бе по-скоро да се избави от присъствието на тези хора.\nДжоана Рос наблюдавала пленника и в погледа и се смесвали в едно подозрителност, уплаха и стремеж да ге изучи по-добре.\n— Какво ти става, лейтенанте? — казала тя. — Нещо не приличаш на човек, натикан в задънена улица. За какво ти е този шлем?\nДариеш повдигна колкото се можеше по-безразлично рамене.\n— Контролно устройство — обясни той. — Аз бързах и не успях да го регулирам добре. Дреболия. Тук има и къде по-сериозни неща.\n— За какво служат тези механизми?\n— О, те имат много функции. Използуват се при различни ситуации. Например, това е ядрен дезинтегратор… този създава защитно поле, а тук…\n— Приказваш глупости! Откъде можеш да знаеш толкова много за тези машини?\n— Искате ли да ви покажа нещо?\n— Не сега. Да се махаме от тук!\nДокато разговорът вървеше, Дариеш хладнокръвно пресметна действията си. Той владееше абсолютно психосоматическата координация на расата си, която в течение на милиони години се бе усъвършенствувала. Но тялото в което бе попаднал, не съответствуваше на подклетъчните компоненти… Но защо да не опита?\nНеочаквано за всички се стрелна към най-близкия дженардец, нанесе му саблен удар в шията, а с другата ръка дръпна омекналото тяло за комбинезона и го хвърли на съседния войник. По инерция прескочи въргалящите се хора, хвана изпуснатия автомат и с дългия приклад достигна включвателя на защитното поле. Само миг след това се раздадоха изстрели. Тъмнината се разкъса от излитащите пламъци, но куршумите се стопяваха в мощното магнитно поле. Дариеш под тази защитата достигна до изхода и изкочи в тунела.\nИмаше на разположение само няколко секунди, преди да започнат да го преследват. Той усети, че тялото му става отново силно и ловко. Трябва да успее. Той бягаше с лекота, дишаше в съответствие с двежинията и се стараеше да си съхранява силите. За съжаление не владееше още подсъзнателните функции на новия си организъм. Строежът на нервните им системи бяха прекалено различни. Стигна до място, където можеше да си почине. И влетя в един страничен проход. Край главата му прелетя с писък един куршум и се удари в стената. Те бяха успели да заобиколят полето. В тъмнината и бързината никой не успя да забележи неговото изхилване. Да го проследят в този невероятен лабиринт биха могли само ако имаха подробна карта или детектор на жива енергия. В противен случай те ще се заблудят и ще бродят докато не намерят смърта си.\nНо ги предвождаше умна жена. Тя ще разбере, че единствената им надежда да се спасят, е да стигнат повърхността. Ако не избърза, те ще му пресекат пътя и затова продължи да бяга.\nТунелът бе дълъг и тъмен. В него милиони години бе намирал приют безжизнен въздух. Усещаше се сухота и прах, на Уирда въобще бе останало малко влага. Той тичаше и гадаеше, колко време е бил мъртъв.\nСъзнанието на Джон Лейърд било обкръжено от непробиваема мъгла. Той напразно се опитвал да намери в нея пролука и изпращал обичайните импулси по нервните пътища. Той се борил за възстановяване правата на своята личност. Дариеш го почувствувал — мускулите започнали да получават противоречиви заповеди. Като се спънал на равно място беглецът изругал и се опитал да натика бившия собственик на тялото в тъмнината на безсъзнателното. Дръж се, Дариеш, дръж се още няколко минути…\nТой се добрал до изхода и застинал при вида на опустошението и хаоса в Долината. Разреденият въздух напълнил гърдите. Погледът му се запремятал от пясъците на камъните и обратно. Звездите му се сторили непознати, съзвездията нови, колко дълго не бил поглеждал небето! Луната била с по-големи размери, отколкото помнил и заливала мъртвата картина със студено сребро. За тези безчет години тя се била приближила до планетата.\n— Корабът, къде е корабът…\nСъвсем близо видял джанярдския кораб, който се издигал сред дюните като дълго и тънко торпедо. Разбира се, да го завладее, не е по силите му, сигурно го охраняват добре и няма смисъл да се опитва. А къде се намирал кораба на Лейърд?\nКато задълбал в чуждата памет, си спомнил, че той е бил закопан в западната страна… Не от него, разбира се, а от Лейърд. По-бързо! Напред! Той се спуснал край пирамидата, която била проядена от времето и изглеждала чудовищно. Ето го и насипа! От страната на вятъра проблясвало тъмното отражение на метал в лунната светлина. Корабът бил тук. Дариеш заразхвърлял пясъка. Какво недоразвито псе бил този Лейърд!\nДариеш се промъквал към люка, като се стараел по-бързо да изрие кораба от пясъка. Въздухът със свирене излизал от гърдите му. Те могли да дойдат всеки миг. Сега, когато са се убедили, че наистина може да управлява машините…\nЛюкът най-после пробляснал. Той дръпнал дръжката с непознато за него ожесточение. Рефлексите на предишния стопанин на тялото, който не познавал психосоматическите тренировки, неловко, но все по-силно си пробивал път навън. А, ето че и те се появиил!\nАвтоматът заработил и късата серия по джанярдите ги накарала да изпопадат като подкосени и бледото и мъртво пространство се изпълнило с виковете им. Край него засвистяли куршуми и се заудряли по бронята на корпуса. Нападателите отстъпили да се прегрупират и подготвят за нова атака. Той се възползувал от момента затишие и се плъзнал през люка във вътрешността на кораба. Мигновено блеснала белозъбата усмивка на твърдото лице на Дариеш, воина, който в своето време заповядвал на хиляди слънца и предвождал армиите на Уирда.\n— Почакайте, мили мои! — измърморил той и звуците на древния език със странна лекота се стопили във въздуха.\nТой тряснал люка и побягнал към кабината за управление. Тук трябвало да се подчинява на навиците на Джон Лейърд. Като начало не било много достойно. Но когато се издигне в небето и се освободи…\nТласъкът в гърба го заковал на пилотското кресло. С див рев и невероятен трясък металът край него се късал на части. О, богове! Джанярдите стреляли от далекобойните си оръдия на кораба си. Не улучили двигателите и естествено машината не се подчинявала повече и падала…\nУирдецът мрачно изчислил траекторията на падане и установил, че ще се окаже сред някакви хълмове на стотина мили от Долината. А колко минути ще им трябват на джанярдите да достигнат до там? И освен това Джон Лейърд се пробуждал за живот. Мускулите се стягали неочаквано, гърлото се гърчело и от устата често излизало животинско хъркане. Възраждащата се личност се опитвала да се освободи. До го победи, ще трябва да започне сражение с него.\nКато се размислил Дариеш повдигнал неопределено рамена. По принцип, какво му пречило да се предаде на джанярдците и сякаш да се договори с тях. Не го интересувало, кой ще победи в тази война. Той си имал други грижи.\nУсещането било като от кошмар. Джон Лейърд се свил в достъпната за всички ветрове пещера и поглеждал околните хълмове, които се обливали от студената и мъртва светлина на луната. Той наблюдавал приземяването на дженярският кораб до остатъците на своя. И видял в ръцете им да проблясва стомана. Враговете тръгнали на лов. Но това не ставало сякаш през собствените му очи; той не бил се осъзнал още напълно от странната забрава.\nДали съществувал самостоятелно или бил придатък на собствения си мозък? Пред него се извисявала преградата на чуждото същество с неговите мисли и спомени. Той се намирал в черната пропаст на безумието и същевременно се опитвал да избяга от враговете си. Той ясно виждал два живота, своя и този преди милиони години. Неочаквано, вместо дивите скали и хълмове, между които сега безпрепятствено вятърът носил пясък, се появили картините на прекрасна и цветуща планета, заливана от светлина, в която проблясквали като брилянти дъждовните капки. Той се видял като Дариеш от Толог; и управлявал всички системи в империята. Но бил и Джон Лейърд от Земята. Двата потока мисли минавали през съзнанието му, заслушвали се един другиму и се блъскали във възникналата теснота.\nМилион години! Какъв дълъг срок! Дариеш страдал от ужаса на самотата. Съзнанието му било обхванато от мъка, когато видял развалините на Уирда. Милион годиин!\n— Кой си ти? — завикал Лейърд, когато успял да се промъкне до мозъка си. — Какво си направил с мен?\nВместо отговор в съзнанието му пламнали картини, които станали част от неговата памет.\nНякога възстанали ераите, същите тези ераи, чиито предци били от прекрасната Уирда. Но когато я били напуснали и прекарали столетия сред враждебен свят, те се изменили странно. И въстанали против властта на безсмъртните. Тогава властелините използували своето страшно оръжие, което било способно да унищожава дори звездите. То лежало милиони години в хранилищата на Уирда забранено. Но и бунтовниците го познавали. Нещо повече — имали го!\nВ края на краищата Уирда паднала. Армиите й отстъпили от хиляди изгорени планети. Ераите триумфално преминали по вселената и се насочили към Уирда, където се канили да унищожат света, който ги бил родил. В арсеналите на някога могъщата имрерия нямало нищо, което да ги спре.\nА собствената им култура нямала онази твърда почва, която би й помогнало да избуи. Минали хиляди години и те изчезнали. Дори спомен от тях няма в Галактиката. „Но нима от това ни става по леко“ — помислил Лейърд и с мрачна изненада осъзнал, че това било всъщност мисъл на Дариеш.\nУирдианецът му дал възможност да се наговори. Така се опитвал да намери отдушник на милионите години самота. И Лейърд го разбрал.\n— Чуй ме, Лейърд, ние сме принудени да се намираме в едно тяло. И докато един от нас не се избави от другия, ние ще сме заедно. Именно нашето тяло се канят да намерят и пленят джанярците. Ако се борим непрекъснато и стръвно един друг, това ще направи тялото ни слабо и безпомощно. Следователно, трябва да си сътрудничим.\n— Интересно, за какъв ме смяташ? Мислиш си, че съм убиец като тебе, нали?\nОтговорът бил яростен и изпълнен с жестокост\n— Подобно на мен ли? Разбери ме правилно, Лейърд! Аз съм Дариеш от Толог, владетелят на хилядите слънца, вечният господар на най-великата империя във Вселената, любим на Илорна Прекрасната. Сега, по волята на съдбата съм затворен в несъваршеното тяло на чуждо същество милиони години след собствената си гибел. Провървяло ти е, Лейърд, че си ме срещнал. Нали само аз мога да управлявам оръжията от лабиринта.\nПрез това време погледът бил устремен към мрачния пейзаж и мозъкът с двойното съзнание наблюдавал как дребните фигурки сновят насам-натам и търсят следите му.\n— Не забравяй, че аз знам съкровените ти мисли — пояснил Лейърд. — Дали ще бъде Слънцето или Джаняра ти е абсолютно безразлично. Как ще ме убедиш, че няма да ме измамиш?\nОтговорът се съпровождал с издевателски смях.\n— Какво пък, опитай се да прочетеш нещо в моя мозък, Лейърд? Май той е и твой, а? — смехът се усили, преди да продължи. — Очевидно историята се повтаря. Подобен метеж срещу майчината планета, но мащабите са дребни, а и техниката е така примитивна. Но резултатът едва ли ще бъде по-щастлив за планетата-родителка. Възможно е сега да играя по-активна роля, отколкото преди милиони години.\nКаква само фантастика! — да се криеш в засипаните с пясък развалини на древна цивилизация, да наблюдаваш с трескав интерес дебнещите преследвачи, промъкващи се в светлината на луната и да долавяш мисли, които не са твои и над които нямаш никаква власт. Юмруците на Лейърд се свили инстиктивно.\n— Сега май е по-добре — Дариеш умеел да се отнася философски с нещата. — Успокой се, поеми дълбоко въздух, съсредоточи се само на дишането. После изследвай моя мозък, който е едновременно и твой.\n— Скрий се!\n— Е, как да го направя, а? Ти сам се досещаш, че това е невъзможно. Ние се намираме в едно тяло. И трябва да привикнем един към друг. Казах ти, човече, успокой се. Легни и помисли над случилото се.\nСмята се, че човек е същество, което е ограничено във времето. Но необикновената воля и силните стремежи на Уирда преодоляли границите на самата смърт. Струвало си е, да чакат милион години и да съживят отново древния свят.\nКакво е това личност? Предмет прекъснат и материален, схема, съществуваща в определен процес. Ражда се някакъв организъм, който има естествена генетическа наследственост. И той попада в свят със сложни връзки и отношения. Той е нишката от наследствеността към обкръжението. Интелектуалният компонент, съставящ собственото „аз“ е неотделим от тялото, но може да бъде изучен и обособен.\nНауката на Уирда достигнала такова ниво, че на учените им се удало да отделят това, което съставлявало личността на Дариеш. Когато ераите се намирали пред вратите на столицата на Империята и планетата чакала съдния бой, след който ще последва краят, няколко души в една лаборатория работели спокойно. Те създали молекулярен скенер, записали с него нервните импулси, които съставят паметта, навиците, рефлексите, инстинктите или всичко онова, което се нарича личност. После ги прехвърлили на особени кристали. Бил взет мозъка на Дариеш, защото само той от безсмъртните се съгласил на това. Кой не би се изплашил от възкръсването си след векове, когато собствения му свят отдавна е изчезнал? Дариеш винаги бил смел, а Илорна умряла, така че сега му е безразлично, какво ще стане лично с него.\nИлорна! Илорна! Лейърд доловил образът и в паметта си. Лъчистите очи и звънкият смях, дългите черни коси и целият й чуден вид. Той усетил сладостта на устните й, чул прекрасния и мелодичен глас. Обичал я, но това било преди милион години. Сега тя е само прах, носен от нощния вятър, а той продължавал да я обича с тази си част, която била Дариеш. О, Илорна!…\nТялото на Дариеш загинало заедно с Империята. Кристалът с личността му се намирал в лабиринта, обкръжена от могъщите апарати на Уирда. Замисълът се оправдал! Рано или късно някой ще дойде тук от безкрайната вселена. Той или друг ще надене на главата си шлема и ще го пусне в действие. Записът ще бъде пренесен в невроните и така мозъкът на Дариеш ще оживее отново, ще разкаже за изчезналата Уирда и ще възобнови традициите на изминалите петдесет милиона години. Волята на Уирда ще прескочи времето.\n— Но Уирда е мъртва! — съпротивляваше се отчаяно Лейърд. — Тя е изчезнала. Сега е друго време, нова история. Ти нямаш никакво право да ни казваш, какво да правим.\nОтговорът бил студен и високомерен:\n— Правя това, което намеря за нужно. А ти се дръж спокойно и не ми пречи. Такъв е съвета ми!\n— Затваряй си устата, Дариеш! — така се ядосал Лейърд, че ноздрите му се разтреперили… — Никой, дори призрак от другия свят, не може да ми нарежда!\nДариеш променил тона до известна степен и започнал да го убеждава:\n— Нямаме друг избор. Виж преследвачите. Ако имаха детектори, о, виждам, че имат, след няколко минути ще ни открият. За нас е най-добре да се предадем тихо и мирно. Те ще натоварят машините на кораба и нас като добавка към плячката им. Тогава ще дойде нашият ред да действуваме.\nЛейърд се държал спокойно, докато наблюдавал приближаването на джанярдците. Светът сякаш пропадал в истинска пропаст и усещането за настъпващия край го обхванало напълно. Какво би могъл да направи? Какъв път би могъл да избере?\n— Добре — съгласил се той. — Да бъде твоето. Но знай, аз ще следя всяка твоя мисъл. Нали ме разбираш? Не допускам, че ще ми попречиш да се самоубия, ако счета това за необходимо.\n— Предполагам, че ще успееш. Противоположните заповеди се неутрализират. Така че спокойно, Лейърд. Затаи се и ми предостави нещата на мен. Аз съм Дариеш, воинът. Участвал съм в какви ли не истории. Така че не ми е за първи път.\nТялото се изправи и тръгна надолу по склона с вдигнати ръце. През главата минала къса мисъл на Дариеш: „Командува ги… красива жена. Може да се окаже доста интересно“. И той се разсмял. Звуците се разнесли над голите хълмове под луната. Но това не бил напълно човешки смях.\n— Няма да разбереш това, Лейърд — произнесла Джоана.\n— Възможно е — отвърнал Дариеш, — често и сам не се разбирам. Още повече и тебе, гълъбице моя.\nЖената леко се навела напред.\n— Не забравяй, за статута се тук, лейтенанте!\n— По дяволите званията на страни и вселени. Опитай се макар и малко, да бъдеш обикновено живо същество.\n— Ти разсъждваш странно — в погледа й се мярнала насмешка. — Поне за човек от Земята.\nВътре в себе си Дариеш ядно изругал. Проклето тяло. Мощ, точност, ориентация, чувствителност на възприятията — въобще половината от чувствата, които преди владеел, сега изчезнала. Строежът на мозъка не съответствувал на способностите му. Мисленето станало бавно и мъчително. Често се случвали грешки, каквито предишният Дариеш не би допуснал никога. Тази млада дама ловко разкривала пропуските. Пленили са го смъртните врагове на Джон Лейърд, а мозъка на самия Лейърд го ограничавал с мислите, плановете и волята си. Той бил готов да се бие и при най-малкия намек за предателство.\nНа това място „аз“-ът на човека предупредил насмешливо:\n— Ей, Дариеш, по-внимателно!\n— Млък, там! — отрязъл Дариеш и веднага разбрал, че неговият собствен мозък никога не би паднал до такава примитивна емоционална реакция. Нима те враствали един в друг? — Искам нещо да ви кажа, капитан Рос — произнесъл на глас. — Аз не съм Лейърд.\nТя не казала нищо, само притворила очи и се облегнала на креслото си. А той инстинктивно отбелязал, какви дълги мигли имала… А може това да е направило впечатление на Лейърд, на който спомените за Илорна не му пречили?\nТе се намирали в малката капитанска каюта на борда на дженарския крайцер. Вратата била затворена, но зад нея се намирал часовой. Отвреме навреме до ушите им достигало скърцането и тракането на вкарваните масивни части на апаратите от лабиринта на Уирда.\nПодредбата на каютата била стандартна и еднообразна, но се забелязвало пипането на женска ръка: перденца, саксия с трогателно цвете, а затворената вратичка на шкафчето затискала крайчеца на пъстра рокля. Без никакво съмнение, срещу него се намирала красива жена, с разпуснати огненочервени коси и разпалени очи. Но в ръката си държала насочен пистолет.\nТя била напълно откровена:\n— Трябва да си поговорим на четири очи. Аз не разбирам нещо… Нарочно изпратих часовоя навън, но ще стрелям при първото подозрително движение. И трябва да те предупредя, че дори да се справиш по някакъв начин с мен, то като заложница няма да успееш да ме използуваш. За нас, джанярдците, корабът е по-важен от живота на обикновен индивид. — Тя млъкнала и зачакала отговор.\nТой предпочел да протегне ръка, направил го бавно и спокойно, извадил цигара от кутията пред нея — това бил навик на Лейърд, — запалил я и бавно дръпнал дима.\n— Добре, Дариеш, напредваш — чул Лейърд. — Може и да сработи плана ти. Но знай! Следя те непрекъснато!\n— Виждате ли, аз съм единственият останал жив от тази планета — започнал да обяснява с почти безраззличен тон. — Казвам се Дариеш от Толог и съм от безсмъртните на Уирда. Телесно съм умрял преди милион години.\nТя изглеждала напълно спокойна, само пръстите й стискали здраво дръжката на пистолета и дишала равномерно през полуотворената си уста. Той се постарал да й разкаже нещата колкото се може по-сбито.\n— Надявам се, че не очакваш да повярвам на цялата тази глупост, нали? — презрително подхвърлила тя.\n— Може би, тук имате детектор на лъжата?\n— Да, прав си, и се намира в това чекмедже. Сега ще го включа.\nТя се захванала да изважда апарата от мястото му. Той се любувал на изящните й движения. „Илорна, ти отдавна си умряла, във вселената друга като тебе няма да има. Но тази по странен начин ми прилича на теб“.\nМалкото черно съоръжение забръмчало тихо и засвяткало с индикаторните си лампички на масата между тях. Дариеш надянал на главата си шлема, в които се преплитали множество проводници и зачакал Джоана да настрои прибора. В паметта на Лейърд той открил обяснение, как работи това чудо на земната техника.\n— Сега ще проверя, как действува апаратурата — Изрекла тя. — Кажи някоя явна лъжа.\n— Планетата Нов Египет има пръстени — казал той и се усмихнал, — които… са направени от лимбургско сирене. Но самата планета се състои от деликатесен камамбер…\n— Достатъчно. Сега повтори историята си.\n— Не ми пречи, Лейърд. Почакай. Аз няма да се справя с този прибор, ако продължаваш да се намесваш — мислено помолил той.\nИ започнал разказа си, като гласът му звучал все по-твърдо и твърдо. А в мозъка продължил да се оправя с Лейърд, изучавайки възможностите му за контролиране на нервите — Уирданското образование предвиждало развитието на това умение. Напълно възможно било чрез изменение активността на нервните центрове, да се измени и показанията на това просто електронно приспособление. Така той не се страхувал от неочаквано пропадане, но продължавал да се опасява от колебаещата се стрелка на скалата, която би могла да го издаде, като се отклони дори за миг надясно.\n— Естествено, личността на Лейърд е загинала, аз просто съм я погълнал, като съм възприел целият му багаж знания, но над тях се извисявам аз — Дариеш от Уирда. На вашите услуги, мадам.\nТя прехапала устни.\n— За какви услуги става дума? Ти застреля четири мои хора.\n— Не бързайте, мадам. Разберете ме правилно. Когато се осъзнах и миг нямах да обмисля положението си. Тогава за мен милионите години, които ни разделят, не съществуваха. Аз току-що седях в лабораторията пред скенера, усещах мек световъртеж и… изведнъж се оказах в чуждо тяло. Нервната система на бившия стопанин бе парализирана от шока на появата ми, а аз още не можех отчетливо да мисля. Само схванах мисълта на Лейърд, че ме обкръжават смъртни врагове, убийци, които се стремят да унищожат и мен и планетата ми. Сработи елементарният инстинкт за самосъхранение. Освен това бе необходимо да се освободя от неговата личност, за да действувам нормално. Успях. Съжалявам за хората ви, но се надявам, да компенсирам смъртта им…\n— Хм… ти се предаде, когато нямаше друг изход.\n— Казано честно, така е… Но бях решил да го направя в удобен момент. — Очите й не се откъсвали от скалата на която стрелката се колебаела между живота и смъртта. — Аз се намирам на ваша територия. Вие побеждавате в една война, която за мен не означава нищо. Но когато се задълбочих в ситуацията, реших, че за човешката раса, като цяло, най-добре ще бъде вие, джанярдците, да победите. Историята ни учи, че когато се появяват култури, които в империите наричат варварски, те в действителност се оказват потенциално по-прогресивни и побеждават тези, които са отживяли времето си и са консервативни. Резултатът е скок в бъдещето и необикновен разцвет.\nТой забелязал, че непрежението й спаднало и вътрешно затържествувал. Така лесно победил тази представителка на зачената наскоро цивилизация. Всичко което трябвало да направи, било да лъже гладко в съответствие с разбирането й за обкръжаващия свят. Ето така тя вече няма да мисли за него като за враг.\nСините очи се надигнали към него и тя разтворила устните си.\n— Ти… ще ни помогнеш ли? — прошепнала тя.\nТой побързал да отвърне с готовност:\n— Естествено. Знам принципите и конструкциите на всички машини. Искрено казано, с тях може да се унищожават цели планети. Разглеждайки ги, вашите учени не биха разбрали и половината. Аз ще ви покажа, как действуват — той повдигна рамене. — Разбира се, срещу съответно възнаграждение. И без да ви лъжа, това ще бъде необикновено заплащане. Властта над света трябва да остане под контрола на този, който познава законите му и не може да греши по невежество. Иначе ще стане катастрофа.\nНеочаквано тя станала, пъхнала пистолета в кобура, усмихнала се и му протегнала ръка. Той я стиснал силно, поколебал се миг, а после се навел към нея и я целунал. Тя неволно се дръпнала назад, изчервила се, полуизплашена и полузарадвана.\n— Това не е честно! — протестирал Лейърд в глъбините на съзнанието. — Бедното момиче няма оръжие против лъжите ти. Тя не познава такова нещо като кокетството. За нея любовта не е игра, а нещо възвишено, загадъчно и…\n— Казах ти, млъкни! — отряза го Дариеш. — Работата не е в това. Дори и да установим с нея контакт, корабът ще продължи да се намира в ръцете на бдителни врагове. Святата ни цел оправдава всички средства. Дръж се добре!\nТой заобиколил масата, приближил се до нея и я хванал за ръцете.\n— Нужно е нещо да ти призная — казал той и се усмихнал тъжно, което свидетелствувало за страданията предизвикани от избликналите спомени. — Преди милион години обичах една жена. Това бе на Уирда… Вие ми напомняте за нея.\nТя се дръпнала неволно назад.\n— Не мога да повярвам — зашепнали устните й. — Вие… не сте от нашето време… Знаете и умеете така много. До вас се чувствувам като малко дете. Дариеш, страх ме е.\n— Не бива да се страхуваш, Джоана — опитал се да бъде нежен. — Всичко което притежавам и владея, всъщност е и твое. — в гласът му се промъкнало тъга. — Джоана, аз не мога да бъда сам, нужно ми е да общувам с някой. Вие даже не можете да си представите, какво означава да се съживите милиони годиин след гибелта на родината. Аз се осъзнах така самотен… О, позволи ми, макар и рядко, да идвам при тебе и да разговаряме като приятели. Помогнете ми да забравя изминалото време. Самотата. Смъртта. Ти… си ми нужна!\nТя се смутила и навела очи, а после казала:\n— Това няма да бъде добре, Дариеш. Прието е, капитанът на кораба да няма приятели. На тази длъжност се намирам заради способностите ми. О, комети! — на това място тя се разсмяла с усилие. — Впрочем… Да изчезнат всички съмнения в космоса. Идвай, разбира се, идвай. Надявам се, да не открият нищо неестествено в това.\nТе приказвали още известно време и на сбогуване той я целунал. Странно, но било съвсем естествено. Дариеш се насочил към новото си легло. Преместили го бяха от арестантската килия в обикновена каюта. Настроението му било приповдигнато. Като се оказали в тъмнината, те с Лейърд продължили мълчаливия спор.\n— Е, какво следва? — запитал човекът.\n— Не бързай толкова. Трябва да се движим бавно и внимателно, крачка по крачка — Дариеш насъбрал цялото си търпение и започнал да обяснява на този глупак, това, което той не успял да прочете в неговия мозък. — Ще чакаме удобен случай. Като предлог ще използуваме подготовката за работа на енергетичните блокове. Тогава ще изработим устройство, което по най-прост начин може да се привежда в действие. С едно преместване на лоста ще унищожим кораба. За плановете ни никой не бива да знае. Лесно ще скрием измененията в механизмите, защото нашите хазяи понятие си нямат за подпространствените връзки. После, когато ни се открие възможност да избягаме, дръпваме лостчето. Изтръгваме се от лапите им и се опитваме да стигнем Слънцето. С помощта на моите знания ние ще обърнем хода на войната. Определен риск има, но не виждам друг начин. И, в името на Небето, дай ми възможност да действам!… Нека предположим, че за определено време теб няма да те има…\n— А после? Как ще се избавя от тебе?\n— Чесно казано, не виждам никаква такава възможност. Нервните ни краища са така преплетени, че ще трябва да се научим да съществуваме съвместно. — казал го и добавил, колкото се може по-убедително: — За тебе е най-добре. Решавай! Ние ще можем да правим всичко каквото си поискаме. Дали ще бъде със Слънцето или с цялата Галактика… Аз ще съумея да възстнановя жизненото пространство. Ще създам ново тяло, ще пренеса в него нашия запис. И ще се получи същество необикновено и безсмъртно. Човече, ти никога няма да умреш!\n„Хм… перспективите не са блестящи“ — била скептичната мисъл на Лейърд. При тази комбинация шансовете му на господство са станали съвсем съмнителни. Каквото и да стане личността му след време ще бъде погълната от по-силната личност на Дариеш.\n„Възможно е… психиатър… наркоза… разбира се… чрез хипноза…“\n— Прекрати незабавно! — рязко го прекъснал Дариеш. — Аз достатъчно силно ценя собствената си личност, както и ти своята.\nОбщото им тяло се сгърчило конвулсивно в мрака.\n— Нека предположим, че се научим да се уважаваме един друг — минало през главата на Лейърд.\nИзмъченото тяло бавно се потапяло в сладостния свят на дременето. Съзнанието на Лейърд заспивало необратимо и личността му витаела в царството на сънищата. А Дариеш будувал още дълго. Сънят бил напразна загуба на време. Безсмъртните никога не изпитвали такава нужда…\nТой се усмихнал. Мрежата от полуистини-полулъжи, която бе оплел, май се бе оказала сполучлива. Ако Джоана и Лейърд само знаели…\nСтруктурата на мозъка е нещо прекалено сложно. Той е способен да крие факти дори от себе си. И сам се заставя да забравя това, което му е неприятно. Подсъзнанието играе важна роля в това. Мозъкът убеждава висшите си компоненти в нещата които смята за верни. Шизофренията и самохипнозата са само слабо отражение на мозъчните способности. На Уирда тренировката на безсмъртните водела до пълно овладяване на координацията на мозъка и те с усилията на волята си могли да спират сърцето, да блокират болката и дори да разрушават личността си.\nОще когато Дариеш се готвил да стане безсмъртен, той взел впредвид възможността да се бори за притежаването на мозък. Затова сега не бил пуснал в ход целия си мозък. Преди сканирането той направил определени приготовления и сега само част от мозъка му бил в контакт с Лейърд. Другата част, отделена от съзнанието чрез доброволна и контролирана шизофрения, съществувала самостоятелно и създавала свои планове. Използувайки самохипнозата той се съединявал с нея, когато истинският собственик бил обхванат от дълбок сън. В останалото време частите били свързани на подсъзнателно ниво.\nДариеш бил решил, че е необходимо да направи разрушителна система и един лост, който да я включва. Иначе не би преодолял бдителността на Лейърд. Но този лост никога няма да бъде приведен в работно положение. На Джоана той бе казвал истината. Съюзът с джанярдите му бил по-близък и тяхната победа щял да осигури.\nЗа определено време могъл да се избави от Лейърд. Например, като го убеди, че по тактически съображения е нужно да се напие. Алкохолът не действувал на съзнанието на Дариеш. Когато другият заспи, той ще извърши последните приготовления и ще се постарае по това време Джоана да прави каквото му е нужно.\nПсихиатрия, а?… Мисълта на Лейърд бе тръгнала в правилната посока. Съществуват определени методи, с които се въздействува на шизофренията и при някои модификации би успял да подави чуждата личност. Ще се наложи, след време да се отърве от този човек…\nРезултатът — ново безсмъртие за Дариеш и хилядолетия ще управлява младата цивилизоция. Той е като демон, който гони човека… ето какво е той. Усмихнал се уморено и скоро сам изключил съзнанието си.\nКорабът се носил през звездното пространство. Времето губило привичния си смисъл, превърнало се в празно положение на стрелките на циферблата, редуване на сън и бодърствуване, закуски и обеди. Бавно се премествали съзвездията, когато корабът поглъщал светлинните години.\nНепрекъснатото бумтене на могъщите машини запълвало не само дните им, но и съществуването им. Кръговратът бил непоколебим — сън, събуждане, хранене, и понякога… Джоана. Лейърд често се замислял, ще дойде ли на това скоро края? Не се ли е превърнал в Летящия холандец, затворен в собствения си череп с друго същество, което го е победило? В миговете, когато отчаянието го обхващало, инстинктивно търсел утешение у Джоана. Нещо го привличало в нея, дори когато бил едно цяло с Дариеш. Но после…\n— Дариеш, ние скоро ще се съединим с Голямата флота. Чуваш ли? Тя ще се върне триумфално с непобедимото оръжие на Уирда.\n— И защо не? Джоана е честолюбива независимо от годините си. Стреми се към славата, както впрочем и ти. Та, какво от това?\n— Кога ще избягаме? Само губим време напразно. Трябва да избягаме със спасителната лодка и да унищожим кораба. И колкото се може по-бързо.\n— И всички ли ще трябва да унищожим? И Джона Рос ли?\n— Ама, че си дявол… Нея ще я отвлечем… или нещо подобно. Ти знаеш, да пропаднеш в пъкала, че обичам това момиче! Но когато работата опира до безопасността на Земята!… Сега само този крайцер може да превърне планетата ми на прах и пепел. Там са родителите ми, братята ми, приятелите ми, там е моята Родина! Трябва да направя нещо!\n— Добре де, добре, Лейърд. Успокой се. Нека, като начало, да монтираме енергетичните проектори. И ще извършим серия от проби, които ще им приспят подозрителността. Тук на борда само Джоана ни вярва напълно. Нито един офицер не я поддържа.\nДните минавали. Двойната личност в единното тяло методично работела и направлявала джанярдските техници, които дори не разбирали, какво им предстои да изработят. Лейърд, като възприемал знанията на Дариеш, с възхищение си представял, каква сила е заключена в тези схеми, тръби и невидими енергетически полета. Ако тази сила се измъкне извън контрола и превърне съзидателната мощ на вселената в разрушителна стихия, която да разкъса пространството и времето, да измъкне енергията скрита в атомите, да разруши равновесието на полетаат, то ще измени самата същност на Космоса. Лейърд потрепера, като си спомни развалините на Уирда.\nПроекторът бил монтиран и подготвен за действие. Дариеш предложил да спрат крайцера и да им покаже възможностите на оръжието си. Те се насочили към безжизнена планета в ненаселена система и се настанили на орбита около нея. Уирдецът превърнал повърхността на нещастната планета в море от лава.\n— Ако бях пуснал проектора с пълната му мощ — подхвърлил той небрежно, — то планетата просто би се разлетяла на парчета.\nЛейърд се огледал. Заобикаляли ги бледи и напрегнати лица. По челата на повечето присъстващи блестели капчици пот, а на някои явно било лошо. Джоана била така разтърсена, че се забравила и паднала в прегръдките му.\nНо след миг вдигнала възторженото си лице.\n— И така, господа, краят на Земята е близо. Те вече не могат да ни спрат. Този кораб, под защитата на силовите си екрани, е достатъчен да опустоши напълно цялата слънчева система.\nДариеш побързал да се съгласи. Всъщност, това било напълно във възможностите им. Няма да им е потребна много енергия, защото съживените генератори на Уирда всъщност представляваха катализатори с помощта на които се освобождаваха грандиозни сили. Армиите на Слънцето не притежавали нито знания, нито оръжие, че да се защитят дори от първия удар. Победата им е в кърпа вързана!\nТой подскочил от нахлулата внезапно мисъл на Лейърд\n— Така значи, а! Такъв ти бил истинския план, Дариеш!\nДвата потока съзнание се пресекли в един мозък. Лейърд изказал гледната си почка. И смятал, че всичко е просто. Трябва само да въоръжат кораба, преди той да се присъедини с основните сили на флота. Джанярдците не им се доверяват. Затова ще трябва да направят още и робот, но за него никой не бива да знае.\n— После нещата ще протекат така: Ние достигаме флота и оръжието се привежда в ход. Смъртоносното излъчване пронизва кораба и на борда му остават само мъртъвци. А роботите биват парализирани и като цел ще ни бъде джанярдския флот. Своя кораб с няколко изстрела ще унищожи всички надежди на завоевателите. Накрая, програмираният за това робот ще унищожи и самия кораб и по този начин ще погребе всяка възможност да се използува повече това свръхоръжие.\n— И какво ще стане с нас? Ние ще се скрием в самото начало. Да, скъпи Дариеш! Предварително ще наредим на роботите да подготвят спасителния капитански катер… ще вземем Джоана на борда и ще се насочим към Слънцето. На крайцера няма кой да ни преследва…\nУирдианина не избързвал с отговора си:\n— Като план е прекрасен. Смел и неочакван удар. Така ще направим.\n— Дариеш, какво ти става? — гласът на Джоана изразявал безпокойство. — Лошо ли ти е?\n— Не, просто нещо ми хрумна. Всичко е наред, капитан Рос!\nЛейърд я целунал. Изведнъж усетил цялата сила на удара, който ще я настигне, в резултат на планираното им предателство. Приятелите й, светът й, целите й, всичко с което живее, ще бъде унищожено. И той ще го направи. Боял се, че тя едва ли ще поиска да го погледне след стореното.\nА Дариеш, проклетият безчувствен дявол се наслаждавал на подобни мисли.\nЛейърд най-после заспал. Дариеш сериозно се замислил. Планът на младия човек не бил никак лош. И в него нямало нищо неизпълнимо. Още по-доброто било, че сам го бил измислил и до края на полета ще предъвква детайлите. А после ще бъде късно. Той, Дариеш ще осигури победата на джанярдите. Всичко, което той трябвало да направи, било в съдния час, да се постарае да не се приближи до лоста. На Лейърд ще бъде нужно да я докосне, а той с всички сили ще го задържи. В този случай желанията им ще бъдат противоположни и следователно взаимно ще се унищожат. Това ще подпомогне победата на джанярдите.\nТази нова цивилизация му внушавала доверие. С нейната свежест и енергия подавала надежди, че много работи ще свърши. Колко вяли изглеждаха спомените на Лейърд за Земята. Целеустремеността на джанярдите ще му помогне в борбата. Тази цивилизация е млада, ще расте, ще се развива, ще се изменя така, както той иска и му е нужно.\n„Уирда — биело в онази част на мозъка, който бил недосегаем за Лейърд, — Уирда, ти скоро ще се възродиш! Джанярда ще се превърне в твое подобие!“\nПоказал се Големият Флот!\nМилиони крайцери и катери маневрирали в неясната светлина на джуджето Слънце. Прииждащите вълни, ред след ред, изглеждали като гигантски акули, които разсичали пространството. На тях била смъртта: бомби, оръдия, торпеда и хора защитени с броня. Те били готови веднага да нападнат планетата и да унищожат цивилизацията. Въображението с труд възприемало тази картина. В мозъка, като на екран, се отпечатвало нещо огромно и непобедимо, но и неопределено, защото не успявал напълно да обхване целия този могъщ джанярдски флот.\nКато стрлела със стоманен връх той се устремил към Земята. Задачата — да се пробият защитните линии на Слънцето и да се разруши Империята. „Как може хора да се стремят към унищожаването на Земята? — безнадеждно мислел Лейърд. — Но те изглежда вече не са хора. Космосът ги е променил. Нито едно човешко същество не може да замисля гибелта на разума, гибелта на люлката на човечеството“. Яростта му се нахвърлила на Дариеш:\n— Свършвай вече, Дариеш! Шансът сега е на наша страна!\n— Не бързай, Лейърд. Да почакаме, да почакаме още малко. Ние нямаме удобен предлог да напуснем кораба.\n— Имаш право. Но тогава да отидем в контролната кабина. Необходимо е тихичко да се преближим до лоста. Боже мой! от нас зависи съдбата на цялото човечество.\nДариеш бил принуден да се съгласи. Но не успял да скрие недоволството си, с което удивил Лейърд. Онази част от съзнанието му, която била в шизофренично състояние. очаквала сигнала, който да я пробуди от хипнотичното въздействие.\nКорабът им изглеждал някак си недостроен. Собственото му въоръжение било свалено и вместо него били монтирани апаратите на Уирда. Механическият мозък на робота се явявал сега едновременно и пилот, и артилерист на крайцера. За това, с какви заповеди е програмиран роботът, знаел само двойният мозък на Дариеш-Лейърд.\nКОГАТО ПРЕВКЛЮЧВАТЕЛЯ БЪДЕ ПРЕМЕСТЕН, НУЖНО Е ДА СЕ ЗАЛЕЕ КОРАБА СЪС СМЪРТОНОСНА РАДИАЦИЯ… ПОСЛЕ, КОГАТО КАПИТАНСКИЯТ КАТЕР СЕ ОТДАЛЕЧИ, ТИ ЩЕ УНИЩОЖИШ ФЛОТА, КАТО НЕ ДОКОСНЕШ САМО ТОЗИ КАТЕРР. КОГАТО НЕ ОСТАНЕ НИТО ЕДИН КОРАБ, ТИ ЩЕ АКТИВИРАШ ДЕЗИНТЕГРАТОРИТЕ И ЩЕ ПРЕВЪРНЕШ СОБСТВЕНИЯ СИ КОРАБ И СЪДЪРЖАНИЕТО МУ В ГАЗОВ ОБЛАК.\nЛейърд трескаво не откъсвал очи от лоста. Той бил така обикновен. И като си помисли човек, че от наклона му спрямо щита на който е поставен, зависи цялата история на космическите завоевания. Отместил трудно погледа си и се спрял на облака враждебни кораби. Колкото се може по-спокойно извадил цигара. Ръцете му треперили, докато я запалвал. Дръпнал дима трескаво. По челото му избило пот. Той чакал напрегнато.\nДжоана се приближила към него. Тя не подозирала нищо! Зад нея вървели няколко офицери. Очите и сияели, на бузите играела свежата червенина на радостната възбуда, а блясъка на на косите й изглеждали като разтопена мед.\n„Колко е красива! — помислил Лейърд. — Защо точно на него се паднала възможността да я направи нещастна?“\n— Дариеш! — в гласът й звънял възторг. — Адмиралът иска да ви види. Поканен сте на неговия кораб. Вероятно, ще поиска да разбере действието на оръжието. После флотът се насочва към Слънцето. Ние ще бъдем в авангарда. Дариеш, мой мили Дариеш! Ние ще спечелим тази война!\n„Сега е момента“ — мисълта на Лейърд накарала ръката да се стрелне към лоста.\nВеднага сработило подсъзнанието на Дариеш и ръката се спряла на половината път.\nНо как така? Как…\nСкритата половина на Дариеш се обърнала към Лейърд и той разбрал, че е загубил играта.\nВсичко било невероятно просто. Дариеш го спрял. Задържал ръката му с волята си. Докато той, Лейърд е спал, уирданецът продължавал да тренира подсъзнанието си. Но не бил отчел едно: той по време на съзнателно създаден сомнабулизъм написал писмо на Джоана, в което съобщавал истината. Той го поставил така, че да го открият, когато търсят причината за този странен паралич. В писмото е бил даден съвет да държат тялото му под стража, докато не му се удаде да постигне и овладее напълно уирданската психиатрия: наркотици, електрически полета, хипноза. Именно тези начини изтласкали и него.\nДжанярдите били близо до победата.\n— Дариеш — като от мъгла се появило лицето на Джоана и гласът и звучал някак си далечен и помръкнал, заглушаван от вътрешния спор. — Скъпи, Дариеш, какво ти става? Лошо ли ти е?\nПрез това време уирданецът увещавал първичния собственик на тялото:\n— Най-дбре е да се предадеш, Лейърд. Аз мога да запазя твоето „аз“ и писмото ще унищожа; така никой нищо няма да узнае. Както виждаш, сега мозъкът ми е напълно отворен за тебе. Сега играя честно. Уважавам те и не искам с нищо да ти навредя. Но те съветвам да се предадеш или ще ми се наложи да те прогоня от собственото ти тяло.\nПредлагали му бавна смърт. Той претърпял поражение в непокорството си и като резултат трябвало да загине. Сега не бил способен да мисли ясно. Измърморил:\n— Предавам се! Ти победи, Дариеш!\nТялото рухнало на пода.\n— Какво ти става? — Джоана се спуснала към него.\nДариеш се усмихнал объркано.\n— Нещо съм изморен. Изглежда не съм овладял напълно чуждата нервна система. Скоро ще ми мине. Вече се чувствувам по-добре. Да вървим.\nВ този миг ръката на Лейърд дръпнала лоста.\nДариеш закъснял с командата си. Той завикал, като се постарал да овладее ръката, а тялото отново се загърчило в пристъпа на обхваналия го паралич.\nСъзнанието на Лейърд се възстановило и в него се смесили мъката от поражението и облекчението от победата. Трескаво започнал да разсъждава:\n— Никой не видя, какво направих. Те гледаха само лицето ми. Смъртоносната радиация е тук. Ако не ми се подчиняваш, ние ще загинем.\nВсичко се оказало елементарно. Като изучавал паметта на Дариеш, Лейърд се запознал и с методите за тренировки на подсъзнанието. Предвидял скритата половина на чуждия мозък и разбрал, че уирданецът е замислил нещо. Затова изпратил сам на себе си следхипнотичната заповед. В ситуацията, когато изглеждало, че губи безвъзвратно, съзнателната му част се предала, а подсъзнателната заповядала на ръката да премести лоста.\n— Бързо се съгласявай, Дариеш! Ти като мен обичаш живота. Заедно ще избягаме от този ад.\nДариеш едва изцедил от устата си:\n— Ти спечели, Лейърд…\nТялото се надигнало и тръгнало към секцията, където се намирал капитанския катер. Невидимите лъчи на смъртта пронизвали всичко живо. Само след три минути нервната система ще бъде разрушена.\n— Нещо си много бавен! Джоана, да бягаме, бързо!\n— Защо? — тя изплашено се спряла и погледнала офицерите си. По лицата им се появило подозрение. — Дариеш, какво означава това?\n— Капитане! — един офицер изкочил напред. — Капитане… Той премести лоста. Той иска да напусне кораба. Никой от нас не знае, какво има в механизмите му.\nЛейърд извадил пистолета от кобура на Джоана и стрелял в говорещия. Спътникът му посегнал към орэжието си, но движението му променило посоката си и се стоварил на пода. Юмрукът на Лейърд се стоварил върху брадата на Джоана, а ръцете му я хванали и понесли. Бързо, бързо в катера!\nВ коридора към катера стояла стража.\n— Какво е станало с нея? — запитал старшината.\n— Лошо й е… Машините изпуснаха радиация… Веднага трябва да я настаним в лазарета — отвърнал мигновено Лейърд.\nТе отстъпили малко и докато размишлявали, той се вмъкнал в катера.\n— Ние трябва ли да дойдем с вас? — проявил инициатива старшината.\n— Не е нужно — изругал Лейърд и усетил пристъп на главоболие и въртене на свят. Радиацията била почнала да действа и смъртта се приближавала непоколебимо.\n— Не-е! — изревал и натресъл юмрука си в нахалното лице на джанярдеца. Хлопнал люка и паднал в креслото на пилота.\nМоторът изревал на свой ред при пробуждането си. Приклади и юмруци барабанили по люка. Усетил, че започва му се повръща.\nО, Джоана! как ли това ще ти подействува?\nТой включил скоростите. Налегнала го силата на инерцията…\nНа екрана видял ярки избухвания: оръдията на Уирда откриил огън.\nЧашата ми бе отдавна празна. Помолих да я напълнят отново и седях мълчаливо, като неволно се мъчих да отгатна, колко е истината в тази интересна приказка.\n— В науката, която ние наричаме история — започнах да разсъждавам на глас, — съществува мнение, че някаква глобална катастрофа е унищожила Големия Джанярски флот. И това променило хода на войната. Само година по-късно Слънцето победило. Значи това си направил ти?\n— Така излиза. До известна степен съм аз, до известна степен — Дариеш. Действувахме като един. Той не беше враг не себе си. В мига, когато разбра, че съм готов да загина, но да не се предам, той премина на моя страна.\n— Добре, но защо нищо не казват за това? Защо не сте разказали на никого? Могло е да се възстановят машините…\nГрубото и изгоряло на слънцето лице на Лейърд се изкриви в насмешлива гримаса.\n— Би могло… Но земната цивилизация не беше готова да използува тези машини. Дори Уирда не е била готова, а между двете съществува разлика от милиони години развитие. Освен това в договора ни имаше клауза…\n— Какъв договор?\n— О, нали с Дариеш съществувахме заедно. Живот сред непрекъснато подозрение за възможно предателство е просто непоносимо. Особено, когато нямаш доверие в собствения си мозък. Ние сключихме споразумение по пътя към слънцето. А летяхме така дълго. И използувахме уирданските методи на автохипноза, с които се убедихме, че договорът няма да се нарушава.\nТой печално погледна лунното небе.\n— Затова смятам, че този джин от бутилката ме уби. Двете личности се сляха в една. Естествено, че в новото ми „аз“ частта на Дариеш бе по-голяма от моята.\n— О, това никак не беше страшно! — допълни той. — Ние така добре помнихме живота си преди да се слеем. И отчитахме особеностите на всеки от нас. Всъщност, човешкият живот е така беден и ограничен, че няма за какво особено да съжалявам. Но понякога моето „аз“ се показва и иска с някого да си поприказва. Тогава избирам човек, който няма да ми повярва и не може да се възползува от разказа ми.\n— Защо тогава сте се прехвърлили в Космическото търсене? — поинтересувах се аз внимателно.\n— Поиска ми се както следва де изуча устройството на Вселената, преди да се захвана с преобразуването й. Дариеш сам иска да се ориентира, да събере повече данни и да не сгреши при приемането на решения. Когато преминем в ново и безсмъртно тяло, ще ни се отвори куп работа. Галактиката ще бъде преобразена според най-добрите уирдански традиции. За това са необходими хилядолетия, но времето е с нас! — той погали с длан късо постриганите си коси. — И Лейърд всъщност имаше едно условие. Той настояваше да живеем нормален човешки живот до остаряване на тялото му. Ето… — той повдигна неопределено рамене, — така живеем ние.\nПрекарахме заедно още няколко минути, но повече не разговаряхме. Изведнъж той стана.\n— Извинявай — каза той. — Жена ми идва. Благодаря ти за компанията.\nПогледнах високата и красива жена, която идваше към нас. Косите й бяха непоносимо червени.\n— Най-после, Джоана — дочух гласът му.\nТе се хванаха под ръка и напуснаха залата. И по нищо не се различаваха от другите хора.\nПомислих си, че той може да има и други невероятни истории в запас…\nЧитателите на „Господарят на хилядите слънца“ са прочели и:\n4,7 Ъ: Потапяне в слънцето


Коментари - Ердоган не изключва помощ от Тръмп за военна операция в Идлиб | Днес.dir.bg\nЕрдоган не изключва помощ от Тръмп за военна операция в Идлиб\nАнкара е готова да използва цялата си бойна сила\n23:10 | 26.11.20\nДа не се окаже накрая за изненада на селяндурите-русофили, че анадолския султан играе двойна игра и че целият театър с придобиването на съветските тенекии с400 е за да им разгледат възможностите и технологиите на ватенките, хо-хо.\nний кат лоялни натовци трябва да подкрепим нашите съюзници като пратим нашта армия в подкрепа\nКраставите кучета пак се надушиха Щом замирише на петрол....\nШа помага Тръмп... F35 и F22 оня ден се приближиха повече отколкото е здравословно до руските бази в Сирия и изведнъж се оказаха с изпържена електроника, та пилотите им се наложи да кацат аварийно. Според тях не са разполагали нито с навигация, нито с оръжейни системи и за руснаците не е било проблем да ги принудят да кацнат където си искат, както направиха онзи път с Томахоука. Ама ги пуснали. По милост.\nизцвъкай друго, цвинге, това малко инфантилно дойде\nхайде, на добър час! и не взимайте червени джуджета в плен, миришат на ченге\nКогато ти се клатят краката и се местиш от стол на стол, гледай да не седнеш на някой х@й Ердоганчо. Не подценявай руснаците. Много пари и жертви се дадоха за Сирия и не вярвам да не защитят интересите си докрай.\nи какво правим с турскки поток?\nми ще си тече газ, ама не от россия!\nГаз ще си тече и ще е от Русия. Ама може и да не е през България. Може да е през Гърция и Македония. Никакъв проблем няма.\nАми поне ще докажат че заедно спонсорират терористите за да си запазят авантата....Нито тръмп нито ердоган имат работа на сирийска земя. Турците да си укрепят границата и да си пазят собствената територия а сирийците ако имат нужда от тяхната помощ ще ги повикат..\nтурция няма нужда да и помага сащ! турция вероятно ще позволи на россияните да се изтеглят от сирия , ако путин му се помоли !\nМай живеем в последните времена! (нерегистриран)\nТова дали не е войната на Гог и Магог?\nАмин. Дай боже...\nдърто, Боже се пише с главна буквичка!\nКакто го напиша, така се пише. Като не му харесва да се оплаче на арменския поп. Пък аз пак ще си го пиша както искам.\nВанга го е предвидила, че третата световна война ще започне когато падне Сирия! Турция и цяла Европа ще стане силно редио-активно замърсена територия. САЩ както по времето на втората световна война няма да се намесят защото ги е шубе. Населението на Европа силно ще намалее вследствие на лъчевите болести! След 50 години мюсулманите (Иран) на европейска територия ще направят държава, която ще влезе в големи пререкания със САЩ, при което на евопейска територия ще има нова война. Този път Русия няма да се намеси т.к. там ще господства нова миролюбива религия която отрича насилието!\nЗащо не си пиеш хапчетата редовно?\nоще няма открити хапчета против глупостта!\nПсихара ердоганчо пробва да извива ръцете на всички но от Русия ще изяде дървото, сащ и ес няма да смеят и гък да кажат,ердоган отдавна заплашва ес със вълна от емигранти която ще пусне в европа а сащ най много да побутнат падишаха в устата на мечката, май ще наблюдаваме скоро създаването на Кюрдистан .\nКото търси непременно ще си го намери.\nРуснаците горките имат много къса памет, която ще им изиграе много лоша шега. Прегърнаха се с турския диктатор толкова здраво, че сега нямат изход. Те турски серияли не са ли гледали да знаят, че турската дума незначи нищо, по скоро нож в гърба. Сега имат две възможности, едната е да се намесят с цялата си мощ и се разправят с турция веднаж за винаги. Другата е да оставят ердоган да си прави каквото иска и в процеса да загинат няколко руски военни. А иначе трябваше да оставят ердоган на американците които му организираха преврата а те го спасиха като си мислеха, че ще им играе по свирката. А ердоган ще завърши както повечето диктатори, свален и линчуван от сбствения си народ. Америка няма да се намеси, там никой не иска война особенно преди избори.\nНекой беше казал: приятелите близо, враговете - още по-близо. А Ердоган вече е в паяжината. Колкото повече мърда, толкова по-зле става. Глупакът си отряза всички клони. Ама още малко трябва да го оставят да шава, че да повлече и цяла Турция след себе си.\nЧе турция ще страда това е гарантирано.\nЯ пак? В паяжината да - че руснаците му строят АЕЦ с руски пари и че пак с руски пари 'си купи' С400, с които съвсем скоро ще бъдат на разположение на САЩ и съюзниците им за тренировки. И всичко заради мераците на прехваления (но само от собствената му пропаганда) стратег да внесе разкол в НАТО. Глупав си Путяяя и то много- и икономиката ос*а, и външната политика - тоже.\nще си замине скоро, ама кремълския чукундур ще има още дълго да пакости най-вече на собствените си поданици- хак да им е на овчедушните страхливци.\nИ как така оплака "горките руснаци", а след това заключи, че САЩ няма да се месят? Не знам как ги правиш тези умозаключения, при положение, че Руснаците имат договор за военна подкрепа само със Сирия и досега си го изпълняват. Турция може ли да воюва с Русия, според теб? И ако не може, къде виждаш проблема на руснаците? Тяхната мисия е да имат бази в Средиземно море и затова ще си изпълнят договора спрямо Сирия. Не виждам сила в света, която би предизвикала конфликт с Русия точно по тази тема.\nСащ няма да се намесят защото видяхме каква беше рякцията в америка след иранското фияско на тръмп, дори и той се уплаши да не стане война а конгреса му отне правото да обявява война. Руснаците страдат от късата си памет особенно след свалените пилоти, те предупредиха ердоган за преврата и после го наградиха с турски поток и с милиони руски туристи както и много други проекти и въоражение. Сега типично по турски ще им извиват ръцете. Остава да видим дали путин е като елцин и дали сирия е като косово.\nСоломон Леви (нерегистриран)\nНай-важното за турският войник когато се изпраща срещу руската мечка е качеството и количеството на вазелина. Това е исторически урок от 300 години, който резняците не са научили.\nЕрдоган завъртя задницата обратно към Тръмп. Този път руснаците няма да са много мили към непостоянството на Турция. Турската армия ще изяде доста бой, кюрдите само чакат възможност и скоро Асад и Русия ще им я дадът. САЩ ги излъгаха и изоставиха и те повече на САЩ няма да имат доверие.\nТе няколко турски конвоя и батареи вече бяха анихилирани. Онзи ден към Алепо тръгнаха няколко Сонцепека. След тях обиновено остава стерилна земя.\nА Турецкий Паток ша го бъде ли или па ша дуйнеме супето .\nТурецкий паток вече е. За Булгарский не е съвсем ясно, ама то от вас си зависи. Е... И от бае ви Тръмп, канечна.\nщо не си сложиш някой руски ник ,по ще ти приляга\nЕ няма такова лицемерие. Не случайно е приказката "интереса клати феса". До вчера се заплашваха един друг със санкции с последствия с какво ли не. Днес са първи приятели, твърд тип не знам си какво. Егати наглеците. Сирийската армия прочиства терористи на собствената си теротирия, но милите президенти загрижени за жертвите. Ами в началото на войната няколко години като имаше кланета, защо не бяха загрижени. Явно Асад с подкрепата на Русия действа успешно, щом се вдига такава врява.\nЕй сега руснаците ще демонстрират на Ердоган плюсовите на С 400 !\nЗа помощ от Тръмп,забрави ! Той да не е луд да има взимане -даване с руснаци !\nТой вече имаше вземане даване с руснаци,В резултат 600 руски"вагнерски" въшки бяха изпарени за минути\nда почва. трийсетина калибъра от каспийско море веднага ще го отрезвят.\nСирийците ще ядат хурката!\nНаричайте нещата с истинските имена. Турската агресия в Сирия, може да бъде подкрепена от Тръмп, който краде сирийски петрол\nТръмп формално се изтегли, за да даде шанс на другите да се трепят. Ердоган веднага захапа въдицата.\nЕрдоган казал... Ама пък оня ден от централата на НАТО в Брюксел казаха, че никоя натовска държава няма намерение да помага на турция мв Сирия поради две причини: 1. целите на Турция в сирия мног намирисват и не са ясни за никого и 2. НАТО няма никакво намерение да влиза в остра конфронтация с Русия баш пък в тоз момент. Изрично бяха споменати чл. 5 и избитите турски аскери. Демек, ако Ердоган реши да се самоубива си е негова работа.\nЩе пазят ислямския башибозук, който ряза глави до вчера ли? Нали бяха много кур нас тези джихадисти? К’во станА, че им трябва помощ? Дано ги изтрепят до крак, иначе ще ни се довлекат като бежанци.\nще се наакаш яко в Сирия, ермангале !\nТука вече ще ядат хурката


Новолунието настъпва на 28 март 2017 в 5:57 ч.\nСпонтанно сте решили да започнете нов бизнес, нова връзка или грандиозен проект - това е естествената енергия на огнения Овен. Днес ще ви споходи вдъхновение за стартирането на „абсурдни" идеи, за мащабни градежи и всичко ще ви се струва възможно. Ще се впуснете без колебание в новите начинания, ще бъдете лидери или разпалени защитници, ще увличате околните със заразителен ентусиазъм, ще завоювате нови територии. Ако сте от хората, които имат нужда от тласък и стимул, за да се престрашат да започнат нещо - днес е вашият ден - ще имате нужното самочувствие и увереност в себе си. Овенът символизира покълването на семената и пробуждането на растенията - затова всякакви начинания заложени на новолуние в Овен ще носят заряд за устойчивост на външни влияния и добра реализация.\nНоволунието настъпва на 28 януари 2017 в 2:07 ч. в знака Водолей. Елемент: Въздух.\nКато при всяка нова луна, използвайте периода, за да дадете тласък на абсолютно нови идеи, проекти и начинания.\nДнес ще сме дружелюбни, общителни и широко скроени и с особено силно чувство за собствената си уникалност, оригиналност и дори ексцентричност. Новолунието във Водолей изведнъж ще наложи желание да се разделим с обикновеното и рутинното в живота. Ще погледнем нещата през нашите идеали, убеждения и принципи и ще поискаме да приложим нови подходи към тази визия - необикновени и нетрадиционни, но и с фокус върху напредъка.\nПълнолунието настъпва на 14 декември 2016 в 2:05 часа. Луната е в Близнаци. Елемент Въздух.\nДнес ще ви се иска да говорите повече, дори повече от необходимото. Може да направите блестящ анализ на чувствата си, без всякакво чувство при това. Приказки за емоции, без самите емоции. По-безопасно е, защото чувствата сега се сменят с голяма бързина, както междувпрочем и идеите и мислите. Многообразие, непостоянство, всестранна изява. Наслаждавайте се на момента. Може да ви се прииска да смените всичко - от дрехите до партньорите... Не е време за взимане на решения, нито за съдбовни дискусии. Теорията ще преобладава над практиката. Ден на въображението, писането, говоренето и ден на противоположностите, двойствеността и дуализма. Гъвкавост, обективност, приспособимост, промяна и преходност бележат пълнолунието в Близнаци. Интелектуална стимулация чрез думи, движение, изплъзване от дадено становище. Не искайте днес да ви бъде обоснована някаква теория, защото с лекота ще получите обосновката и на противоположната. Истината е относителна.\nОтрицателните аспекти на деня се свързват с прекалено любопитство, повърхностност, нервност, непоследователност, нетърпение, погрешни заключения.\nПълнолунието настъпва на 16.09.2016 в 22:05 часа. Луната е в знака Риби.\nДнес сте склонни към свръхчувствителност и преекспониране на преживяванията. Емоционално могат да ви докоснат чужди болки и страдания. Пълнолунието в Риби предразполага към състрадание и грижа. Внимавайте да не изпаднете в крайности - да търсите сами проблемите, за да ги решавате, или да се вживеете в ролята на жертва, за да привлечете нечие внимание. Грубостите и твърде реалистичните неща ще ви натоварват и ще търсите успокоение и усамотение сред природата. Ще ви се иска да не носите отговорност за нищо и нещата просто да се случват, без да ви обезпокояват.\nМоже да ви споходят прозрения и изведнъж да разберете, чисто интуитивно, истината за някой или нещо. Дори да не сте интуитивен тип, днес можете да разчитате на това, което долавяте у другите около вас и на необичайната ви сензитивност. Денят носи усещане за отпуснатост, меланхолия, мечтателност, въображение, фантазия и идеализъм. Може да почувствате несигурност или неяснота. Не е подходящо за анализи и рационални преценки. Ако днес ви се струва, че не ви разбират, не се притеснявайте - това ще отмине когато луната навлезе в Овен.


Снимка: Yury Orlov\nСъвременната култура е насочена към продуктивността и хората постоянно се опитват да рационализират времето и емоциите си. Но именно комфортното емоционално състояние помага да бъдем успешни и да вървим напред. Концепцията за емоционалния интелект може да ни помогне по-лесно да разбираме себе си и импулсите си.\nИ двете влияят на психологичното ни състояние, но съществено се различават. Чувствата са осъзнат емоционален опит. Емоциите пък възникват против волята на човека, пораждат конкретно чувство и често са доста сложни за обяснение. В същото време те могат и трябва да се анализират, за да може човек да се откъсне от негативни усещания и настроения и да запази приятния емоционален фон. Проблемът е, че до ден днешен няма единен списък с емоциите. През 1972 психологът Пол Екман съставя списък с 6 базови емоции – гняв, ненавист, изненада, щастие, тъга, страх. По-късно Екман добавя смут, увлечение, презрение, срам, гордост, удовлетворение и вълнение. По-късно Робърт Плутчик предлага друга класификация на емоциите – според него има 8 основни емоционални пространства, които могат да се застъпват и да пораждат нови емоции. Например, досадата и скуката могат да преминат в презрение.\nОткъде идва концепцията за емоционален интелект?\nТова понятие е относително ново – за пръв път се споменава от Питър Саловей и Джон Майер. Те го определят като способност да познаваш своите и чужди емоции и чувства, да ги различаваш и да използваш тази информация за по-нататъшни действия. По-късно Даниел Гоулман пише книга за емоционалния интелект, с който запознава широката публика с тази тема.\nОт какво се състои емоционалният интелект?\nСамосъзнание – способността да разпознаваме своите и чужди емоции; самоконтрол - възможността да ги владеем; обществено осъзнаване – да разбираме емоционалните процеси, които се случват в обществото; мениджмънт на отношенията – междуличностните и груповите.\nПо-важен ли е емоционалният интелект от умствения и защо трябва да го развиваме?\nЗа това, че освен интелект има и други важни умствени елементи, за пръв път говори професор Хауърд Гарднър. Той твърди, че умът следва да се оценява не само по IQ, ами по общо 7 показателя. Това са склонността към лингвистиката, логико-математическо мислене и разбиране на собственото си тяло, музикални способности, пространствено мислене и не на последно място – да разбираш добре себе си и околните.\nНавярно сте чували, че еди-си-там-кой е успял да се издигне. Или как някой много добре умее да общува с децата си. Най-вероятно е героите на тези разкази да имат силно развит емоционален интелект, който им позволява ясно да осъзнават целите си и успешно да комуникират с хора на различни нива.\nКато начало, можете да направите тест, с който да определите емоционалния си интелект. Освен всичко останало, подобни тестове могат да ви поставят в предполагаеми ситуации и самостоятелно да анализирате способностите си. Също така няма да е излишно да прочетете статиите на Майер и Саловей, както и на Гоулман. Първите двама ще ви дадат академичен поглед, докато книгите на Гоулман – по-съществена информация по въпроса. Той я поднася така, че да запознае читателя с темата и да го накара да изпълнява лесни упражнения –например, да си води дневник на емоциите. Важно е да осъзнаем, че развитието на емоционалния интелект, както и всяка друга промяна, изисква време и отдаденост, така че не бива да се разстройвате, ако нямате особен прогрес след един месец.\nНепоследователна политика: Заплашителният подход на Тръмп тласка все повече Либия към гибел 01 май 2019 Previous\nОпитомяването не е направило кучетата по-социални 02 май 2019 Next


Процъфтява бизнесът с дипломни работи – Мрежа на учителите новатори\nГотови теми за държавен изпит и дипломни работи могат са се намерят от за суми от 35 до 1 500 лв, пише всекидневникът „Монитор“. Кризата не е засегнала пазара на подобни „научни трудове“, а напротив – той процъфтява.\nПроверка на изданието е установила, че Интернет бълва съобщения, приканващи „заетите с работа“ студенти да прибегнат до услугите и предложенията на специализирали се в дейността търговци.\nКонкуренцията вече е толкова голяма, че предлагащите услугата се надпреварват да добавят нови и нови „екстри“. От разработени теми за курсови работи се преминава до въпроси за държавни изпити и дипломни работи, за да се стигне и до обработени „пищови“.\nНе били рядкост и промоциите по Коледа и Великден например.\nЦените пък варират според темата, трудността, сроковете, учебното заведение и т.н. Колкото е да е порочен бизнесът, той в много отношения е пример за много други направления в икономиката – най-вече с това, че занимаващите се с него са обърнали много сериозно внимание на проучването на „пазара“, изследване поведението на клиентите и куп други неща, на които не винаги се гледа сериозно.\nНова тема струва между 600-1000 лв, а такава от архива на търговеца може да мине и за наполовина по-малко пари. Помагала за подсказване вървят до около 30 лв.\nСистемата за поръчка е напълно съвременна. Онлайн се попълват данните на поръчителя и изискванията му. Цената може да се влияе и от срока на изпълнение. Обикновено се плаща по банков път, а доставката пристига с куриер.\nСпоред преподаватели на всичко това може да се сложи край с държавни изпити в края на обучението. Дори и да бъдат намерени готови разработки на въпросите, те все пак трябва да бъдат научени.\nДруг метод за отстраняване на този проблем е софтуер, който беше въведен в някои ВУЗ-ове у нас. Става дума за програма, която разпознава „взаимстван“ текст.\nУчилище подготвя изложби по международен проект


Начало Лекарства без лекарско предписаниеПротив болка и висока температураЛекарства, съдържащи парацетамолGripex Max / Грипекс Макс при простуда и грип 10табл.\nТова лекарство се отпуска без лекарско предписание. Въпреки това, за да получите най–добри резултати от лечението, Вие трябва внимателно да спазвате инструкциите за употреба на лекарствения продукт.\n1. Какво представлява Грипекс Макс и за какво се използва.\n2. Преди да използвате Грипекс Макс.\n3. Как да приемате Грипекс Макс.\n5. Как да съхранявате Грипекс Макс.\n1. КАКВО ПРЕДСТАВЛЯВА ГРИПЕКС МАКС И ЗА КАКВО СЕ ИЗПОЛЗВА:\nГрипекс Макс е многокомпонентен лекарствен продукт. Продуктът има три активни съставки: парацетамол‚ псевдоефедрин и дестрометорфан. Парацетамолът притежава температуропонижаващ и аналгетичен ефект‚ дестрометорфанът има противокашлично действие‚ а ефедринът възстановява проходимостта на носа. Грипекс Макс е предназначен за лечение на възрастни и на деца над 12 годишна възраст. Продуктът е показан за облекчаване на симптомите при простуда‚ грип и грипоподобни състояния (втрисане‚ възпаление на носната лигавица‚ суха кашлица‚ главоболие‚ сухота в гърлото‚ мускулни и костно-ставни болки).\n2. ПРЕДИ ДА ИЗПОЛЗВАТЕ ГРИПЕКС МАКС:\nСвръхчувствителност към активните вещества, или към някоя от останалите съставки на продукта.\nЕдновременно приложение на други лекарствени продукти‚ които съдържат парацетамол.\nЛечение с МАО инхибитори или по-рано от две седмици след преустановяване на приложението им.\nДихателна недостатъчност, подтискане на дишането.\nОбърнете специално внимание при употреба на Грипекс Макс:\nПриемането на лекарствения продукт от хора с чернодробна недостатъчност‚ както и злоупотребяващи с алкохол и гладуващи‚ крие риск от чернодробно увреждане. Лекарственият продукт трябва да се използва внимателно при болни с бъбречна недостатъчност‚ артериална хипертония‚ сърдечна аритмия‚ емфизем‚ повишено вътреочно налягане‚ аденом на простатната жлеза‚ хипертиреоидизъм‚ диабет и при пациенти, третирани с анксиолитични средства‚ трициклични антидепресанти‚ други симпатикомиметици (напр. продукти, редуциращи хиперемията)‚ потискащи апетита лекарствени продукти и подобни на амфетамина психостимуланти. Продуктът не трябва да се прилага при пациенти с хронична продуктивна кашлица. Лекарственият продукт не трябва да се използва при болни с дихателна недостатъчност‚ бронхиална астма и такива с риск от дихателна недостатъчност. Грипекс Макс трябва да се прилага внимателно при пациенти‚ които приемат антитромботични продукти. По време на лечение с лекарствения продукт е забранена консумацията на алкохол.\nИнформацията, включена в тази листовка може да се отнася също така за лекарствени продукти, използвани в миналото или лекарства‚ които ще се прилагат в бъдеще.\nМоля, информирайте Вашия лекар или фармацевт, ако приемате или наскоро сте приемали други лекарства‚ включително и такива‚ отпускани без рецепта.\nПоради риск от предозиране‚ продуктът не трябва да се приема едновременно с други лекарствени продукти‚ които съдържат парацетамол.\nЛекарствата‚ които ускоряват изпразването на стомаха (напр. метоклопрамид) ускоряват абсорбцията на парацетамол‚ докато лекарствени продукти‚ които забавят изпразването на стомаха (напр. пропантелин) може да забавят абсорбцията на парацетамол.\nЕдновременното приложение на парацетамол и МАО инхибитори‚ както и прилагането на продукта по-рано от две седмици след преустановяване приема на тези лекарства‚ може да предизвика поява на възбуда и треска.\nЕдновременното използване на парацетамол и зидовудин (AZT) може да усили токсичните ефекти на зидовудин спрямо костния мозък.\nЕдновременното приложение на парацетамол с лекарствени продукти‚ които усилват чернодробния метаболизъм‚ напр. сънотворни средства или антиепилептични лекарства (напр. фенобарбитал‚ фенитоин‚ карбамазепин ), или рифампицин‚ може да доведе до увреждане на черния дроб‚ дори при използване на препоръчваните дози парацетамол.\nКонсумацията на алкохол по време на лечението с парацетамол води до образуване на токсичен метаболит‚ който предизвиква некроза на чернодробните клетки‚ което води до чернодробна недостатъчност.\nЕдновременното приложение с албутерол може да усили вазоконстриктивните ефекти. Да не се използва едновременно с аминофилин и симпатикомиметични агенти.\nЕдновременното приложение с други симпатикомиметични продукти‚ напр. средства‚ които намаляват хиперемията‚ потискат апетита или психостимуланти, сходни с амфетамините‚ може да доведе до повишаване на кръвното налягане.\nАмониевият хлорид удължава продължителността на ефекта на псевдоефедрин.\nНеутрализиращите агенти (които се използват при лечението на язвената болест) може да увеличат абсорбцията на псевдоефедрин.\nМАО инхибиторите забавят елиминацията на псевдоефедрин от организма. Псевдоефедрин намалява ефектите на антихипертензивните лекарствени продукти и може да окаже влияние върху действието на дигиталисовите гликозиди.\nПо време на приема на Грипекс Макс‚ шофирането или работата с машини трябва да се извършват внимателно, поради риск от заспиване и световъртеж.\n3. КАК ДА ПРИЕМАТЕ ГРИПЕКС MAX:\nГрипекс Макс се отпуска без лекарско предписание. Приемайте съгласно с указанията‚ които се съдържат в тази листовка.\nВъзрастни - Перорално.\n1 до 2 таблетки 3 - 4 пъти дневно. Да не се приемат повече от 8 таблетки дневно.\nДеца над 12 годишна възраст - Перорално.\n1 до 2 таблетка 3 пъти дневно. Да не се приемат повече от 6 таблетки дневно.\nУмишленото или случайно предозиране с продукта може да предизвика, няколко или повече часа след приема, прояви като гадене‚ повръщане‚ много обилно изпотяване‚ сънливост‚ обща слабост‚ безпокойство и тремор, нистагъм‚ повишение на кръвното налягане‚ припадъци‚ дизурия и задух. Тези симптоми може да изчезнат на следващия ден‚ въпреки че се развива чернодробна недостатъчност‚ която по-късно се проявява с чувство на разкъсване в епигастриума‚ възобновяване на гаденето и жълтеница. При предозиране трябва незабавно да бъде потърсена медицинска помощ. Лечението трябва да се провежда в болнична обстановка. То се изразява в ускоряване на елиминацията на съставките на продукта и поддържане на жизнените функции. При предозиране с парацетамол може да се наложи прилагане на антидоти (N-ацетилцистеин и/или метионин).\nАко сте пропуснали да приемете Грипекс Макс:\nГрипекс Макс се използва за незабавно лечение на прояви и симптоми‚ които възникват при обикновена настинка или грип. Ако сте пропуснали да вземете това лекарство‚ а проявите на заболяването все още остават‚ вземете следващата доза Грипекс Макс. Не приемайте двойна доза‚ за да компенсирате пропуснатата доза.\nКакто всички лекарства, Грипекс Макс може да предизвика нежелани реакции,, въпреки че не всеки ги получава.\nХепато – билиарни нарушения - най-тежката нежелана реакция , свързана с употребата на парацетамол е остра чернодробна недостатъчност, обикновено предизвикана от предозиране.\nСтомашно – чревни нарушения - гадене, повръщане, храносмилателно разстройство.\nАлергични реакции - уртикария, еритема, обрив, пигментна дерматоза, анафилактичен шок.\nНарушения на кръвта и лимфната система – тромбоцитопения (намален брой тромбоцити), агранулоцитоза (липса на гранулоцити в кръвта), гранулоцитопения (намален брой гранулоцити в кръвта).\nНарушения на нервната система – главоболие, безпокойство, уморяемост‚ безсъние‚ световъртеж и халюцинации, изпотяване.\nСтомашно – чревни нарушения - гадене‚ повръщане, сухост в устата.\nСърдечни нарушения - при чувствителни пациенти може да се появят незначително повишаване на кръвното налягане и ускоряване на сърдечната дейност, сърцебиене.\nНарушения на бъбреците и пикочните пътища - бъбречна колика‚ папиларна некроза‚ остра бъбречна недостатъчност‚ камъни в бъбреците‚ дизурия (често и болезнено уриниране) и задържане на урината‚ особено при пациенти с аденом на простатната жлеза.\nРеспираторни нарушения – диспнея, (затруднено дишане), пристъп на бронхиална астма и понижаване на кръвното налягане (което дори може да предизвика симптоми на шок).\nСтомашно-чревни нарушения – гадене, повръщане, запек.\nНарушения на кожата – кожни алергични реакции, зачервяване на кожата, обрив.\nАко някоя от нежеланите лекарствени реакции стане сериозна, или забележите други, неописани в тази листовка нежелани лекарствени реакции‚ моля уведомете Вашия лекар или фармацевт.\n5. КАК ДА СЪХРАНЯВАТЕ ГРИПЕКС МАКС:\n6. ДОПЪЛНИТЕЛНА ИНФОРМАЦИЯ ЗА ГРИПЕКС МАКС:\nКакво съдържа Грипекс Макс:\nПарацетамол 500,0 mg\nПсевдоефедринов хидрохлорид 30,0 mg\nНадпис върху таблетката: шеллак, железен оксид (черен), бутилов алкохол, изопропилов алкохол, амониев хидроксид, пропиленгликол.\nКак изглежда Грипекс Макс и какво съдържа опаковката:\n6 филмирани таблетки в блистер в картонена кутия с информация за потребителя.\n10 филмирани таблетки в блистер в картонена кутия с информация за потребителя.\n12 филмирани таблетки в блистер в картонена кутия с информация за потребителя.


Евроком: Борисов събра цяло село да се прегръщат в разгара на заразата – sofia – post\nПремиерът Бойко Борисов е на обиколка на малки населени места в Пазарджишко. В едно от селата премиерът инспектира нов път, предаде „Евроком“.\n„Кога е идвал тука премиер?! Една година дойде Рамадан Аталай да ни прави канализация и вода и докара тука един трактор. А сутринта като станахме, няма го трактора. Нас тука 15 години ни лъжат ДПС и ние гласувахме за тях, но нищо не направиха. Само обещаваха и нищо“, обяви жител на село Грашево.\n„Ами виждаш, че за разлика от другите, първо правим и после идваме да видим направеното“, отсече Борисов.\n„Най-важното е да сме живи и здрави. Доволен съм, че оценявате как работим“, отговори Борисов на събралите се хора.\n„Искаме в понеделник отново вие да бъдете с нас и да продължите, както досега. Само вие оправихте училищата, детските градини, читалищата, за всеки човек, за всеки проблем помагате. За здравето ни също, защото има ваксини за хората“,каза друг мъж, който специално е дошъл от село Пашово. „За нас е много важно, че вие не правите разлика между християни и мюсюлмани, а оправяте и джамиите, защото сме един народ и всички работим и живеем в тази държава“, каза още той.\nПремиерът отвърна, че наистина има само две партии – ГЕРБ и ДПС, а всички останали се включват само на живо и се мислят за нещо различно от народа, отвърна Борисов.\nПореден скандал с „наследството” на хунтата ГЕРБ – 8,6 млрд. лева са раздадени без обществени поръчки. Информацията беше изнесена от служебният финансов министър Асен Василев на брифинг в Министерски съвет, предаде репортер на Narod.bg. Според служебния кабинет 42% от парите на държавните предприятия са раздадени без обществени поръчки. На немалка част от обществените поръчки, които са […]\nНачалникът на Трето РПУ в Пловдив Самуил Хаджиев и още шестима полицаи от Трето РПУ днес бяха арестувани при акция на Вътрешна сигурност. Според очевидци акцията е стартирала в началото на работния ден с ареста на самия началник. Последвал е обиск в кабинета му, както и обиск в дома му. Според Окръжния прокурор Румен Попов, […]\nЗапознайте се с хубавицата, която си има съпруг, годеник и още две гаджета, с които си живее\nДоц.Мангъров отговори на най-важния въпрос: Може ли да се заразим повторно с коронавирус?


Чело за чекмедже: С използването на възобновяеми материали като влакна от дървесина в този продукт, избягваме употребата на изкопаеми горива или невъзобновяеми материали. Като използваме рециклирана пластмаса в направата на този продукт ние изразходваме по-малко сурови материали и намаляваме негативното въздействие върху околната среда, докато вдъхваме живот на вече използвани материали. Долен шкаф за вградена фурна/мивка/чекмедже, ниско: Като използваме дървените стърготини и отпадъчната дървесина в направата на този продукт ние се възползваме от цялото дърво, а не само от стъблото. По този начин се грижим по-добре за наличните ни ресурси. Ние се стремим да въздействаме позитивно на планетата. Поради тази причина до 2030 искаме всички материали използвани в продуктите ни да са рециклирани, възобновяеми и добити чрез отговорни начини. Чело за чекмедже, ниско: С използването на възобновяеми материали като влакна от дървесина в този продукт, избягваме употребата на изкопаеми горива или невъзобновяеми материали. Ние се стремим да въздействаме позитивно на планетата. Поради тази причина до 2030 искаме всички материали използвани в продуктите ни да са рециклирани, възобновяеми и добити чрез отговорни начини.