Публикувано на: Пон Май 18, 2015 4:53 pm\nК'о да си говоря наизуст, като ти дори не четеш това, на което правиш коментар\nЗащото читателите ще минат през анифеса, ще си свалят нещата, а дали ще погледнат източника, след като вече има някой, който им е предоставил всичката информация на готово?\nМного хора имат регистрация в анифеса само за да имат достъп до иначе заключените раздели, а нямат нито едно мнение във форума.\nА въпросните "келеши" във вебокса не правят нищо по-различно от анифес субтитьорите, които пишат тайминг: еди-кой-си, а таймингът реално е на суб групата, от която са превеждали Или "автор на резюмето: еди-кой-си", когато всъщност е копнал резюмето от MAL и го е превел mot-à-mot\nДа, факт, най-големите "крадци" са в раздел субтитри :Д\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 5:08 pm\nЕй тука вече генерира хейта\nЖалко... Не разбират, че ти се храниш от него.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 5:12 pm\nАз казах каквото имам да казвам и повече няма да коментирам.\nКой разбрал - разбрал, кой не е - да пита някоя стена,\nзащото се убеждавам, че те разбират повече...\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 7:34 pm\nЕ, аз съм в горната декада.\nВтората магистърска теза я защитих преди две години и нещо, но ако искаш, мога да ти казвам Хавлии-семпай.\nТова, което все още не разбираш, е защо раздел на този етап е безсмислен. Реално всички, които сте "за" новия раздел слагате каруцата пред коня. И аз, както и няколко други човека, се опитахме да ви обясним, че branch-ването става, когато вече има ясно изразена тенденция, че тези теми могат да направят собствен раздел.\nА това, което вие не разбирате, е, че тази тенденция не е задължително да става настолна, за да се развива един форум. Както виждате - формулата от миналото явно не работи. За справка, вж. потребителите онлайн по всяко време на деня. Правил съм раздел от една въшлива тема за проба и само 6 месеца по-късно вече имаше 70-80 нови теми.\nВторо, вече се дискутира и че направата на нов раздел не ви гарантира популярността.\nНе отричам. Но и пробата нищо не коства.\nСамо дето това са половината от потребителите дето гледат въпросните букви.\nСега ти леко се изхвърляш.\nНе ми вади думи от устата. Пак ще обясня, че писането на субтитри не е като шиенето на гоблени. То доставя кеф само по себе си, но когато стигне до повече хора, ефектът е по-голям. А ако на някой случайно му се отрони едно "Браво" от устата, удоволствието е пълно. Но тъй като последното рядко се случва, преводите в повечето случаи се правят за начесване на крастата, а не на егото.\nНай-малкото той не е длъжен да го прави и да откликва на всяка приумица на някой, който си прехвърлил проекта на друг и аре моля те смени автора, да си е едитва другия. Както и никой не му благодари за всичките тонове техникъл стъф. Нито някой му благодари за всички неща, които качва (освен Eien Ryuu ). Въобще това да си "деен член на обществото" явно също не означава нищо и той е задължен да го прави. А вие му плащате в opinion dollars.\nПо същата логика - ако не намира причина да го прави, да спре да го прави. Преводачите също ги плюят - къде с основание, къде без, и всеки си решава дали си заслужава да си къса нервите. И за двата вида дейност заплащането е в една и съща валута. Везните ги накланя личната мотивация, не чуждото мнение.\nЩо един път не се поставиш в обувките на Сабята преди да го плюеш и да видиш как изглеждат нещата от неговата гледна точка?\nАз съм в неговите обувки вече близо 10 години като администратор на най-големия сайт за азиатско кино у нас. Много добре знам какво е да местиш стотици теми и да се разправяш с разни... хммм, хора, за щяло и нещяло. Но това не е всичко, което се изисква от теб. Досега избягвах темата, защото не искам да излезе, че си го меря с него или нещо подобно. Не съм дошъл в Анимеса специално за да го дразня. Не, всъщност нямам нищо против човека, защото извън форума не знам нищо за него. Може да е най-големият пич и добряга в квартала. Може да се занимава с благотворителност или да членува в организация с идеална цел. Това си е неговият личен живот и ние не го коментираме тук. Решенията му като мод и представител на екипа са друга бира.\nНе разбирам накъде биеш с тази констатация, затова ще се въздържа от коментар, докато не ми обясниш.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 9:01 pm\nСлед това изказване ще ме е срам даже да разговарям с теб.\nНещо пак заобикаляш нещата, така че на теб да са ти угодни.\nПитам трябва ли да искам разрешение за нещо пуснато публично в интернет?\nДори бях добричък и слагах линковете към сайта им, а не ги свалих и качих в Dox, например.\nПо този начин няма как да им спадне посещаемостта на сайта, повярвай ми.\nОчевидно е че с малоумни твърдоглави дебили няма смисъл да се спори. Накрая няма да се сдържа и ще ви кажа малко по-груби думи, с риск да бъда баннат този форум с ограничени модератори. Поне за едно ви признавам - можете да извъртате думите на хората.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 10:21 pm\nако искаш, мога да ти казвам Хавлии-семпай.\nАко те влече А за магистратството - честито, аз след първата се отказах да се занимавам с българското висше образование, ама имало и хора с неумиращ идеализъм...\nЗа справка, вж. потребителите онлайн по всяко време на деня.\nYeah, ама когато Транса пусне тема за някакъв евент и я сподели във фесбоклука, дали форумът не се пръска в един момент. За това и споменах нещо за рекламата.\nПак ще обясня, че\nОтдавна съм свикнала с това, че каквото ти обясняват хората и каквото наистина мислят хората, са две коренно различни неща.\nА ако на някой случайно му се отрони едно "Браво" от устата, удоволствието е пълно.\nТ.е. ако бравото е от устата на колегите субтитьори, то не е пълно удоволствието, макар че те най-много могат да оценят буквите и труда ти?\nПо същата логика - ако не намира причина да го прави, да спре да го прави.\nСъмнявам се да е модератор само за да угажда на приумиците на някого и едва ли е такъв слабист, че заради приумиците на същите хора да се откаже, след като и без тях върши доста друга дейност.\nНо това не е всичко, което се изисква от теб.\nИ така и не разбрах от цялата тази тирада какво прегрешение е направил той в твоите очи, че да не е всичко, което се изисквало от него.\nНякога да е банвал някого без предупреждение? Да е банвал някого без да е нарушил правилата на форума? Да не е отвръщал като човек, когато се е говорело като човек с него? Излиза, че само защото Сабята си отстоява мнението и не можете да го надцакате в спор и за това е виновен за всичките ви проблеми. Но Сабята не е Всевишния и той има абсолютно същите права като модератор както и другите зелени. А на теб като администратор на форум би трябвало това да ти е пределно ясно.\nНе разбирам накъде биеш с тази констатация\nКъм един по-горен пост:\nНе виждам причина някой от бъдещите преводачи на манга да не е пионер в това отношение и да предизвика дискусия в темите за бг превод... ако ще се ползват с толкова голям интерес.\nзащото все пак по твои думи пробата нищо не коства.\nМи аре у лево тогава, а после ходи и тръби лицемерно, че някой друг бил ограничен :Д По-добре да не знаеш, че половината ти роден език е пълен с турски думи, иначе ще се самозастреляш с резана пушка.\nОчевидно, след като сте от един форум, където те също разпространяват нещата си. Хиляда пъти даде пример със замунди и пр.: еми ако хората, чийто превод ъплоудваше там, също си ъпваха нещата там, сигурно щеше да има проблем, да.\nНай-малкото като ще ползвате чужд труд за своя изгода, поне си правете сметка къде го рекламирате.\nОчевидно е че с малоумни твърдоглави дебили няма смисъл да се спори.\nПосле пак ше дойде някой да разправя, че Сабята банвал безпричинно\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 10:58 pm\nТи имаш ли представа колко труд отива за един качествен превод бе, темерут?\nСамо това ли правят преводачите? Шляпват превод на резюмето и си крадат тайминга?\nЗа пореден път показваш, че обсъждаш тема, в която ти липсват и минималните компетенции.\nПо-тъпи доводи, с които да си избълваш злобата, не можа да измислиш, честно.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 11:02 pm\nаз след първата се отказах да се занимавам с българското висше образование, ама имало и хора с неумиращ идеализъм...\nРаботата го изискваше, не съм такъв мазо... пардон, идеалист.\nYeah, ама когато Транса пусне тема за някакъв евент и я сподели във фесбоклука\nYeah, ама каква полза, като се случва два-три пъти в годината?\nИ да, и не. Те често го правят по навик или от куртоазия. Най-безпристрастно може да те оцени само зрителя, защото субтитрите се правят за него, а не за преводачите. При него няма колегиалност, няма табута. Или му харесва, или не.\nи не можете да го надцакате в спор\nМоля ти се. Аз мога да кажа, че Пъпъла и Васто поне на два пъти те контрираха с разумни доводи, но ти успя да им го върнеш, като се извъртя ловко и им наби канчетата, защото прибегнаха към лични нападки и по този начин сринаха собствената си теза. Това значи ли, че си ги надцакала? Не, по-скоро сами са се прецакали, а ти само им го подчерта доста красноречиво.\nКакво исках да кажа с цялата тирада ли? Съмнявам се, че ще ти прозвучи убедително, каквото и да кажа, та се чудя заслужава ли се да се пробвам? Каквото съм казал досега, дошло ми е от сърце, така съм го почувствал и смятам, че е правилно. Ти самата каза по-горе, какво ти обясняват хората и какво мислят, са две различни неща. Още повече обсъждаме човек, който дори не взима участие в спора, така че се запитах аз какво правя още тука? Образно казано, и на двама ни ни харесва да сме отгоре, така че няма да стане да се разберем.\nП.П. Разделът тука няма да го бъде, затова се направи другаде. Дали ще излезе нещо от него, само времето ще покаже.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 11:13 pm\nСемпай виж, ква си... И зарад тебе колко хора ще посече Сабята, просто защото не са достатъчно висок левел,а на него не му пука от това.\n>Отдавна съм свикнала с това, че каквото ти обясняват хората и каквото наистина мислят хората, са две коренно различни неща.\nНормално пазиш козовете за последно, ако през това време можеш да булшитнеш другия са бонус точки.\n>Т.е. ако бравото е от устата на колегите субтитьори, то не е пълно удоволствието, макар че те най-много могат да оценят буквите и труда ти?\nЧесно прочетох саботьори.\n>Някога да е банвал някого без предупреждение? Да е банвал някого без да е нарушил правилата на форума? Да не е отвръщал като човек, когато се е говорело като човек с него? Излиза, че само защото Сабята си отстоява мнението и не можете да го надцакате в спор и за това е виновен за всичките ви проблеми.\nГрешно го разбираш. Нямаме абсолютно нищо против него.Даже е доста свестен, но го използваме като персонификация на статуквото.Реално не се борим срещу него, а срещу несправедивата ситема.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 11:27 pm\nНадявам се целта да е оправдала средствата\nПолза за него, че си рекламира събитията. А и мен ако питаш он отдавна е забравил за форума. Което поначало обезсмисляше цялата дискусия, но пък не е като да ми беше скучно.\nзащото прибегнаха към лични нападки и по този начин сринаха собствената си теза.\nТо това беше и целта по начало :Д Не че моите доводи за мен не са си на място, просто мен не ме грее дали ще надцакам някого. Пък и защо да го правя, те eventually и сами доказват, че им е слаб фарма, след като си изпускат нервите. Да, прав си, сами се прецакаха и по-забавното е, че продължават да се прецакват.\nОбразно казано, и на двама ни ни харесва да сме отгоре, така че няма да стане да се разберем.\nСъс Сабята ли? Очевидно, но това прозвуча малко kinky. В интерес на истината той на по-задните страници обясни, че единственото, което му е по силите, е да отправи предложението към админа, ама останалите бяха прекалено заети в ролята си на негови ангели-хранители, за да обърнат внимание\nA propos, това че те контрирам не означава, че не смятам, че имаш известна правота.\nа на него не му пука от това.\nНа мен още по-малко, това си е техен проблем Да не са прибягвали до ad hominem.\nДаже е доста свестен, но го използваме като персонификация на статуквото.Реално не се борим срещу него, а срещу несправедивата ситема.\nК'ви сте ренегати :Д Да, може и да си прав, но бидейки троллващия м/а/стър, няма да ти взема с лека ръка думите.\nПубликувано на: Пон Май 18, 2015 11:53 pm\n>На мен още по-малко, това си е техен проблем Да не са прибягвали до ad hominem.\nРазбира се, че ти си виновна. Какво очавкаше след като ги trigger-на? Ако си честна ще признаеш, че не се чувстваш засегната и тези няколко случайни коментара образували се в следствие на неволно напрежение и чувство за дълг не те обиждат и може да не се дава почивка на притежателите на тези никове.\n>К'ви сте ренегати :Д Да, може и да си прав, но бидейки троллващия м/а/стър, няма да ти взема с лека ръка думите.\nРазбира се. Ти си решаваш дали да си предубедена или не, но искам да се знае, че ние всъщност се борим за развитието на това изкуство което толкова обичаме и искаме всички да работим заедно в бъдеще.Нападките служат за сближаване, защото е естествено да си малко по груб тези които са ти най-близки, защото ти пука за тях.\nПубликувано на: Вто Май 19, 2015 12:03 am\nда не се дава почивка на притежателите на тези никове\nUnfortunately, that's not up to me to decide.\nвсъщност се борим за развитието на това изкуство което толкова обичаме и искаме всички да работим заедно в бъдеще\nТи и сам не си вярваш\nP.S. Оп, май пропуснах някого\nТи очевидно нямаш, защото едва ли досега си правил субтитри от нулата :Д\nТи го каза Аз само дадох пример какво правят, а дали само това правят - not sure, но малко ми звучиш като гузен негонен бяга.\nИ после аз кривя думите на другите\nПубликувано на: Вто Май 19, 2015 12:46 am\nНе е гузен негонен бяга.\nНапротив, страшно обидно ми е. Всеки свестен преводач поне прави корекции по тайминга,\nпише си собствено резюме, което да апелира повече от едно тъпо преведено от МАЛ,\nи по-важното - прави адекватен превод, който да е разбираем за българския зрител\nи който най-често е по-издържан стилистично и с по-естествен изказ от английския.\nТова поне е част от нещата, които аз правя. А това, че ти омаловажаваш труда и мисълта,\nкоито влагам в тоя процес, като заедно с всички преводачи тук ме слагаш под един знаменател\nс тийновете от вибокс, които още не са дораснали да имат нормален изказ на български,\nпак повтарям, за мен е жестока обида и най-малкото неуважение към положен труд.\nЗа разлика от някои, аз смятам, че имам основанието да съм заслужил такова.\nНо това така или иначе няма общо с темата, която отдавна дерайлира и се заби в безсмислен спор.\nОт двете обръщения към теб, които си позволих, се надявах просто да спреш да обиждаш незаслужено.\nСъмнявам се обаче, че ми се е получило.\nПубликувано на: Вто Май 19, 2015 8:07 am\nАко всичко това е вярно, то няма за какво да се обиждаш, защото не е насочено към теб лично, а към тези, които го правят. Т.е. към не-"свестните" преводачи.\nКолкото до тайминга, никой няма да седне да прави нов тайминг, при положение, че вече има готов. Независимо какви корекции правиш, таймингът си остава на групата, която го е правила. Това е все едно аз да ти взема аватара и да му туря един розов hue и после да кажа, че аз съм го правила.\nРезюмета съм виждала в дискусии достатъчно, току-преведени или от youtube видео, или от MAL, или примерно в тази конкретна тема - преведено от AniDB.\nА за въпросния издържан стилистично и естествен изказ и сам не си вярваш. На рандъм принцип отварям в събс раздела тема - Owari no Seraph - нещо, което дори не следя и вътре поне един човек на първа страница е казал, че преводът е дървен.\nА ако ти е толкова ниско самочувствието, че да правиш субтитри, за да си го качиш, да се чувстваш обиден, когато някой си има собствено мнение и на свой ред да обиждаш (hypocrisy much?), то уважение за това не се дава. Най-много можеш да получиш съжалението ми. Въобще всичките ти обръщения биха накарали страничен човек да се замисли кой по-точно от двамата е злобен.\nЯсно е, че дискусията drift-на в друга посока. Както винаги става, защото в този форум субтитрите са наболяла тема и нямаше как да не се очаква такова развитие. Но и това не е толкова офф-топик, защото именно ентусиастите от събс раздела са най-много желаещите да се ориентират към мангата. Което кара да се замислиш, тия хора ако по същия начин превеждат мангите, както и аниметата, дали е добра идея?\nПубликувано на: Вто Май 19, 2015 9:27 am\nСъс Сабята ли? Очевидно, но това прозвуча малко kinky.\nЗа какъв ме вземаш Аз за тебе говорех.


Скокът на цените на свинското е спекулативен - News.bg\nНяма основание за поскъпване на цените на свинското в магазините. Това заяви Пейо Майорски от Асоциация за защита на потребителите пред Нова тeлевизия.\nМесното производство на свинско е засегнато от свинската чума. Голяма част от консумацията на свинско месо у нас е внос и няма основание то да поскъпне, подчерта той. Вносителите изкуствено и спекулативно вдигат цените на свинското месо според него.\nМайорски призова вносителите да бъдат малко по-скромни в печалбите, които се опитват да генерират. И от комисията за стоковите борси и тържища са категорични, че няма основание за поскъпване на свинското. Вече се наблюдава изравняване на цената на едро и на дребно.\nЗа Коледа не трябва да има промяна в цената на свинското месо, категорични са от там. От Асоциацията на свиневъдите са категорични, че съвсем обективно е да се повишат цените на свинското месо. В следствие на африканската чума около 20% от свинепроизводството е унищожено. Иначе страната ни произвежда 50% от свинското месо, което се потребява у нас.\nна 05.10.2019 в 10:48:50 #1\nПейо Майорски е глупав и не знае че Китай, Европа (включително България) и Африка изклаха половината си прасета заради чумата. Нормално е цените са се качват в един свързан свят. А ако светът не беше свързан, свинско въобще и нямаше да има. Но българите поне с разбирачи по икономика и за тях всичко е "спекулативно"\nНачало / Икономика / Скокът на цените на свинското е спекулативен


Солени печива – I Love Our Dream\nАрхиви на категория: Солени печива\nБосилек! Цялата градина е в босилек. Вярно, че много го обичам и си умирам за песто, но тази година май малко прекалих. Бях решила, че ще засадя навсякъде, че да има много и да не го чакам да се събере повече за да си направя песто. Ок, всичко стана по план. Засадих навсякъде, стана многоПродължете с четенето на „Чеснови рулца с босилек“\nПубликувано отiloveourdreams 30.07.2014 07.02.2016 Публикувано наВегетариански, Солени печиваЕтикети:босилек, ролца с песто, чесън, pesto rollsОставете коментар на Чеснови рулца с босилек


Важна проверка за "трикольорите" - Информационна агенция ПИК\nБългарският национален отбор по футбол ще направи генералната си репетиция преди 1/2-финалния бараж за Евро 2020 срещу тима на Унгария. Днес "трикольорите" ни приемат състава на Беларус в контролна среща, която ще се играе на "Васил Левски" от 17:00 часа.\nСелекционерът на тима ни Георги Дерменджиев ще има последна възможност да провери качествата на определени играчи, на които може да разчита на 26 март, когато е двубоят с Унгария.\nДнешният ден не попада сред официалните дати на ФИФА за провеждане на мачове на национално ниво тази година и поради това Дерменджиев няма да може да използва част от основните футболисти на представителния ни състав.\nВъпреки това, проверката може да даде насоки за състоянието на тима ни във важен момент.\nКакто е известно нашите национали след около месец ще се нуждаят от 2 успеха като домакини в директни футболни елиминации, за да вземат мечтана квота за Евро 2020.\nГеорги Дерменджиев с важно изказване за Индиана Василев\n"Индиана Василев от Астън Вила е имало запитване от...\nЯсен е разширеният състав на България за проверката с Беларус\nСелекционерът на българския национален отбор Георги...


Докосване до децата - ИК "Труд и право"\nНамалете темпото само за три минути, за да се докоснете до мъдростта на децата. Струва си да се вслушате в думите им. Група от професионалисти задали на деца от 4 до 8 години въпроса: „Какво според теб значи ЛЮБОВ?“ Отговорите, които получили, били по-смислени и по-дълбоки, отколкото някой е можел да очаква. Вижте и кажете какво мислите: „Когато баба получи артрит, тя не можеше повече да се навежда и да си лакира ноктите на краката. Оттогава дядо прави това вместо нея винаги, дори след като и той получи артрит на ръцете. Това е любов.“\nНоел – 7 години\n„По време на моя рецитал по пиано, когато излязох\nна сцената, много се страхувах. Видях колко много хора има в залата! Всички ме гледаха. И видях татко, който ми махна с ръка и ми се усмихна. Той беше единственият, който направи това. Повече не се страхувах. Това е любов.“\nСинди – 7 години\nИ финално. Писателят и преподавателят Лео Баскалия разказва за един конкурс, в който трябвало да журира. Задачата на конкурса била да се определи най-грижовното дете. Победителят било едно 4-годишно момченце, чийто възрастен съсед наскоро изгубил съпругата си. Когато видяло, че мъжът плаче, малкото дете отишло в двора на господина, покатерило се в скута му и останало седнало там. Когато се върнало при майка си, тя го попитала какво е казало на съседа, а малчуганът казал: „Нищо, само му помогнах да си поплаче.“


Когато човек е здрав и спокоен, че е сърдечен ритъм синусовый с сърдечната честота е от 60 до 90 удара в минута. При това тялото е в състояние бързо да се възстанови синусовый ритъм и пулса при тяхното нарушаване. Ако същото нарушение на сърдечния ритъм постоянно, а също така има и други неприятни симптоми като недостиг на въздух, виене на свят, слабост, то това е повод за безпокойство.\nЗащо се променя ритъмът на сърцето?\nИзмерване на сърдечната честота при аритмия\nПатологично промени характера на сърцето могат да:\nФункционални, „несердечные“ причини:\nнарушаване на работата на нервната, на ендокринната, храносмилателната системи;\nНарушения на сърдечния ритъм възниква в случаите, когато електрическите импулси работят правилно.\nСинусова тахикардия — пулс до 160 уд./мин., синусовый фигура се запазва. Временно може да бъде причинено от стрес, силни кафе, физически упражнения. При този ритъм се връща към нормалното след прекратяване на данни фактори, а тахикардия не се предизвиква неприятни усещания. В противен случай подозират патология.\nСинусова брадикардия — сърдечната честота до 60 уд./мин., синусовый фигура се запазва. Рядък пулс нормално състояние за спортисти. Ако човек се нетренирован, брадикардия може да бъде причинена от заболявания на щитовидната жлеза, черния дроб, вируси.\nПароксизмальная желудочковая тахикардия — приступообразное учестен пулс до 170 уд./мин., тахикардия с нарушение на синусового ритъм. Към този вид аритмии включват и экстрасистолия, трептене камерна, мерцательная аритмия.\nАтриовентрикулярная блокада — СЪРДЕЧНИ пада до 20-40 удара в минута, човек се чувства силна слабост, виене на свят, в близост до загуба на съзнание.\nДиагностициране на аритмию може при извършване на ЕКГ (електрокардиограма). При него се анализира редица специални параметри, както и на честотата на сърдечния ритъм. Честота на ударите на сърцето също може да се измери себе си. Трябва да се намери пульсирующую артерия, от вътрешната страна на китката или на шията под челюстта, и бройте пульсирование за 15 секунди, а след това тази стойност се умножава по 4. Ако пульсирование неравномерно, това е по-добре да измерение в рамките на една минута. По-сложен и прецизен метод за измерване на такъв: включване на хронометър, отсчитать 15 удара на пулса, изключете хронометър и разделят 900 на полученото в секундомере брой секунди.\nPrevious articleПсихологически причини аритмии\nNext articleСлабост при аритмия\nКато лекарство за аритмия хората често използват "Манастирски чай". Това е бране на екологично чисти билки, които се отглеждат и се събират в манастира....


Представяне на пътеводителя „Родопи - в търсене на корените“ в Пловдив | Аз чета\nПредставяне на пътеводителя „Родопи – в търсене на корените“ в Пловдив\nул. “Отец Паисий” 5 - Пловдив\nул. “Отец Паисий” 5\nПланината крие своите тайни в легенди и митове, в човешки истории и съдби. Родопите са любимо място за туризъм, но и планински регион със своите предизвикателства. Авторите на книгата Гавраил Гавраилов и Александър Караджов имат родови връзки в планината. По същия начин се чувстват главния редактор Георги Палахутев и повечето сътрудници в този вълуващ проект – Асен Салкин, Емил Паралингов, Анна Пелова, Надежда Савова. Книгата излиза на три езика- български, руски и английски. Издава я Меркурий Комерс 97–Добрич.\nВ книгата се описват основните пътища и трасета в планината от гледна точка на историята, темите и символите в местния начин на живот, както и възможностите за бъдещето. Акцентира се върху характерните ценности на родопчани – гостоприемството, религиозната толерантност и уникалните местни обичаи. Планината ражда талантливи и предприемчиви хора, които развиват устойчив туризъм. Книгата е посветена на тях и ще бъде представена в Пловдив на 16 април от 19 ч. във “Vino Culture”, ул. “Отец Паисий” 5.\nРевю за „Родопи – в търсене на корените“ вижте тук.


Волейболистките с едно място напред в европейската ранглиста | ВарнаДнес\n18 декември 2018, 12:25 18 декември 2018, 12:25 Иван ИвановLeave a Comment on Волейболистките с едно място напред в европейската ранглиста\nЖенският национален отбор по волейбол се изкачва с едно място в обновената ранглиста на Европейската конфедерация. Съставът, воден от селекционера Иван Петков, заема осмо място с 232 точки, колкото има и тимът на Полша. На седма позиция е Белгия с 238.\nЛидер е световният и европейски шампион Сърбия с 294 точки. Второто място е за Холандия с 288, а на третото е Италия с 278, колкото има и Русия. Топ 10 допълват Турция (5), Германия (6) и Чехия (10), съобщава официалният сайт на БФВ.\n„Лъвиците“ изпращат една отлична 2018-та година, в която последователно спечелиха Европейската лига и Турнирът на претендентите за място във Волейболната лига на нациите през 2019-та, а впоследствие играха силно и на Световното първенство в Япония. /БГНЕС\n19 януари 2019, 10:14 19 януари 2019, 10:14 Юлияна Павлова\n6 декември 2021, 12:02 Юлияна Павлова


Събират дарения за трактор за отец Иван на изложба в Хамбург | Клуб 'Z'\nОт години д-р Христо Алексиев организира филантропи в Германия за каузата Нови хан\n07.03.2015, 11:28 ч.\nПосетители на изложбата разглеждат с интерес хартиеното изкуство на Даниела Тодорова. Снимки д-р Христо Алексиев\nОт няколко дни в галерията на Сената на Хамбург има благотворителна изложба с творби на български художници за набиране на дарения за трактор за стопанството на отец Иван в монтанското село Якимово.\nИзложбата е организирана от българина филантроп д-р Христо Алексиев, хирург, който живее в Хамбург и от години инициира различни акции в подкрепа на приюта в Нови хан. Докторът е събрал общност от приятели - българи и германци, които е запалил за каузата.\nВ началото на ноември известният германски журналист Клаус-Петер Ликфелд и популярната в цял свят с хуманитарните си фоторепортажи Андреа Кюнциг посетиха Нови хан и Якимово, за да направят репортаж за отец Иван и социалния му проект . С тях бяха и режисьорът Теес Клан и българската журналистка Светлана Стоева. Те подготвят пълнометражен домументален филм за отец Иван. “Имаме 9 часа записи, преведохме всички интервюта и през април или май ще представим филма", - каза пред Клуб Z д-р Алексиев.\nРепортажът и филмът ще бъдат излъчени във водещи германски медии. Целта е отново да се информира обществеността в Германия за каузата “Нови хан”, за да се включат още дарители.\nЗа журналистите Клаус-Петер и Андреа Нови хан е лична кауза от 2010 г., когато двамата за пръв път посещават приюта и публикуват репортаж, който трогва хиляди германци.\nЖурналистът Клаус-Петер Ликфелд и бизнесменът Волфганг Брийст на изложбата.\nМеждувременно Клаус-Петер Ликфелд и Андреа Кюнциг любезно предоставиха репортажа си специално за сп. “Клуб Z” и той беше публикуван в броя от декември 2014 г.\nПо време на посещението си групата от Хамбург разбра, че стопанството на отец Иван в Якимово, където живеят 160 от неговите питомци, разполага само с един стар трактор, и решиха да купят нов.\n“Да, признавам, звучи необичайно художници да събират пари за трактор, - смее се д-р Алексиев, - но това беше само формалният повод. Идеята е обществеността в Хамбург да се ангажира по-активно с помощ за приюта.” Разходите по откриването на изложбата са поети от д-р Алексиев и съпругата му.\nЗалата на Сенатската галерия на Хамбург е предоставена за безплатно ползване за каузата.\n“Не ми се наложи да уговарям някого от сенаторите, помогна ни управителят на галерията Герд Хайде, Клаус-Петер е негов приятел и не беше трудно да го убеди”, - обясни д-р Алексиев. - Герд е около 70-годишен художник, но много активен човек. В тази галерия не само се излага изобразително изкуство. Там има постоянно действаща “Историческа работилница”, в която се разглеждат различни проекти и се организират творчески срещи.”\nВ момента в галерията са изложени творби на Божидар Димитров, който вече е известен на средите в Хамбург. Интересни са и творбите на Даниела Тодорова, която е учила хартиено изобразително изкуство в Япония и има награда от японското правителство. Със свои платна участва и Иван Костов от Стара Загора, който заедно с жена си има галерия в родния си град. Художниците са решили половината от приходите от изложбата да отидат за закупуването на трактор за Якимово.\nПлатно на Божидар Димитров на изложбата.\nНа откриването присъства и д-р Виолета Караиванова, асистент на почетния консул на България в Хамбург, който е германец – проф. д-р Герд-Винанд Имайер.\n“Доктор Имайер е много влиятелен човек в Хамбург. Двамата с жена му са много активни и са големи радетели на популяризирането на България и българщината в града. На приема в консулството по случай националния празник 3 март г-жа Имайер беше приготвила боб чорба”, разказа д-р Алексиев.\nХартиеното изкуство на Даниела Тодорова.\nНа откриването на изложбата присъства и Владислава Вьорман, българка, омъжена за германец.\n“Владислава е една много ерудирана и активна българка тук в Хамбург. Куратор е на много успешни изложби на художници от родния й град Варна. Тя направи също и превода на филма за отец Иван... Двамата със съпруга й Размус Вьорман са активни меценати и поддържници на изкуството от България”, сподели докторът.\nВладислава Вьорман разговаря с посетители на изложбата.\n“На вернисажа на 3 март се продадоха някои творби. Представихме художниците и социалния проект на отец Иван. На закриването на 8 април ще експериментираме с нещо, което не сме правили досега – търг на изобразително изкуство”, каза още д-р Алексиев.\n“За филма други германци вече ни изпревариха. В най-голямата държавна телевизия тук NDR (телевизията на Северна Германия) беше излъчен репортаж за отец Иван”, каза д-р Алексиев.\nВ групата продължават да работят по различни проекти, свързани с Нови хан. Планира се изпращането на едно момиче, отличничка от приюта на отец Иван, да следва със стипендия в Германия. “Синът на отец Иван, Отец Григорий е набелязал и други деца, които се учат успешно, но още са малки”, обясни д-р Алексиев.\nМногогодишно приятелство свързва отец Иван с д-р Христо Алексиев.\nБългаринът няколко пъти посещава приюта и организира благотворителни акции в Германия.\nОт групата приятели на Нови хан на откриването на изложбата присъстват журналистът Клаус-Петер Ликфелд и бизнесменът Волфганг Брийст, който пристига от Индия, където работи по друг благотворителен проект.\nВИДЕО: Репортажът на NDR за отец Иван.\n1 – Журналистът Клаус-Петер Ликфелд и бизнесменът Волфганг Брийст на изложбата. Снимки: д-р Христо Алексиев.\n2 – Владислава Вьорман разговаря с посетители на изложбата.\n3 – Волфганг Брийст разказва на посетители за срещата си с отец Иван.\n4 – Посетители на изложбата разглеждат с интерес хартиеното изкуство на Даниела Тодорова.\n5 – Многогодишно приятелство свързва отец Иван с д-р Христо Алексиев. Българинът няколко пъти посещава приюта и организира благотворителни акции в Германия.\n6 – Платно на Иван Костов от изложбата.\n7 – Хартиеното изкуство на Даниела Тодорова на изложбата.\n8 – Платно на Божидар Димитров на изложбата.\nMnogo se radvam. Dano da se syberat pari za traktora. Oteca e mnogo deen chovek. Dano se vyztanovi sled katastrofata. Pozdravi Ina Delcheva-Mehringer\nПатриарх Неофит отиде при отец Иван в Нови хан\nОтец Иван щял да иска помощ от министър за сираците


Арианският събор във Филипополис (343 г.) Йеродякон Петър Граматиков Книги онлайн книжарница\nАрианският събор във Филипополис (343 г.) - Йеродякон Петър Граматиков\nАрианският събор във Филипополис (343 г.)\nФормат в мм.: 115х170\nИздател: ИК "Кама"\nВ днешните български земи едновременно (в 343 г.) се провеждат два църковни събора - Сердикийския (в днешна София) и Филйпополския (в дн. Пловдив). Те отразяват много остро противоречията в религиозно отношение на отделните региони на Римската империя (източни срещу западни епископи). В основата на противоборството, породило организирането на контрасъбора във Филипопол, стои ариянската ерес. Тя отхвърля една от основните, най-важни църковни догми - за двуединството на Бог-отец и Бог-син, и съответно отхвърля Светата Троица.\nРелигиозните спорове се усложняват от противоречия, породени от различни тълкувания на правата на отделните провинциални църковни събори и органи да налагат и отменят наказания на свещенослужители.\nВ такъв исторически контекст концентрира вниманието си авторът на предлаганата книга. Той съсредоточава интереса си върху контрасъбора във Филипопол. Очертава се същността на противоречията; показано е настъпването на ереста и съответно - съпротивата срещу нея. Реконструирани са конкретните детайли на събитието. Оригиналът на текста е защитен като теза в Православния богословски институт на Вселенската патриаршия в Женева.\nИзбраният от автора подход и към изложението като цяло, и към структурата на текста, позволява събитията да бъдат показани в тяхната динамика и обрати. Това придава подчертана раздвиженост на изложението. Независимо от спецификата на разглежданата проблематика в характера на привежданите исторически свидетелства авторът успява да направи своя текст достъпен и занимателен за една по-широка публика. Книгата е интересен прочит на събития от историята на християнството в българските земи през противоречивата следконстантинова епоха.\nCopyright © 2010 iKnigi.com . All Rights Reserved. Арианският събор във Филипополис (343 г.) Йеродякон Петър Граматиков


За "Добрите момчета, лошите момичета" на Йордан Костурков — Vladimir Yanev PlovdivLit\nЗа "Добрите момчета, лошите момичета" на Йордан Костурков  4.86 / 5\nСериозен факт в съвременната българска проза, книгата му представи писател, отдавна овладял “занаята”, вече достигнал до майсторство, в което житейските натрупвания и художественото можене намират израз в реалистика от по-особен тип. Творбите следват класическите насоки на епическото с обстоятелствена деликатност. Имам предвид, че зад външното придържане към фактическото в тях прозират екзистенциални глъбини, в които писателят не ни въвежда като всезнаещ гид. Къде директно проявяващ се и заявяващ за своите намерения (и за пропаданията им), къде представено по-завоалирано, повествователят сякаш сам е объркан от житейските случвания и разноаспектността на осмислянията им. Затова той може внезапно да спре разказа, за да го остави незавършен и странно отзвучаващ в читателското съзнание. Може да притури към разказаната история втора, трета, че и още една, да “обърка конците” тъй, че да не се получи очакваното кълбо. Но какво от това? Ако е въпросът житейската прежда да се навива по един и същи начин – на кълбета, на кълбета – откъде ще дойде кълбовидната мълния?!\n„Вили, Клавдия, Емилия... На всички тях им се налага поне за няколко мига да спрат да вършат това, което искат или могат, или им се струва, че трябва – и да се заслушат в Гласа на разказвача. Този Глас с главно „Г” просто не можеше да остава повече в анонимност, той трябваше да се идентифицира по някакъв начин и да изиграе някаква роля.\nТози път Този Глас естествено се беше преселил в келнера. И не по липса на другиго. Но нека го чуем и ние, този може би мъдър Глас.\nКелнерът, който всъщност не беше келнер. Нито имаше жена, която да му говори едно или друго. Това, за слабите ангели, той си го бе адаптирал. Защото действително там бе ангел – и може дори да бъде наричан Ангел, а бе и дълбоко убеден, че няма мъж да не е ангел, слаб или силен, както и да го наричат.”\nВеднага ще кажа, че и тук, и в останалите творби не става дума за насоченост към постмодерното писане с неговата произволна асоциативност, твърде често продукт на неумението да се изгради солидна белетристична фактура, а за съзнателни аберации от жизнеподобието с неговото диктатурно изискване за еднозначна подражателност. Костурков следва принципите на художествената симултанност, която обхваща в едно различни времепространствени проекции. Оттук и особената енергия на текстовете му, които при своята естественост и на места заразяващи с модерното си сладкодумство, имат ненатрапчивата претенция да са повече от разказани истории. Аз лично намирам в тяхната организация отгласи от добрата школовка при достойни автори като Селинджър и Карвър, при които недоизказаността играе важна роля, без да се достига до енигматичност или до порочна безкрайност на възможните предположения. Тук ще вметна, че ако става въпрос да се търсят кусури на разказвачеството на Костурков, те са в прекалената на места обстоятелственост и в известния страх да не би читателят да се натовари с повече неизвестности отколкото би могъл да понесе, поради което му се дават видими и не толкова видими указания в каква посока би следвало да се движат интелектуалните му усилия.\nНо това е въпрос за по-продължителен разговор, а в случая по-уместно би било да се каже, че новите „носталгии” на писателя представят един умен, житейски и ерудитски изострен поглед към нещата от живота, винаги съдържащ повече отколкото си представяме, че е. Затова имам чувството, че самият автор се самоизненадва от ставащото в творбите му. Не че то е небивало фантастично, че звучи гротескно или като зла измислица, но това „ставащо” вече се задвижва от иманентните енергии на герои, освободени от диктата на авторовата преднамереност. В този смисъл предпочитаната в сборника „аз-форма” като че ли има двойствена природа – от една страна тя внушава някаква достоверност, автентичност, но от друга е явна играта (гаргарата) с елементарните представи за документалност и жизнена истинност. В един по-ясно доловим аспект това би могло да бъде илюстрирано чрез полуанекдотичния разказ „Хотел „Сердика”, в който изкушеното най-вече от лесните телевизионерства съзнание лесно тръгва по следата, че се изнасилва онази сервитьорка, която „се държеше така, сякаш не искаше да сервира”. Всъщност тук според мен не е важна историята сама по себе си, а отзвукът от нея у героя. Какво се оказва – той е един страхлив, ужасен от измъкването си от удобните ниши на животуването тип. Той обича ефимерните благини на битовото, но не е способен да отвърне на предизвикателствата на битийното. Възможно е да натоварвам историята с повече значения, отколкото тя може да понесе, но ми се струва, че повечето от героите на Костурков са такива – наглед нормални, далеч от кафкианските терзания, те са разстроени от загадките на екзистенциалното, плашат се от аномията на живеенето.\nТрудно е да се предположи с какво ще изненада в следващите си творби Йордан Костурков. Доколкото съм осведомен неговата насоченост е към романови творби, някои от които изглежда вече са завършени. Може би присъстваме на сбогуването на писателя с късите жанрови форми. Ако е така – това е талантливо приключване, което се нуждае от по-цялостно обзиране. Всъщност, за какво приключване да говоря, когато на добрите читатели тепърва предстои общуването с новите разкази на Йордан Костурков – общуване, което ще им донесе естетическа радост и екзистенциална изостреност на житейско-художествените възприятия. Затова нека поздравим автора – един от солидните съвременни български белетристи с поредното доказателство за таланта му. А тъй като аз го познавам от времето, когато беше изтъкнат лекоатлет от неособено лекоатлетическата Английска гимназия, ще си позволя да го тупна по потния гръб, когато за миг преминава покрай мен (цял живот все гърба му съм виждал!) и да му подвикна това, което май не е за подвикване пред тази аудитория, в която има толкова писатели: „Давай, Дана! Ти си най-добрият!”


Христо Порточанов отговори на Венци Стефанов - БГ футбол - Dsport.bg\nНачало Новини БГ футбол Христо Порточанов отговори на Венци Стефанов\ndsport.bg 05 Мар | 14:00\nПубликуваме позицията на Христо Порточанов без редакторска намеса:\nСинът на г-н Aпостол Aпостолов няма да бъде член на ИК на БФС и никога не е обсъждан този въпрос. Откога хората от малките градове и села са с по-малко права от тези в големите населени места? Многократно съм заявявал, да не се политизира избора на президент на БФС. Знам също, че почти всеки делегат има своите политически възгледи и убеждения, но също така трезво ще прецени за кого ще даде гласа си за президент на БФС. Нека не бъркаме децата, а и внуците ни в нашите отношения. Съединението прави силата, от това сега се нуждае футболът ни и това не е клише, това е отговорност.\nХристо Порточанов Венцеслав Стефанов БФС\nВенци Стефанов: Заги бе няколко месеца в неплатен отпуск, разбра...


Димитър К. Георгиев - Катърите на дядо Станко\nКАТЪРИТЕ НА ДЯДО СТАНКО\nГероите и събитията в този разказ са изцяло плод на въображението.\nПърво да ти кажа - от гагаузите съм. Не знам как точно е станало, чувал съм, че много отдавна било, за малко да ни потурчат. Гагаузите, както се знаят, били насилени да говорят по турски, но си запазили имената и християни останали. Турците не ги оставяли на мира и напирали да ги правят мюсюлмани. След една война тръгнали подир руснаците и стигнали до Бесарабия. Заселили се там, живели там, колкото живели, не им харесало. Земята раждала малко и се преместили отсам Дунава, в Добруджа. Полека-лека забравили турския, но в Черна, туй вече и аз го помня, макар хич да не хортувахме по турски, другите все ни гледаха изпод вежди и ни нямаха много вяра. Еле пък да се залюбят някои от местните с наша мома или ерген - големи разправии ставаха. Правят-струват бащите им, все гледат да ги разделят и младите рядко се случваше да се вземат.\nС катъри се белосвам, откакто се помня. Катърът е як като кон, не придиря много, лаком е и каквото му туриш в яслата - изяжда го. Тъй съм научен от тати - вземи си един катър и си гледай пашалъка. Защото за коне всеки припира, а на катъра рядко някой ще хвърли око. Моят дядо, бог да го прости, той почина в Черна, разказваше, че като бил млад, често през селото минавали войскари. Като мернат някой хубав кон и го вземат. Ей така, като едното нищо! За плащане дума не отваряли, най-много да оставят някоя изпосталяла кранта, дето бере душа и не я бива ни за каруца, ни за рало. А на катърите не посягали. Оттогава ний все катъри гледаме. Видиш ли катър нейде, да знайш, че чорбаджията му е от гагаузята.\nКато ни казаха, че ще ни изселват, беше есенно време. Като стигнахме с шлеповете в Тутракан, заваля сняг. Изпроводиха ни тука, в Райнино. Къщите на колонистите изтърбушени - нямат ни врати, ни прозорци. На покривите мишките си свили гнезда в сламата. Вънка спира да вали, вътре тече. Голям студ брахме и голям глад изкарахме, едвам устискахме да се запролети. Оземлиха ни с по четирийсе декара земя. Земята тука е богата, черна като катран и каквото и да бучнеш - вирее. Хубаво, ама военно време. Младите мобилизираха, а да орат и да сеят останаха жените и старците. Как да е, оживях, върнах се от фронта и се хванах за плуга. На власт вече бяха комунистите. Таман се позакрепихме малко и хоп! - ново двайсе! Почнаха да правят ТКЗС. Най-напред влязоха голтаците и Стоян Кръстев - най-богатият, с шестстотин декара земя. Чудна работа! - ще речеш, ама тъй беше. Къде с добро, къде насила натикаха ни в стопанството. От цялото село не склони само Акпунарлията.\nНо остави го него - на хората им мъчно! Много им се насъбра. От един тормоз в Румъния се отървахме, тука на друг налетяхме. Свиди им на хората всичко, ама най-жал им за конете. Преселецът коне гледа като децата си - гладен и жаден ще ходи той, ама конете му да са сити! Отсреща е къщата на Карадимчетата. Две жребчета имаше Стефан - очите ти да останат! Извежда ги той от дама, ще ги кара в текезесарската конюшня. Бърка в джоба си и ги зобѝ с жито от шепата си, а сълзите му се търкалят по страните. Жена му Дона се държи за дирека на портичката и вие на умряло. Той пуфти, скърца със зъби и попържа като говедарин. То да бяха османлии, да бяха руснаци, да бяха шваби, румънци - иди-дойди. Ама българи на българи да сторят такова нещо - бива ли! Ония, както разправяше дядо за едно време, вземали само конете, пък тия взеха нивите и с тях подбраха и конете, барабар с каруците и амуницията. И овцете взеха, и кравите, и... всичко, всичко! Дворовете ни опустяха. Останаха едните кокошки да ровят из торищата. То после излезе, че било за добро, от доброто кой бяга, ама откъде да знае човек. Даже Акпунарлията, и той, дето с три вола и един дръглив кон мъчи земицата си десетина години като частник, видя накъде отиват работите и сам си подаде заявлението. Пък тогава взе, че умря, завалията, и не дочака да се види кооператор.\nИнак, да ти кажа, и при мене не стана лесно. Дърпах се аз, чудих се, отлагах... Загубих си съня, ни ми се яде, ни ми се пие. Опротивя ми всичко, почнах да се муся и да се карам де с кого сваря. Среща ме Дялю, с него ергенувахме в Черна, лоша дума не съм чул от човека ни там, ни тука. "Добър ден" - рече и се спря да приказва, пък аз на нáпреки: "За тебе може, ама за мен - не е!". И го подминах, а той гледа подире ми и се чуди. На жената пък взех да опявам за щяло и нещяло, манджите ѝ взеха да ми нагарчат. Тя търпя, търпя, претегли ме на кантара си и тук ходи, там ходи - все покрай децата се върти. Вечер почна да си ляга при тях - дотам я докарах, да ги пази от баща им... Страх я беше горката - бях почнал да посягам и на тях. Мина, що се мина, той и оня с кожената куртка, дето спеше в кметството, и той не ме оставяше на мира и накрая кандисах. Рекох си - ей тъй, за мене си - където всички, там и аз. Мислех, че съм се изхитрил, като си продадох катърите на пазара в Главиница. Един само оставих. Де да знаех, че дядо ми пак ще излезе прав, ама а де... Акъл! Оставиха ми го - не вземали катъри. Нов живот щели да строят и нямало да се белосват с такива инатливи... как го каза онзи с кожената курка и каскета? А-а-а, безплодници, вика.\nВярно, после, след години се замогнахме. Вдигнаха се нови къщи, напълниха се с дечурлига и разните му там градски измишльотини, позагладихме косъма. Властта поотпусна малко въжето. Отделно от кокошките хората си завъдиха кой овца, кой коза, кой телица. По едно прасе, къде с щир и лобода, къде с тикви и булашик, всеки гледаше в кочината си. Гьола в селото, до Коста Съботянина, се напълни с патки и юрдечки. С катъра си носех дърва от гората, наоравах си лозето и мамулите, дето ни даваха от текезесето за лично ползване. А комшията си купи кола - булгар рено, и с нея ходи на работа. Аз пък се залових да гледам петнайсетина овце и бая полза видях от тях. Агнета Родопа купуваше като топъл хляб и добра цена даваше - продавали ги на арабите. Преди година, като остригахме овцете, само от парите, дето взех от вълната, купих на сина моторетка. И с моторетката си взех още една беля на главата, сякаш другите ми дертове са малко, ама за това после ще ти разправям.\nЕ, дума няма - по-добре заживяхме, ама... Сигурно си чувал - има една приказка, че многото добро не е на добре. И тъй стана, как се извъртя, не мога ти кажа. Ялов като катър излезе новият живот на онзи с куртката... И да знайш, туй, дето все не можем да прокопсаме, от лакомия иде. Тя дъно няма! Ей такива усти сме отворили и тъпчем ли, тъпчем, солука си чак затъкваме. Туй, да гледаш все да си връз другия, все ти да си горен, от нечестивия е дадено, аз ти гарантирам. Ей, нá! Моят хубостник, сина де, преди да се научи да казва "мамо", дърпаше играчките от сестра си и крещеше: "Туй мойто!". Ако един направи нещо, всеки път се намират двама, дето да го развалят. Сега щели да ми връщат нивите... Абе айолу, за къв чеп ми са сега!? Как да ги гледам с един катър, одъртял като мене. Ти мене остави, мойта е изпята, ама вий, младите, как ще се оправяте след тъз разсипия и тоз хайдутлук? Като гледам каква яловщина ни е напитила сега, хич не ви облазявам - все едно да се надяваш от катър да се роди кобилка.\nС текезесето беше, каквото беше - мина и замина. Ама един дерт имам още от Черна. Почна се той тогава и до ден днешен ме стиска за гръцмуля. Дете имах - едно момиче. Син нямах. От мене да го знаеш - женското е чужда стока. Докато се усетиш, току порасте, на ергените им замирисва на фуста и почват да ти препикават плета. Гарантирам! Друго си е синът, булката много не беше съгласна, ама... нали ти казах - жената е друга направа. Ако ти даде господ син, мисля аз, ще има кой канче вода да ти донесе и внуче да ти чурулика на старини. Тъй, тъй - викаш ти, ама от черния калпак, дето носех тогава, взех бели косми да изтръсвам... Е, слава на дядо Господ! Роди ми се син! Кръстихме го Ангел - ангел небесен сякаш ни помогна да се сдобием с него. Тя и жената тъй му се радваше: "Ой, на мама ангелчето, ой на мама ангелчето...". Дойдохме и заживяхме в България. А синът, нали толкоз го чакахме и толкоз го искахме, че само устата си да отвори и бързаме да му угодим. Като заколи кокошка в Света неделя, жената сипва на мене копан и на него копан - зер и той мъж, и той гащи връзва! А и нали надежбата ни у него! Сестра му, като гледа нас, взе и тя да го котка. Днес тъй, утре тъй, докато разберем, туй гевезе взе предята и ни се качи на главата. Дъщерята порасна, дойдоха да я искат и се сватосахме с Гурбанчетата. Останахме тримата. Докато ходеше на училището, ако двама се сбият - той третият. Има ли ошушкана череша - Ангел бил там. Има ли окрадени полози с яйца - Ангел ходил за вафли от магазина. Окуцее ли някое куче - стопанинът дири Ангел. С една прашка ходеше на врата, гащите си ще загуби - джобовете му издути от дребни камъчета. Сума ти прозорци изпочупи. Биеше врабчета, котката не сварваше да ги изяде и ги заравяше в градината. Тъй порасна - по сокаците и с белите си, а книга рядко похващаше.\nСтарият катър, дето не ми взеха в текезесето, взе, че умря. Ходих чак до Сушево да взема друг от един татарин. Хубав катър, млад, хареса ми се и направихме пазарлъка. Купих го аз, и на сметка го купих! Уж бил научен, пък като рекох да го впрегна в каруцата - не ще! Посегна да му сложа хамута - дърпа се, вири си муцуната, ситни и задницата си все към мене върти - ще ме стъпчи. Сложих му един чул на главата, мушнах хамута и му наместих палдъма. Ама как да сложа юздата? Дръпнах полека чула, колкото да му видя устата. Че като тръсна глава тъз проклетия, като се ококори! Изцвили и се изправи на задните си крака. Хвърли едно чифте и ме прасна по капачката. И като хукна! Събуряса ме на земята, аз са прескундих, а той потроши вратника и изхвърча на пътя. Оттогава окуцях - осакатях и ходя с патерица. Вечерта катърът се върна, аз го прибрах, турих му букаите и бой, бой... За теб лъжа, за мен истина - оправи се животното и почнах да го впрягам. От туй ли беше, от друго ли - не знам - даврандиса се. Сега върви послушен като стар вол.\nВсе по него време, като купих катъра, Ангел навърши години и вече не щя да стъпи в училището. Изкласи! Източи се тоз пергишин, на един бой с мене стана. Срещнал го даскалът, дето живееше на квартира у Недю яйчаря, и му казал да се запише, че да си изкара свидетелство за основно образование. Пък Ангел му теглил една солена попържня и му рекъл да си върви, отдето е дошъл. Чапрашик човек! Пратих го да пасе овцете, да не яде хляба бадева. Белким, като е залисан с тях по поляните, по-малко ще са му щуротиите. Ама не! - човек едно мисли, пък то друго става... Надвечер, по хладното, овцете най пасат, аз съм още по къра, майка му и тя не се е върнала, а Ангел бърза да ги запре. Натири ги в двора и вече не го търси. Сякаш бил вързан - тича на центъра. Събират се там, по пейките до кръчмата, момчетии като него и дявол знае какво правят. По едно време почна да ги влачи у нас да играят карти. Намъкват се в стаята и се заключват, амен-амен до съмнало. Какви карти играят, не знам, ама един път като я заредиха - цяла седмица тъй. Дремя си аз у фаята и ги чувам как се дърлят. Вино ли пият, ракия ли? Някой път дигнат врявата, ще стигнат до бой. Пробудя се и ще потропам на вратата. Ангел я открехне леко и пита: "Тате, ти що не спиш?". Но не ме пуска да вляза. По петляно време онези си заминават и ги виждам как се кандилкат в мрачината. Викам на жената: "Ще ги спра! Няма да ги пускам вече в къщата си".\nНа другия ден слънцето напекло - той спи. Отивам да го дигна, бутам го по рамото. Едвам отваря клепачи, мълчи като пукал и ме гледа като катъра, когато ме ритна в коляното. Взе да се надига, а очите му ще ме промушат. Из един път ме достраша, че ще ме удари, ама само изсумтя. Не знам какво щеше да стане, ако не беше дошла майка му. "Ангеле! - вика. - Приготвила съм ти торбата. Долу съм ти сипала една паница бобена чорба, да се наядеш, че тогава да изкараш овцете". Пък той: "Не ща боб! Аз боба го мразя от Румъния".\nКелеш! Като дойдохме тука, беше ей толчав, едвам прохождаше, сопола си не можеше да избърше пък мразел боба от Румъния. Айде холан! Идеше ми да му завъртя една по врата, ама като го погледнах и се стърпях - настръхнал като таралеж! Излязох навънка да не го гледам. Жената му даде торбата с хляба и водата, той я нарами и се загуби в пушилката подир овцете.\nЕй! Не ми се приказва! За хора не ни зачита! Много-много не приказва, ама като изръси една, ще ти държи влага цяла неделя. И с добро опитвахме, и с лошо - оправия няма! Уж чува какво му набиваш в главата, пък после я кара по неговата. Инат, голям инат излезе тоз чапкънин! Сякаш рога му поникнаха, пък акълът му изфиряса! Знам аз вече как се стигна дотука, ама защо ми е? С ръка на сърцето ти казвам! Лошотията, направи ли си място у човека, тъй закоравява, че няма изкореняване! Ангеле, Ангеле... Никак не ти приляга името, татьовото, друго трябвало да ти турим, ама откъде да знам аз... Пък и туй, дето ми се върти сега в главата, не е за човек име...\nКак да е, изпроводихме Ангел с овцете. Аз още не съм се освестил, и не щеш ли - иде у нас пъдаринът Любчо. Тъй и тъй, бай Станко, твойто момче вчера изтървало овцете в кооперативните бостани. "Голям зарар станал, не знам как ще се оправяш с председателя." "Как тъй ги изтървал ва, той да не е спал?" - креснах му аз, сякаш той е кабатлия. "Не, не е спал, бай Станко - мънка Любчо Македонеца и надига фуражката над челото си. - Виждам аз от няколко дена едни хайлази да ходят при него. Карти играли...". Пак с тез карти! И като ми причерня пред очите, грабнах камшика и викам на жената: "Ивано, стой тука и да не си мръднала. Ще го намеря аз тоз непрокопсаник и ще му дам едни карти тъй, че ще ме помни цял живот. Да ме срами той пред хората! Как ще му плащам поразиите!? Ще ми вземат трудодните, дето с куция си крак съм се влачил, от пръстта съм извадил!". "Въх! Станко, не отивай. Чакай малко - как тъй да остана! Андрей звеноводът нареди да си взема мотиката и да ида да копаме царевицата до лозята" - мъчи се да ме възгещиса тя. "Абе ти чуваш ли какво ти казвам, или не чуваш? Да му се не види и работата, и намярата! В тъз къща кой командва, ма - аз или Андрей!? Да си налягаш парцалите, че да не почна от тебе!". Молех се само като го видя моя нехранимайко, да не ми мине ядът. Мушнах патерицата на рамото си, яхнах катъра, сритах го в ребрата и на кушия настигнах Ангел. Той, като ме видя, и разбра какво го чака, хукна да бяга. Аз подире му! Без малко да го сгазя с катъра. Презрамката на торбата му се скъса, шишето тупна на земята, тапата му отскочи и водата взе да бълбука. Ангел се обърна и аз с целия си яд го дернах с камшика през ръцете. Той се сви, спря и посегна да ма дръпне за куция крак, ама аз го ръгнах с патерицата по гивися и не можа да ме събори. "Верицата ти гагаузка!... - редя ги аз и плющя с камшика, където сваря. - Овцете у бостаните, ти карти ще ми играеш! До гуша ми дойде от тебе. Или ставай човек, или хващай гората". Бой, бой...\nНа другия ден му дадох катъра. Хем да го пасе, че да не яде по цял ден на ясла, хем да завръща овцете с него, че бая бях го наложил. Оттогава сякаш крутоляса. Беше по жътва, сутрин ги изкарваше по изгрев, вечер не бързаше да се връща. Въртеше овцете из стърнищата - намираха те там и трева, и клас, и разпиляно от комбайните зърно. Минаха тъй два-три месеца. Викам си - тоз беладжия май ще влезе в пътя. Продадохме агнетата, продадохме после и вълната. Ангел вика: "Тате, ще ми купиш ли мотор?". Купих му мотор. Взех му аз туй пъркало, ама де да знам, че за да го кара, трябвало да има документ. Ходих да търся кмета Йордан - той заминал за Разград. Затуй се отбих в училището да питам откъде да го извадя тоз въжишки документ. Има там едно даскалче от село, та подирих него. Заведе ме човека при директора, ровичкаха с него из някакви книжа и после даскалчето ме пита: "Бай Станко, момчето ти има ли шестнайсе години?". "Има. И повече. Наесен ще го пращам в казармата" - казвам. "Хубаво, но пак не може. За да си вземе книжка, трябва да изкара курс за мотопедисти, но няма да го приемат, защото не е завършил седми клас. Образование се иска!" Върна се Ангел вечерта с овцете и аз го почвам от вратника: "Ти, такъв-онакъв, кой клас изкара? Докато другите деца учеха, ти ловеше гарджета из клонаците. Казвах ти аз да не хайлазуваш и да залягаш над уроците, че един ден ще станеш пишман, ама кой да чуе. Имаш ли хабер, че за да караш мотора, ти трябва книжка?". "Имам" - вика. "Ами знаеш ли, че за нея ти трябва да си завършил седми клас?" "Знам" - отговаря ми мойта пушлама. "Хубава работа! Ами сине майчин, като знаеш, защо не ми каза, да не харчим пари бадева?" - взех да омеквам аз. "Той, Кирчо, има книжка. Той ще го кара мотора, пък аз ще се возя отзаде му на седялката." Бре, мама му стара - викам си на акъла - много му знай устата! Аз за Кирчо ли съм броил толкоз пари?". И го оставих - аз каквото и да кажа, той тъй я докарва, че все е отгоре. Не се излиза на глава с него.\nЧух, че чистили гората и който иска, му давали участък да си събере вършина. Търся Чернико горския: "Ми-и, ела утре да ти отмеря един парцел". Отивам на другия ден, парцелът се случи до сечището. Викам му: "Чернико, да кажа на Ангел да докара овцете, тъй и тъй ще сечем, да поядат малко шума, пък аз да идвам с катъра, че с тоз куция крак съм за никъде". "Може - вика горският. - Ама трябва да си нащрек! Аз казвам на теб, пък ти кажи на Ангел. Пазете овцете и катъра да не влязат в сечището и да опасат фиданките, дето есенес залесихме. Иначе ще има глоба!". "Слушай - рекох му, - за катъра гарантирам! За Ангел - не! Грях ми е на душата - син ми е, но вяра му нямам. Ще взема с мене Колю Фучеджийчето, хем да ми помага, хем да ги наглежда".\nДа ти кажа, надежбата ми беше в казармата. Да дойде есента, викам си, ще заколя едно агне, ще събера комшии и роднини, и неговите картаджии ще извикам. Ще му направя една новобранска и да заминава. Може пък там да му вкарат ума в главата. Ама не би! Върна се от казармата, там други мурафети научил. Лешкуни цяла зима, нищо не похваща! Вечер се наяде и не изтърва да излезе. Някой път изчезне, по два-три дена го няма. Сестра му пометна на два пъти, окахъри се, поболя се и почина. Погребахме я пролетта. Майка ѝ не изтрая и отиде подир нея. Наскоро след туй Ангел се запиля нейде по градовете. Останах да кукувам сам-самичък с катъра. Четири години и кусур! - нито идва да ме навести, нито се обажда. До онзи ден.\nСеднал съм аз надвечер на пейката пред къщи и подпирам сакатия крак с патерицата, че не мога да го свия хубаво в коляното. Отгоре се зададе една червена кола. Наближи-наближи, гледам аз - кола като кола! Ама не съм я виждал тъдява и се питам къде ли ще спре. Пък тя спря баш пред мене. От нея слиза - кой мислиш? Ангел! Здрависахме се, седна при мене, разменихме някоя приказка и аз му викам да влезем вкъщи. "Добре, тате! Ще влезем, но нека първо да отида до центъра, намислил съм една работа и трябва да се видя с някои хора. Довечера съм тука - ще седнем, ще поговорим и ще ти обясня всичко." Хубаво, хубаво... Ама и тъй, и тъй ще ходиш надолу, влез вътре и вземи пари. Под мушамата на масата в кухнята съм ги сложил, скоро взех пенсията. Купи там нещо да се почерпим довечера." "Добре, тате! Ще купя, но пари аз имам, няма да взема от твоите. Ще вляза само да пия една студена вода, че съм ожаднял."\nВлезе и набързо излезе, запали колата и замина, а аз останах да го чакам на пейката. Чакам и през главата ми минават всякакви - каква ще е тая работа, дето Ангел я намислил? Преди замина с рейса, сега си иде с кола! Е, не личи да е нова, ама кола! Може пък... ще видим, ще видим...\nСега да дойде, после да дойде - смрачи се. Да влизам, викам си вътре, че захладня. Взех да се надигам, едни фарове зад мен присветнаха, после осветиха цялата улица и угаснаха. Той ще е, няма кой друг да минава тука по това време. Като стигнах до портичката, Ангел ме превари и я отвори. Носи една чанта.\nВлязохме вкъщи, аз бръкнах в долапа за шишето с ракия, а той извади от чантата сирене, салам, лимоната. Изми два домата и ги наряза. Седнахме на масата. "Ха наздраве и добре си дошъл!" - каня го аз. Чукнахме се и го питам: "Кажи сега къде ходиш, какво правиш?" "Ще ти кажа - вика, - има време. Решил съм да остана...". И почна надълго и нашироко да ми обяснява как ходил при кмета и какво си приказвали. До навеса на спирката, дето рейсовете спираха навремето, има една стаичка. Сега тя била празна и Ангел уговорил да я вземе и да прави магазин. Ама парите не му стигали и затуй тази вечер ходил да търси Ненчо, дето държи барчето, да му даде на заем.\nИз един път ми стана драго - най-после и Ангел да е наред с хората! "Колко пари не ти стигат? - питам. - Аз съм скътал някой лев, то сега без пари човек не може и да умре. Ама трябва да идем до Исперих, тука няма откъде да теглим." Казах му какви пари ще му дам. "Ще стигнат ли?" "Няма да стигнат, тате, но не искам да те въвличам в моите работи. Иначе ще помогнат много!" "Ти един път да почнеш - викам му, - полека-лека ще му намериш колая. Нали гледам - кола караш, сигур си взел седми клас, ще носиш стока с нея. Все нещо ще припечелваш. Може и булка да си намериш, не ти е минало времето. Пък аз на внуци да се порадвам... Вземи ги, вземи парите, аз не съм чужд. От чужд човек не можеш взе сега пари как да е...". "Добре, тате! Ще помисля. Ще те разходя утре до Исперих и ще видим. Да си починем сега, че стана късно."\nСутринта напоих катъра и му сложих в яслата цял куджак сено. После се умих, облякох си чисти дрехи. Ангел, и той пременен, излезе от стаята. Подаде ми патерицата и ме настани в колата. Рекох му да спре до комшията, да му кажа да наглежда къщата, докато ни няма. Като стигнахме спирката, пак го накарах да спре - да видя къде ще отваря магазина. През мръсните джамове и от паяжини не видях много, ама отвън има фасон и е на центъра. След туй продължихме. Отдавна не се бях возил на лека кола - то било хубаво нещо! Докато се озърна, и стигнахме в Исперих. Теглих парите, намушках ги в джоба си и го закопчах с една сигуранция да не ги изръся някъде. Върнахме се в Райнино и Ангел вика: "Тате, дай да свършим някоя работа, има време, докато се мръкне." "Работа да искаш - казвам, - само да ти се работи!". Тръгнах към дама и се чувам как си свирукам с уста! Тъй ми олекна на душата, че ми иде да подскачам от радост, ама не става с патерицата. Имах половин декар люцерна, дето беше почнала да цъфти. Впрегнахме катъра, сложихме косите и - там! Вечерта се прибрахме каталясали, теглихме колата зад къщата и затворихме вратника. Сипах пак по една ракия и тогава се сетих, че в залисията парите останаха в новите ми дрехи. Дадох ги на Ангел, легнахме си и за пръв път от много години насам тъй сладко не съм спал. Не разбрах кога се е съмнало, не съм чул и хлопките на чардата, дето се събира на гьола.\nКакто си лежа, ни заспал, ни буден, чувам някой бий по вратата: "Бай Станко! бай Станко!...". Станах да отворя - той комшията Стефан. "Бай Станко - вика, - катърът ти избяга! Напи се на гьола с вода и хвана към Крушака!". "Тъй ли? Амчи как е излязъл!". "Да ида да го върна?" - вика Стефан. "Остави го - казвам, - ще пратя Ангел да го прибере." Влизам в стаята, дето спи Ангел - няма го Ангел! Като видях разфърляния креват и нещо ме клъцна под лъжичката. Излязох на двора - колата и нея я няма, вратникът седи разчекнат. Пръждосало се Ангелчето... Набърже всичко ми се избистри, ама викам си да проверя още едно място. Влязох вкъщи, надигнах мушамата - от пенсията тоз багабонтин ми оставил пари, колкото за единия хляб!\nСеднах на един стол, хванах се за главата и без да се усетя, се разревах като... като някой такоз... Не плачех за парите. Остави ги тях на пущините! За майка му плачех, за сестра му плачех. И за неродените ми внуци плачех. За Ангел ли? Не знам, не знам... За него не ме питай. Стомахът ми се сви на топка, сърцето ми сякаш издрънча, счупи се и изстина. Душата ми се изпразни, осакатя. Да знаеш - за сакат крак патерици колкото щеш. За осакатената душа патерица няма да намериш!