Част IV. В дни на гонения за вярата.\nТова станало когато откарвали Казанския митрополит Кирил* на заточение. По пътя той трябвало да бъде убит „при опит за бягство“. В една глуха нощ, докато влакът пътувал с пълна скорост през безкрайната ледена пустош, пазачите го изхвърлили от вагона в движение.\nБило снежна зима. Митрополит Кирил паднал в огромна пряспа сняг и останал невредим. Едва се измъкнал от нея и се озърнал: наоколо гора, сняг и никакви признаци на живот. Дълго си проправял път през дълбокия чист сняг. Накрая, съвсем изтощен, седнал на някакъв пън. Студът прониквал до мозъка на костите му през протритото расо. Усещайки, че е обречен и замръзва, митрополитът започнал да си чете молитвата при излизане на душата от тялото. Изведнъж гледа — към него се приближава нещо огромно и черно. Вглежда се — мечка! „Ще ме разкъса!“ — минало му през ума, но нито имал сили да бяга, нито имало къде да се скрие. Мечката се приближила до седналия владика, подушила го от всички страни и спокойно легнала в нозете му. От грамадното ù тяло лъхала топлина и пълно благоразположение. След малко тя се извъртяла, обърнала се с корем към владиката, опънала се в цял ръст и сладко захъркала.\nВладиката дълго се колебал, гледайки спящата мечка. Накрая не издържал сковаващия студ и легнал до нея, притискайки се до топлото ù тяло. Лежал и обръщал ту едната, ту другата си страна към звяра, за да се сгрее, а мечката в съня си дишала дълбоко и го облъхвала с горещия си дъх.\nКогато взело да се разсъмва, митрополитът чул в далечината кукуригане на петли. „Наблизо живеят хора!“ — радостно си помислил той и тихичко, за да не събуди мечката, станал на крака. Но тя също се надигнала, отърсила се от снега и тромаво поела към гората. А стопленият и отморен владика тръгнал натам, откъдето се чували петлите. Скоро стигнал до малко селце. Почукал в най-крайната къща, обяснил кой е и помолил да го приютят, като обещал, че сестра му ще заплати на домакините за грижите и разноските.\nПриютили владиката и той живял половин година в това селце. Написал оттам писмо на сестра си и тя дошла да го види. После отново го отвели...\n* Свещеномъченик Кирил (Смирнов), митрополит Казански (1863 г. — 7/20.11.1937 г.). Според завещанието на патриарх Тихон бил определен за пръв местоблюстител на патриаршеския престол. Властта обаче не позволила той да заеме тази длъжност, като до края на живота му го държала в затвор и заточение. Накрая бил разстрелян в далечния гр. Чикмент.\nСемейството ни живееше близо до Москва, в Ново Гиреево. Там имахме собствена къща, а на църква отивахме в Николское или в Перово. В нашия енорийски храм не ходехме — не харесвахме свещеника и дякона. Господ ще ги съди, не ние, но на човек му ставаше тежко дори прага на храма да прекрачи — толкова бе запуснат и мръсен, а как служеха, не искам и да си спомням. Хората почти не стъпваха там, и ако се случеше да се съберат десетима богомолци — пак слава Богу.\nПосле почина свещеникът, след него — и дяконът и ни пратиха нов свещеник, о. Пьотър Константинов. Чухме от познати, че е добър и съвестен човек.\nКогато за първи път влязъл в храма и се огледал, той само поклатил глава, после наредил на клисарката да стопли вода, запретнал полите на подрасника си и се заловил да мие и да подрежда олтара. Дори и пода измил със собствените си ръце, а на следващия ден след литургията помолил енориашите да се съберат и да му помогнат да приведе храма в приличен вид.\nРазбрахме за станалото и още първата събота след пристигането му мама отиде в църквата да види новия отец. Върна се доволна. „Добър е, обича Бога“. След нея и ние започнахме да ходим в нашата църква, а сестра ми почна да пее на клироса. След това се сприятелихме с о. Пьотър и той често ни гостуваше. Не беше кой знае колко начетен, но бе добър, с чисто сърце, отзивчив към скърбите на другите, а вярата му — несъкрушима. Не беше женен.\n— Не успях. Докато избирах и се канех, всичките моми се омъжиха — шегуваше се той.\nТой държеше една стая под наем в селото и живееше скромно, но не бедно.\nПо едно време дълго не идваше у нас и когато най-сетне се появи, мама го попита:\n— Защо така ни забравихте, о. Пьотър?\n— Имах гостенин, един епископ. Току-що излязъл от лагер и дошъл в Москва да прави постъпки да го възстановят. Няма роднини, познати в Москва също не намерил, а мен бегло ме познава, та ме помоли да го приютя. А в какъв вид дойде от лагера! Панталонът му стар, куртката скъсана, на главата — каскет, ботушите разпрани — това беше цялото му имущество. Пък беше месец декември. Облякох го, обух го, купих му нови валенки, дадох му топлия си подрасник и малко пари, живя при мен три седмици. Спяхме на едно легло, хазяйката не даде второ. Малко го поохраних, че се клатеше и от вятъра, и вчера го изпратих — дадоха му назначение. Как ми благодари само! Никога, казва, няма да забравя твоята добрина. Даде ми Господ да послужа на такъв голям човек.\nМина половин година и една нощ прибраха о. Пьотър. Беше 1937 г. След време го изпратиха на заточение за 10 години, после в концлагер. Отначало ние, духовните му чеда, му помагахме и му пращахме колети с разни неща и продукти, но когато започна войната, го забравихме, а когато си спомнихме за него, вече нямаше какво да се изпраща — всички гладуваха. Много рядко с голяма мъка събирахме по някой колет. По-късно плъзна слух, че о. Пьотър е починал. Но той бил жив и страдал от глад и болести. В края на 1944 г. го пуснали едва жив и му дали разрешение да живее в Ташкент.\n— Тръгнах към Ташкент — спомняше си по-късно о. Пьотър — и като мислех, че там е топло, си казах: „Дай да си продам памуклийката и да си купя хляб, че умирам от глад, а пътят е дълъг, няма край, пък по гарите всичко е тройно по-скъпо и парите ми ще хвръкнат за миг“. И бельото си свалих, та го продадох. Останах само по един памучен костюм. Студено, но се търпи — нали скоро ще пристигна. Добрах се до Ташкент и — право в Църковното управление. Казвам, че съм свещеник и моля за каквато и да е работа, а те взеха да размахват ръце срещу мен: „Пълно е с такива като теб тук, покажи си първо документите“. Обяснявам им, че току-що съм пристигнал от лагера, че документите ми са в Москва и още не съм успял да ги получа, и отново моля да ми дадат каквато и да е работа, колкото да не умра от глад, докато пристигнат документите. Не ме изслушаха, изгониха ме. Какво да правя?\nТръгнах по хората да търся подслон, нали беше зима. Те ме гонеха: „Ти — казват — си страшен, въшки имаш, пък ще вземеш на всичко отгоре да умреш. А като умреш какво ще те правим? Върви си!“ Застанах заедно с просяците пред входа на църквата в гробището, поне за къшей хляб да изпрося пари — там просяците ме набиха: „Махай се, ти не си наш! И на нас ни дават малко“. Разплаках се от мъка, даже в лагера беше по-добре. Плача и се моля: „Майко Божия, спаси ме!“\nНай-сетне склоних една жена и тя ме пусна в кочината при свинята. Заживях с нея и често си крадях храна от нейната кофа. Ходех всеки ден в църквата на гробището и все се молех. В самата църква, разбира се, нямаше да ме пуснат, защото бях целият мръсен, окъсан, коленете ми прозираха през панталона, обувките ми — вехти и скъсани, а най-лошото — бях пълен с въшки.\nВеднъж чух просяците да казват, че е пристигнал владиката и тая вечер ще служи на гробището.\n„Господи! — мисля си — Дали това не е същият владика, когото приютих в Гиреево? Ако е той, ще го помоля за помощ, може да си спомни как деляхме залъка си тогава.“ Целия ден не бях на себе си, толкова се вълнувах, а вечерта отидох пред храма пръв от всички. Вървя нататък, а сърцето ми ще се пръсне: той ли е или не е той? Ще ме познае ли, или не? Стоя, моля се.\nПристигна кола, владиката слезе, гледам — той е! Тогава забравих всичко на света, пробих си път през тълпата и извиках, а гласът ми от вълнение не беше моят:\n— Владико, спасете ме!\nТой се спря, погледна ме и рече:\n— Не мога да Ви позная.\nКато каза така, народът взе да ме избутва, а аз завиках още по-силно:\n— Аз съм отец Пьотър от Ново Гиреево!\nВладиката се вгледа в мен, очите му се просълзиха и каза:\n— Сега Ви познах. Почакайте тук, ще изпратя килийника. — И влезе в храма.\nСтоя аз, целият се треса и плача. Хората ме наобиколиха, взеха да ме разпитват, а аз не мога дума да продумам. След малко излезе килийникът и извика:\n— Кой тук е о. Пьотър от Ново Гиреево?\nОбадих се. Той ми подаде пари и каза:\n— Владиката Ви моли да се измиете, да се преоблечете и утре след литургията да дойдете при него.\nСега хората вече повярваха, че наистина съм свещеник. Тоя-оня взе да ме кани, приближи се и жената, в чиято кочина живеех, и ме повика. Напали банята и ме пусна да се изкъпя.\nДокато се къпех, тя отиде и с парите на владиката купи от познати бельо и дрехи. След това ми даде малка стаичка с легло и маса. Легнах на чисто, самият аз — чист, и се разплаках:\n— Царице Небесна, слава на Тебе!\nБлагодарение на владиката възстановиха свещеническите права на о. Пьотър и го назначиха за втори свещеник в същия храм при гробището, откъдето го бяха прогонили просяците.\nПо-късно те много го обикнаха заради неговата простота и щедрост. Той всичките ги наричаше по име, интересуваше се от техните несгоди и им помагаше колкото може.\nВеднъж, когато прекарвах отпуска си при о. Пьотър, тръгнахме да се разхождаме по красив ташкентски булевард. Минавайки край една пейка, видяхме на нея да седи измъчен, дрипав човек. Той плахо се обърна към о. Пьотър:\n— Помогнете, отче, аз съм от затвора.\nО. Пьотър се спря, огледа го и строго ми каза:\n— Дръпни се настрана!\nОтдръпнах се, но видях как о. Пьотър измъкна от джоба си портфейла, извади много банкноти и ги подаде на просещия. Стана ми неловко да гледам тази сцена и се обърнах, но чух глас, задавен от плач: „Благодаря Ви, отче, благодаря! Вие ме спасихте! Господ да Ви възнагради!“\nАнзерският остров е част от Соловецкия архипелаг, който се намира в югозападната част на Бяло море. Тих и откъснат от света, островът се отличава с изключителна природна красота. Стръмните му склонове, покрити със свежа растителност, отдалеч привличат погледа, а върхът му, извисяващ се на 107 м. над морската шир, е най-високата точка на архипелага.\nПрез XVII в. там се заселил отшелникът преп. Елеазар, около когото се събрали 12 ревнители на подвижническия живот. Така било положено началото на знаменития Анзерски скит „Света Троица“, който дълги години бил ръководен от преподобния съгласно древните устави за скитски живот. Пустинният остров се превърнал във въжделено място за безмълвие на мнозина.\nИсторията на Анзерския скит е тясно свързана и с друг известен подвижник — преп. Иов Анзерски. Неговият жизнен път бил изпълнен с превратности. Светското му име било Йоан. Роден в Москва, той станал свещеник и се посветил на пастирско служение, което извършвал с жертвена любов към ближните. Слухът за добрия пастир стигнал до двореца и отец Йоан станал духовник на император Петър I. През 1701 г. обаче, по лъжлив донос императорът го заточил в Соловецкия монастир, където свещеникът бил постриган в монашество с името Иов. Въпреки претърпяното несправедливо гонение преп. Иов приел всичко като от Божията десница и с цялото си усърдие се предал на духовни подвизи.\nПрез 1702 г. той се заселил в Анзерския скит. По това време в килията на преп. Елеазар живеел йеродякон Паисий, духовно близък на йеромонах Иов (наречен в схима Иисус). Двамата подвижници често се събирали заедно на молитва и взаимно се подкрепяли в монашеските трудове и борби.\nВ ранните зори на 18 юни 1712 г. преподобните били удостоени с дивно видение, което сложило отпечатък върху целия по-нататъшен живот на острова и станало причина за възникването на Голгото-разпятския скит.\nЕто че и в това утро йеромонах Иов, след всенощното бдение в своята анзерска килия, излязъл да се поразходи и се запътил по пътечката към езерото на преп. Елеазар. Той внимателно почукал на вратата на килията на отец Паисий: „В името на Отца и Сина и Светаго Духа!“ — „Амин! Влезте, отец Иов!“ — отвърнал му отец Паисий.\nТе застанали заедно пред окачената в ъгъла икона на Божията Майка „Неочаквана радост“, която някога била килийна икона на преп. Елеазар и заедно извършили утринното правило. След това тръгнали из гората, която се простирала на изток до самото море. Пътечката водела нагоре към планината. През младите листа на брезичките и трепетликите прониквали златните лъчи на слънцето, а росата под нозете им блестяла като късчета елмаз. В тревата се мяркали бледи северни теменужки, кокичета, а сред полските цветя тук-там растели боровинкови храсти. Горските птици чуруликали с хиляди гласове...\nВървейки, двамата монаси пеели „Богородице Дево, радвай се! Благодатна Марие...“ и се изкачвали все по-нагоре. Те обичали да ходят там и от върха на планината да се любуват на необятната гледка — целият остров, покрит със хвойнови и широколистни гори, като зелено море лежал в нозете им, а наоколо, някъде до към самия хоризонт се простирало морето и само на запад се виждала ивица земя — главният Соловецки остров.\nСред горската зеленина тук-там проблясвали като бисери многобройните анзерски езера, а в далечината се белеела камбанарията на скита „Света Троица“.\nИ ето че в това утро, преди още да достигнат върха, им се открило чудно видение: насреща им леко и плавно, без да докосва земята, по хълма слизала Божията Майка, съпътствана от преп. Елеазар. Двамата монаси паднали ничком, а Пречистата Дева се приближила и казала: „Наречете тази планина Голгота, защото след време тя ще стане гробище и погребаните тук ще са безброй. А на върха ù издигнете храм в чест на Господните страдания. И аз ще пребъдвам на това място во веки.“\nВидението изчезнало. Блажени Иов изпълнил повелението на Пресвета Богородица и построил на върха на планината бял каменен храм, а самият той се преселил в основания тук от него Голгото-разпятски скит. След кончината му го погребали до самата стена на Голготския храм и поставили на гроба му висок бял кръст.\nМонасите изтълкували думите на Божията Майка като заповед да направят на планината монастирско гробище. В течение на две столетия братята били погребвани по склона на острова.\nЕдва когато след революцията Соловецкият монастир бил превърнат в лагер, а Голготският скит — в болница за лагерниците, пророческите думи на Пресвета Богородица станали ясни в цялата им пълнота.\nПо заповед на лагерното управление гробовете на монасите били изравнени със земята, а целият склон бил прорязан от траншеи. В тези братски могили погребвали умиращите на Анзер соловецки затворници.\nСмъртността в лагера била така висока, че скоро цялата планина от върха до основата се покрила с гробове. Погребаните тук наистина били безброй, а планината станала същинска „Голгота“.\nДървената църквичка с малък купол, построена на мястото, където се явила Пресвета Богородица, служела за карцер, а Голготският храм бил превърнат в барака за инфекциозно болни.\nВсяка пролет цялата планина се покрива с големи сини незабравки. Разказват, че тези цветя се появили за първи път след чудесното явяване на Божията Майка на светите анзерски старци. И всички виждат в това потвърждение на обещанието на Пресвета Богородица, че Тя ще пребъдва на това място во веки.\nПрез февруари докараха от Троицкия скит един болен от тиф православен епископ вече на преклонна възраст.\nБараката за болни от петнист тиф беше препълнена и него го сложиха на допълнителна койка, която плътно допряха до един от прозорците на бившия Голготски храм. Той дълго време се намираше в безсъзнание, но накрая, след като благополучно премина кризата, дойде на себе си и започна мълчаливо да се озърта.\nКогато старшата сестра, монахиня Вероника, се приближи към него, той я запита: „Това ли е Голготската болница?“ След нейния утвърдителен отговор той отново зададе въпрос: „А къде е Голготският храм?“ М. Вероника му каза: „Вие се намирате в него: храмът отдавна вече е превърнат в инфекциозна барака“.\nЕпископът внимателно разглеждаше мръсните голи стени.\n— Веднъж аз служих тук — каза той.- В деня на 200-годишнината от анзерското чудо, на 18 юни 1912 г. Голямо тържество беше тогава... Събраха се епископи от всички краища на Русия. Хиляди богомолци... Целият храм сияеше от пламъчетата на свещите. След литургията имаше литийно шествие до църквичката, построена на мястото на явяването на Пресвета Богородица. Дали сега тя съществува?\n— Съществува, само че там сега е карцер, както и в килията на преп. Елеазар. Но Вие още не бива да говорите толкова много. Друг път ще разкажете как сте били тук, а аз ще се радвам да Ви послушам. Постарайте се да поспите. Трябва да събирате сили — и м. Вероника отиде при друг болен.\nЕпископ Юстин се поправяше бавно. Петнистият тиф даде усложнения на сърцето, а той още отпреди имаше гръдна жаба и старческа склероза. Честите и мъчителни сърдечни кризи го изтощаваха. Неведнъж изглеждаше, че ще умре по време на такава криза, но благодарение на грижите на м. Вероника, която взимаше всички мерки, той успешно излизаше от тях и само постепенно отпадаше.\nЕдна сутрин м. Вероника го намери усмихнат и радостно възбуден.\n— Тази нощ имах видение — каза той. — Чаках Ви, за да Ви разкажа... Видяхте ли каква прекрасна звездна нощ беше? От моето място така хубаво се виждаше целият небесен купол и морето под него до самия хоризонт, а също и склонът с братските могили на анзерските страстотерпци... Аз лежах и се молех, гледайки звездите. Изведнъж виждам: те бавно се преместват, образуват венци и се спускат към земята по-надолу и по-надолу, като все по-ярко блестят. А под необятния небесен свод тържествено звучеше тиха музика, сякаш от далечен ангелски хор и постепенно се усилваше. Звездните венци се спуснаха до самата земя и спряха, надвиснали над братските могили... Може да ми се е привидяло, но нали всичко, което виждаме, виждаме го доколкото Господ желае да ни го открие по Своята безкрайна благост. Невидимият свят е много по-необятен и по-реален от видимия, макар и да е недостъпен за нашите очи... Помните ли канона на всички светии, просияли в руската земя? Там се съдържат следните пророчески слова, които сякаш се отнасят направо за съвременните мъченици: „О, нови страстотерпци, които с подвига си претърпяхте злобата, държейки като щит Христовата вяра против ученията на този свят, и ни дадохте достоен пример за търпение и злострадание! О, велики наши сродници, известни и неизвестни, явени и неявени, които сте достигнали Небесния Сион и сте получили велика слава от Бога!...“\n„Известни и неизвестни...“\n„Явени и неявени...“\n— Всъщност те са неизвестни и неявени само за нас, а за Бога всички са известни, всички анзерски мъченици: и мъже, и жени; и монаси, и монахини; и разбойници, и блудници... Именно заради тях Небесната Царица е обещала да пребъде на това място во веки! А тогава, когато се празнуваше 200-годишнината от чудото, никой не предполагаше и не разбираше това. О, ако Господ ме удостои да доживея до 18 юни! Аз всеки ден се моля за всички, които лежат погребани тук, но особено много ми се иска да се помоля за тях в деня на анзерското чудо!... Нищо, че няма да бъда в празнично епископско облачение и с митра — всичко това е външно! Важното е, че сега разбрах, макар вероятно не напълно, истинския смисъл на пророческите слова на Божията Майка... Не зная кога Господ ще ме призове — нека бъде Неговата свята воля! — но така ми се иска да доживея до този празничен ден!\n— Ще доживеете, Владико!... И след това още ще живеете...\n— На нас не ни е дадено да знаем това! Да бъде Божията воля!\nВладика Юстин се прекръсти и изморен замълча. А м. Вероника си помисли: „Сигурно скоро и той ще попълни бройката на „безименните и неявени“ анзерски страстотерпци“.\nНастъпи пролетта. Морето се очисти от леда, снегът избяга от Голготската планина, дърветата се раззелениха, в гората цъфнаха червените и черните боровинки, в тревата започнаха да се мяркат теменужки и кокичета, а склоновете на планината над засипаните траншеи се покриха с килим от едри сини незабравки... Наближаваше 18 юни.\nВ ранното утро на този ден м. Вероника стана преди всички, набра големи букети незабравки, сложи ги в стъклени буркани и ги разнесе по всички стаи. Владика Юстин, който благодарение на нейните грижи беше измит и облечен в чисти дрехи за празника, седеше полулегнал на чист чаршаф и големи бели възглавници. Той гледаше през широко отворения прозорец, зад който шумоляха младите листа на високите брези. Обърнат с лице към източната стена, където преди се е намирал олтарът, Владиката се молеше и живо си спомняше онова далечно, слънчево като днешното, утро в деня на 200-годишнината от анзерското чудо, когато той участваше в тържественото богослужение зад тези стени...\nИ тогава, както и сега, през южните прозорци на храма лъчите на утринното слънце падаха на златни снопове, като играеха през подвижната мрежа на листата върху стените, които бяха така величествено красиви.\nКато ги разглеждаше сега, той си спомняше как изглеждаха те по онова време. В пространствата между прозорците имаше икони, а всички стени и сводове бяха покрити с трогателно проста фрескова живопис, изобразяваща последователно цялата история на страданията Господни — като се започне от залавянето Му в Гетсиманската градина, разпита при Кайафа, съда при Пилат и се завърши с Неговата кръстна смърт. Ето там Той беше изобразен обут със сандали, облечен в багреница и с трънен венец, а след това пак Той, прегърбен под тежестта на кръста, вървящ по Своя път към Голгота. По-нататък в една от нишите отново Той, издигнат на кръста заедно с двамата разбойници от двете Му страни, а отдолу имаше надпис на славянски език с преплитащи се букви: „Помяни мя, Господи, во Царствии Твоем!“.\nОсвен прякото си предназначение, тези фрески сякаш пророчески символизираха съдбата на новите анзерски мъченици. Та нали всички те, мъже и жени, бяха минали през тези страдания: арест, разпити, съд и присъда. Всеки бе носил своя тежък кръст, и мнозина бяха завършили своя кръстен път тук — на анзерската нова Голгота, като със смъртта си бяха умили своите грехове...\nИконостасът, украсен с позлатени вити колонки, беше трипоясен, запълнен с тъмни старинни икони. Над царските двери се намираше „Тайната вечеря“, на едното крило на дверите беше изобразен св. архангел Гавриил с бял цвят в ръка, а на другата — Пресветата Дева, смирено слушаща неговото благовестие.\n... А ето тук, между два прозореца, беше изобразено и самото анзерско чудо. Неизвестен художник беше нарисувал двамата монаси, паднали ничком на изпъстрената със сини цветчета трева, а Божията Майка и преп. Елеазар стояха на фона на гъста зелена гора, съвсем тъмна — такава и сега тя се простираше по склона на планината до самото море.\nВладика Юстин така ясно виждаше пред себе си картината на някогашния прекрасен храм, че тя му се струваше не спомен, а реална действителност. Пред него бяха като наяве и иконостасът, и живописта по стените. И вече не само с духовните, но и с телесните си уши, той чуваше монастирското пеене: „Иже херувимы тайно образующе... всякое ныне житейское отложим попечение...“\nТихо и равномерно горяха пламъчетата на кандилата и безбройните восъчни свещи... Копринената завеса се отвори с леко шумолене и царските двери се разтвориха тихо и тържествено. На прага, в лъчите на утринното слънце, със светите Дарове в ръце стоеше преп. Елеазар — точно такъв, какъвто бе изобразен на соловецките икони, а от двете му страни — отдясно Самата Небесна Царица в цялата ù слава, а отляво — блажени Иов Анзерски... Техните погледи проникваха сякаш в самата душа на владика Юстин...\nЕто, чудесното видение се приближава към него сред сините кълба тамянен дим...\nВ неизказан възторг той прави усилие да стане... Неземното сияние го озарява, изпълва додъно възхитената му душа...\nВ това време лагерният лекар, извършвайки всекидневната сутрешна обиколка на болните от тиф, влезе в бараката, съпровождан от старшата сестра на болницата. М. Вероника, движена от някакво смътно и тревожно предчувствие, отминавайки другите болни, го поведе направо към койката до прозореца, на която вече няколко месеца лежеше епископ Юстин.\nТе се приближиха и застинаха в мълчание от двете страни на постелята му: епископ Юстин лежеше неподвижно по гръб, на лицето му грееше необикновена, блажена усмивка, която не оставяше върху него нито една скръбна бръчка.\n— Свършиха се мъките му — прошепна м. Вероника. — А как очакваше този ден!... С какъв трепет се готвеше за него!...\nЕдин епископ, вече покойник, ми разказа следното:\nПрез 30-те години ме изпратиха в концлагер. Тогава бях лекар и ми възложиха да завеждам медицинския пункт в лагера.\nПовечето от лагерниците бяха в такова тежко състояние, че сърцето ми не издържаше и мнозина освобождавах от работа, за да им помогна поне малко, а най-немощните изпращах в болницата.\nВеднъж, в приемното време, медицинската сестра, която работеше с мен, също лагерничка, ми каза:\n— Докторе, чух, че срещу Вас има донос. Обвиняват Ви, че сте прекалено мек с лагерниците и има опасност да Ви удължат срока на лагерната присъда до 15 години.\nСестрата беше сериозен човек, добре осведомена за лагерните работи, и затова изпаднах в ужас от думите ù. Бях осъден на три години, които вече изтичаха, аз броях колко месеца и седмици ме делят от дългоочакваната свобода и изведнъж — 15 години!\nНе спах цяла нощ. Когато на сутринта отидох на работа, сестрата видя изпитото ми лице и със съжаление поклати глава. След приемното време тя нерешително ми каза:\n— Ще ми се да Ви дам един съвет, докторе, но се страхувам да не ми се смеете.\n— Кажете — помолих я аз.\n— В родния ми град живее една жена, казва се Матронушка. Господ ù е дал особена молитвена сила и ако тя започне да се моли за някого, непременно ще го измоли. Към нея се обръщат много хора и тя не отказва на никого. Помолете я и Вие.\nУсмихнах се тъжно — докато писмото ми стигне до нея, вече ще са ме осъдили на 15 години.\n— Няма нужда да ù пишете, Вие само... я повикайте — смутено каза сестрата.\n— Да я повикам?! Оттук?! Та тя живее на стотици километри!\n— Знаех си, че ще ме вземете на подбив, обаче тя чува отвсякъде, ще чуе и Вас. Направете така: когато излезете вечерта на разходка, изостанете малко и силно викнете три пъти: „Матронушка, помогни ми, в беда съм!“ Тя ще Ви чуе и ще Ви измоли.\nМакар че всичко това ми се виждаше странно и ми приличаше направо на магия, все пак, когато излязохме на вечерна разходка, направих както ми беше казала моята помощничка.\nМина се ден, седмица, месец... Никой не ме търсеше. Междувременно станаха промени в лагерната администрация: махнаха един, назначиха друг. Мина още половин година и настъпи денят на моето излизане от лагера. Когато ми даваха документите в комендатурата, поисках разрешение за пътуване до града, в който живееше Матронушка, тъй като още преди да я повикам, си бях обещал, че ако ми помогне, ще я споменавам всеки ден в молитвите си, а като изляза от лагера, първата ми работа ще бъде да отида при нея и да ù благодаря.\nКогато си получавах документите, дочух, че двама младежи, които също излизаха на свобода, ще пътуват за този град.\nПрисъединих се към тях и тръгнахме заедно. По пътя взех да ги разпитвам дали не познават Матронушка.\n— Познаваме я много добре, нея всички я знаят, и в града, и в цялата околност. Бихме Ви завели, щом Ви трябва, но не живеем в града, от село сме, пък много ни се иска да се приберем по-скоро у дома. Но Вие щом пристигнете, попитайте първия срещнат къде живее Матронушка и той ще Ви каже.\nПристигайки, постъпих точно както ме бяха посъветвали моите спътници: попитах първото срещнато момче.\n— Вървете по тази улица — каза то, — покрай пощата завийте по пряката, и там в третата къща отляво живее Матронушка.\nРазвълнуван се приближих към къщата и поисках да почукам на вратата, но тя не беше заключена и веднага се отвори. От прага огледах почти празната стая. В средата имаше маса, на масата — голям сандък.\n— Добри хора, има ли някой тук? — високо попитах аз.\n— Влезте, владико свети! — раздаде се глас от сандъка.\nТрепнах от изненада. Какъв владика съм аз?!\n— Ще станеш, ще станеш — отвърна гласът и ме нарече по име.\nНадникнах в сандъка и видях една дребна жена, която лежеше вътре неподвижно. Тя беше сляпа, с недоразвити ръце и крака. Лицето ù бе удивително светло и приветливо. Поздравих я и казах:\n— Как няма да го зная! — прозвуча слабият ù, но чист глас. — Нали ме повика, и аз молих Бога за теб — оттам го зная. Сядай, ще ми гостуваш.\nДълго седях при Матронушка. Тя ми разказа как като малка се разболяла от някаква болест и престанала да расте и да се движи. Семейството ù било бедно и майка ù, отивайки на работа, я вземала в сандъче и я отнасяла в църквата. Там слагала сандъчето с момиченцето на някоя пейка и така го оставяла чак до вечерта. Оттам Матронушка слушала всички църковни служби и проповеди. Енориашите се смилявали над детето и му носели ту нещо за хапване, ту дрешка, или пък само ще го погалят и ще го настанят по-удобно в сандъчето. Свещеникът също жалел момиченцето и се занимавал с него. Така то растяло в атмосфера на дълбока духовност и молитва.\nПосле заговорихме с Матронушка за целта на живота, за вярата, за Бога. Като я слушах, аз останах поразен от мъдрите ù разсъждения, от духовното ù проникновение. Седейки до нея, аз разбрах, че пред мен лежи не просто една болна жена, а човек, велик пред Бога. Никак не ми се искаше да си тръгвам — толкова ми беше хубаво и отрадно. Обещах си да я навестя отново колкото се може по-скоро, но не можах. Наскоро след това откараха Матронушка в затвора Бутирка, където тя почина.\nДосието (Извадки от дневника на ...)\nБеше зноен летен ден в безкрайната казахстанска степ, един от първите дни на юли 1952 г. От сутринта започна да духа бурен, горещ вятър, който вдигаше от земята ситния като прах пясък.\nТоку-що бях започнала сутрешната обиколка на болните в моето отделение за туберкулозни към лагерната болница, когато ме настигна задъхана санитарка от главния корпус.\n— Елате, елате по-бързо, Марина Сергеевна — повтаряше тя, — началникът на санитарния отдел спешно Ви вика. Моли да не се бавите нито минута...\nХвърлих халата и без да си измия ръцете, побягнах след нея.\n— Какво се е случило? — запитах, докато тичахме. — Не знаете ли защо ме търси?\n— Не зная, при него в кабинета няма никой, само на бюрото лежат цял куп досиета, страшно много са, като че ли на цялото отделение, и той е много развълнуван.\nОтворих вратата към кабинета на началника на санитарния отдел. Наистина развълнуван, той ходеше напред-назад по зелената пътека, простряна от вратата до отсрещната стена с прозореца. Бюрото му беше затрупано с досиетата на лагерниците — техните лични дела с всички документи. Нашият началник, около 60-годишен, с гъста прошарена коса и изморено, иначе умно и приятно лице, беше също бивш зек (т.е. лагерник), много отдавна освободен. Той беше добър, порядъчен човек, но боязлив и нерешителен. От стандартната 10-годишна присъда, получена по чл.58 [по политически причини], беше прекарал в лагера само 3 години, а после го освободили предсрочно, което беше изключително рядък случай. Това станало така: след като пристигнал в лагера, той започнал всеки месец да изпраща в Москва заявления за своята невинност или, както ги наричаше Люся, статистичката на санитарния отдел, „опровержения“. Всяка година той изпращал точно 12 такива заявления. Никакъв отговор не получавал. Когато занасял в кантората на УРЧ (отчетно-работния отдел) поредното заявление, там го поглеждали със съжаление, обръщали се и с въздишка почуквали с показалец по челата си. След 35-ото заявление неочаквано пристигнал отговор с решение за освобождаването му. Той не се върнал вкъщи, а останал да работи тук като волнонаемен, смятайки, че в наше време това е най-умното и даващо възможност за свобода решение. Вероятно чувствал освен това, че ако с него се случи нещо, няма да има сили за повече заявления. След освобождаването си той заемаше само административни длъжности и беше разбрал, че тайната на управлението се състои в това — сам нищо да не правиш, а да възлагаш всичко на подчинените.\n— Марина, гълъбче, знаете ли в какво положение сме попаднали? — заговори той щом влязох. По възраст аз можех да му бъда дъщеря, но в работата бях негова дясна ръка. Без мен той не отиваше на обектите, за всичко се съветваше, не провеждаше никакви освидетелствания, много неща вече му бяха трудни.\n— Днес трябва да бъде изпратен етап с лагерници в Заполярието. Началството е проспало срока, а сега ние ще отговаряме — продължи той. — Трябва спешно да се вземе решение и да се действа. Нужно е да се подберат хора първа категория, съвсем здрави. Изпращат ги на тежка работа. Ние трябва да ги освидетелстваме — дали са годни за този етап. Бройката е много голяма за нашето отделение. Да отложим съставянето на списъка не може, началникът отговаря с главата си за изпращането им в точно определения ден. Ако пък сбъркаме, като дадем преценка според предишни прегледи, ние, лекарите, ще отговаряме с главите си — по-точно аз ще отговарям. А как да ги прегледаме за един ден, когато са пръснати по всички обекти: по зеленчуковите градини, по лагерите за оран, по животновъдните ферми. Не един, десет дни няма да ни стигнат: сега е лято, а нашият лагер е селскостопански. И наистина, откъде другаде ще вземат хора първа категория, ако не от селскостопански лагер? Сега цялата ми надежда е на Вас, Марина Сергеевна. Вие познавате хората, през цялото време пътувате до лагерите за оран, до фермите, и тук в отделението всички лекувате, и при механизаторите ходите, и в строителния отдел. Ще трябва да ги подбираме задочно, по досиетата, и да ги запишем в I категория с днешна дата. Ето, всички досиета са тук, току-що ги донесоха от отчетно-работния отдел.\n— Няма как, да почваме — казах невесело аз. Да изпращаш етап с хора в друг лагер винаги е много мъчително. Не случайно лагерниците казват: „Не е страшен затворът, страшни са етапите“. Вестта за преместването пада върху главата на лагерниците като гръм, плаши като най-голямо нещастие. Представете си: хората някак си са се приспособили към живота и работата в своето лагерно отделение, привързали са се към някого, намерили са приятели, които са им станали по-близки от роднини, свикнали са със своя нар, с дюшека и възглавницата, пълна с дъхаво сено — лагерът е селскостопански, да го напуснеш е страшно, навсякъде другаде е още по-лошо. Най-страшното в лагера, където и да си настанен, и колкото по-добре си настанен, толкова повече — това е постоянната опасност от етапите. Несигурност във всичко, нетрайност на всичко, необходимост сляпо да се подчиняваш на нечия жестока воля. И сам по себе си етапът е невероятно тежък физически, често смъртоносен, но даже това не плаши толкова.\nНай-напред плаши откъсването от мястото, с което вече си свикнал, раздялата с приятелите завинаги, без никаква вест, защото между лагерите кореспонденцията е забранена. Човекът сякаш отива на онзи свят. Ето как става това: стои си той в бараката, нищо не знае, шегува се с приятелите, смее се — вече няколко години живее и работи с тях. Изведнъж влиза надзирателят и казва: „Иванов, събирайте си багажа!“ Къде, защо — пълна неизвестност. А понякога след половин час вече трябва да си излязъл с торбата с лични вещи на гърба навън, на студа или в палещия зной, за да потънеш завинаги в неизвестността. Само престъпният свят обича етапите, обичат ги рецидивистите, крадците. Те винаги се стремят към тях. За тях това е развлечение, нещо като екскурзия. По време на етапа може вкусно да се нахраниш за чужда сметка, да се сдобиеш с пари или с нечии вещи, защото по пътя към групата „прикрепват“ от затворите новаци, чиито торби са пълни с лични вещи, взети от вкъщи.\nЕтапните пунктове в лагерите, така страшни за всички останали, тези претъпкани гари зад бодлива тел, където охраната е зверски груба и жестока, за престъпниците са нещо като клуб. Там стават срещи с приятелчета или приятелки и даже в песните си те пеят: „Ела по-скоро на етапния пункт, върни се при мен...“ или: „Не идвай на етапния пункт, аз заминавам с друг...“ За да попаднат в етапа, особено ако им съобщят, че някой ги очаква на пункта, те, без да се колебаят, са готови да извършат всякакво престъпление, осакатяване, убийство. А че ще ги откарат в затвора, какво от това? Затворът е роден и временен дом. После пак ще има етапен пункт, пътуване по етапен ред и нов лагер — нови впечатления...\nПриближих се до масата и погледнах през отворения прозорец. Оттук нашата единствена улица се виждаше цялата. Виждаше се и това място, където тя се разширяваше, образувайки нещо като площад и където бяха събрани всички наши главни учреждения. Отдясно — сградата на управлението с навяващите страх прозорци на кабинетите на началниците. Тя беше обградена с посадени от нас дървета, вече израснали. До нея се намираше домът на началниците с 4 жилища. Отляво ШИЗО [съкр. от ‘штрафной изолятор’] — наказателният изолатор, с решетки на малките, поставени нависоко прозорци с дървени капаци, пропускащи светлина само отгоре. Наричат ги козирки, а лагерниците им казват намордници. И веднага след това, редом на улицата — клубът, отворен и за волнонаемни, и за лагерници, само че в различни часове. Той беше едноетажен като всички наши сгради, но с големи прозорци, украсен над входа с голяма червена звезда и гъсто поставени електрически крушки. На стените, в разстоянията между прозорците бяха окачени вертикално високи плакати, също червени на цвят, с изписани върху тях бели лозунги, призоваващи към високоморални възгледи и живот, и възхваляващи Сталин. Спомням си думите: “Кой е по-висок от небето, по-светъл от слънцето, по-мъдър от всички мъдреци...“ и т.н. „Той не спи в Кремъл и мисли за нас, за да спим спокойно ние...“ И още: на дълъг хоризонтален плакат, опънат над прозорците, с едри букви беше написано: „Благодарим на другаря Сталин за щастливия живот...“\nОт едната страна на нашия „център“ надолу по улицата се простираше дългото казармено здание на ВОХРА (въоръжената охрана) с висока цветна леха пред входната врата и площадка за физкултурни упражнения. Зад нея се намираше кучкарникът на охраната. От другата страна на улицата се виждаха портите за централния транспорт, срещу тях — магазинчето за волнонаемните и „домът за временни посетители“. След тях, в края на улицата, започваше „зоната на подконвойните“ — 4 дълги бараки, оградени на височина повече от човешки ръст с няколко реда бодлива тел, в ъглите — покрити дървени наблюдателни кули за охраната, обкръжени с дебели телени жици, покрай които тичаха вързани зли кучета пазачи. Те бягаха надолу по „забранената линия“ — ивица земя, изорана от двете страни на телената ограда, за да се отпечатват следите.\nПрез вратите за централния транспорт влизаха една след друга каруци, натоварени със сено за конете, които щяха да заминат с етапа. Около сградата се суетяха хора. До магазинчето и обратно тичаха войници от стрелковите части и надзиратели, минаваха лагерници. Всички на площада бяха в движение и изглеждаха развълнувани. Навсякъде по бараките вече се беше пръснала страшната „строго секретна“ новина за предстоящия голям етап в Заполярието. Разнасяха я шепнешком водачите на централния транспорт от управлението по лагерите за оран, участъците и фермите. Но още никой не знаеше каква ще бъде неговата съдба. Досиетата в сиво-бели подвързии от дебела хартия, на големина малко по-дълги и по-широки от ученически тетрадки, все още лежаха завързани на купчини върху бюрото на началника на санитарния отдел.\n— Поръчах Ирина Юриевна, лекарката на зеленчуковия участък, да подбере жените. Те са групирани главно там, познати ù са и освен това на брой трябва да бъдат много по-малко. Тя ще свърши подбора по-рано от нас.\nСеднахме край масата. Аз вземах в ръцете си досието и зад фамилното име и възрастта, зад параграфа и срока, написани на лицевата страна, пред мен се изправяше жив човек, понякога с подробности от неговия минал живот, с най-същественото от неговата личност. Понякога не знаех нищо за него, тогава ми помагаха данните от досието. Колко тежко и трудно е не да избавиш човека, не да го спасиш — нещо, което е обичайно за лекаря и възможно в лагера, а напротив — да го обречеш! Но аз разбирах, че колкото и да ми беше тежко, не можех да се измъкна от възложената работа. Все едно някои, и то в такова количество, каквото беше посочено в циркулярното нареждане, трябваше да заминат с етапа. Познаващият хората обаче по-лесно може да избегне бедата при подбора. Той може по-лесно да подбере онези, които ще издържат етапа, по-малко ще страдат от раздялата и по-добре ще се справят там и физически, и морално. И така ще могат да се спасят от етапа тези хора, които трябва да бъдат спасени.\nОставих едно от досиетата настрана.\n— Защо не е годен този? Нали беше първа категория? — запита началникът.\n— Сега има фурункули — отговорих аз и взех следващото досие. Всъщност знаех, че той е тук с майка си, те носеха различни фамилни имена и така успяха да попаднат в едно и също отделение. Аз знаех какво им бе струвало това и какво значеше за тях да се разделят. Продължих да записвам в някои от досиетата категории с днешна дата и ги предавах на началника за подпис, а други оставях настрана.\nТоку-що бяхме завършили подбора, аз оставих настрана последното досие, когато на вратата се почука и влезе дошлата от зеленчуковото отделение Ирина Юриевна. Тя беше от Ленинград, моя близка приятелка, също лекарка и лагерничка. За да дойде при нас в центъра, се беше издокарала, носеше бяла панамена шапка, къси бели чорапи и бяла бродирана блуза. Аз също носех такава блуза. Шиехме ги, като преправяхме долни рубашки, получени от склада, и ги украсявахме с ажури от бели или цветни конци, с които се сдобивахме, като разплитахме износени фанелки и плетива.\n— Ето ме и мен — каза усмихнато тя. — И досиетата са готови. Нося ви 35 първа категория, всички са здрави. Много от жените успях да прегледам през обедната почивка, при нас е по-лесно. Използувах случая да дойда, за да се видим, докараха ме на двуколка заедно с досиетата.\nТя постави на масата купчина папки, развърза връвта, с която бяха завързани, и ние започнахме да ги разглеждаме. Изведнъж на една от тях видях фамилното име Алиева.\n— Ириначка, как така сте сложили Алиева? — казах аз. — Та тя е туберкулозна, наскоро беше при мен в туберкулозното отделение.\n— Какво говорите, няма такова нещо, тя е съвсем здрава.\nЗапочна разговор и скоро се изясни, че има две Алиеви — Фатма и Феруза, и двете са млади, а коя от тях е била болна от туберкулоза не знаехме. Какво да правим? В отделението на Ирина вече бяха започнали да готвят за етапа хората по съставения списък. Трябваше спешно да се разбере, но как? Изведнъж Ирина си спомни: „Знаете ли, в отделението за болни от дезинтерия лежи приятелката на моята Алиева, от нея веднага ще разберете, коя е била в туберкулозното.“ И тя каза името на приятелката.\nАз станах, за да отида при нея, но началникът ме спря: „Вземете досието на Алиева — по данните по-лесно ще уточните.“\nВзех го и бързо излязох. Малката къщичка, в която се намираше отделението за болни от дезинтерия беше по-настрана. Вятърът се усили, шибаше и блъскаше, вдигаше полите на дрехата ми, хвърляше пясък в лицето ми.\nКогато минах покрай санитарната барака — онази част от санитарния отдел, където живееше обслужващият персонал на болницата, дежурната ме видя и изскочи, за да ми предаде писмо от Москва, от моето семейство. В болничната стая бързо разбрах, че Ирина е била права, донесла е досието на здравата Алиева. Сложих под мишницата си досието и писмото, притиснах ги здраво и забързах, почти се затичах към санитарния отдел. Щом се изкачих на хълмчето до пътя, нещо под ръката ми изшумоля. „Писмото! Вятърът го духна...“ — изплаших се аз. Погледнах: писмото в зеления плик беше на място, но досието го нямаше. Огледах се наоколо — никъде нищо не се виждаше. Затичах се в една посока, в друга, в трета. Никъде нищо. Да тичам на юг нямаше смисъл, вятърът духаше силно оттам. Скъсах плика, скрих писмото под блузата си, а половината от плика откъснах, смачках и я пуснах по вятъра. Хартийката полетя право на север. Затичах се в тази посока. Между ябълковата градина и пътя, който водеше към центъра на лагера се простираше тесен напоителен канал, гъсто обрасъл с бурени. Водата от канала беше изпусната и по дъното течаха само малки остатъци от нея, плитко ручейче, не повече от 8-10 сантиметра. Градината беше рядка, прочистена. Откъм канала тя не беше оградена, а от останалите три страни бяха гъсто насадени светлозелени бодливи върби.\nПо-далече от тях досието не е могло да отиде. Това беше папка от плътна хартия, вятърът я е носел ниско, а храстите бяха високи и гъсти. Започнах да тичам из градината и надолу по канала, като разглеждах бурените, храстите, канавките около дърветата. Никъде нямаше нищо.\nОтначало не се изплаших много, струваше ми се, че непременно ще открия досието, не можеше да е отлетяло далече. Но колкото повече търсех, толкова повече в душата ми се промъкваше страх, че може и да не го намеря. Отлично си представях какви последици щеше да има това тук, където всичко се използваше, за да бъде заподозрян човекът и след това от нищо да бъде съставено срещу него невероятно обвинение; където всяко непредвидено обстоятелство, водещо след себе си някоя незначителна наглед грешка, се превръщаше в преднамерено престъпление. А сега беше загубен документ на осъдена на 25-години лагер по 58-и параграф, която с всички документи следваше да бъде изпратена на етап. И то при какви условия: самата аз изведнъж заявих за здрав човек, че е туберкулозна, взех документите ù за проверка, излязох за пет минути и веднага ги загубих. Кой ще повярва на моите оправдания? Смешно е даже да се помисли. Но и загубването на документите без никаква преднамерена цел вече беше тежко престъпление. Страхът ми растеше. Кръвта биеше в слепите ми очи. Представях си килията в наказателния изолатор със студения глинен одър, с протърканата рогозка, със смрадния въздух от „гърнето“, полумракът, щракането на ключовете в ключалките на килиите, бълхите. Пак разпити, после пътуване под конвой до затвора, съд и нова присъда. И то сега, когато изтичат последните месеци на моята 10-годишна присъда, когато всичко вече изглежда минало, когато вкъщи броят дните до моето завръщане, навярно и сега ми пишат за това в още непрочетеното писмо...\nГърлото ми пресъхна и аз през цялото време гълтах слюнката си. Какво да правя? Смачках останалата част от плика, разтворих юмрук ... Леката хартия се издигна нагоре, полетя и веднага се закачи за бодливата върба. От същата страна видях да идва бързо към мен нашата старша медицинска сестра, която разнасяше по бараките акрихин за болните от малария.\n— Загубихте ли нещо? Какво търсите? — заразпитва ме тя. — Още отдалече видях, че тичате насам-натам, търсите нещо.\n— Вятърът издуха документите от ръката ми — все още исках да скрия, че се е загубило досие.\n— Не се тревожете, сега ще си разделим района, ще търсим спокойно, без паника, и ще ги намерим. Не може да са отишли далече. Никого ли нямаше тук?\n— Нямаше жива душа.\n— Добре, ще ги намерим, срещу вятъра не могат да полетят, а по посока на вятъра. Сигурно са се закачили някъде в градината.\nТръгнахме в различни посоки и аз отново започнах да обикалям по проверените вече места. Познато ми беше вече всяко късче хартия. Вече знаех на кой храст има обвивка от бонбон, на кой — късче от писмо. Намерих и моя скъсан плик. Знаех къде се е закачила мръсна хартийка, къде чиста, къде цветна. Прегледах и целия канал, като вдигах всички стъбла на бурените, прерових цялото дъно и разбрах, че няма смисъл да търся. Досието го нямаше тук.\nСпрях се и вдигнах глава. От височината развълнувани тичаха към нас началникът на санитарния отдел и Ирина.\n— Къде пропаднахте дявол да го вземе, какво правите тук? — завика отдалече той. — Не знам вече какво да отговарям по телефона, къде да Ви търся!\nАз стоях неподвижно. Като се приближи до мен и ме погледна в лицето, той изведнъж промени израза си и извика:\n— Загубихте ли го?\n— Вятърът го грабна — казах аз.\nБез да ми отговори нито дума, той се разпореди: „Ние сме четирима. Ще разделим района на четири части, ето така — той показа кой накъде да отиде — и всичко ще претърсим основно.\nАз знаех, че това е безполезно, но мълчах. Ирина тръгна надолу по канала, останалите към градината. Някакво хладно спокойствие ме обзе. По храстите се виждаха все същите хартийки. Скоро началникът извика: „Някой да отиде в санитарната барака, вдигнете всички санитарки и сестри, които спят след дежурството и всички, които не са на работа. Нека дойдат да търсят, аз отивам в санитарния отдел. Сигурно вече ме викат със списъка.“\nЗатичах към бараката, за да се избавя от безплодното търсене. Хладното спокойствие започна да преминава в тъпо безразличие: „Всичко е напразно.“\nСъбудих спящите в първите две стаи на бараката и когато влязох в третата, в нашата лекарска стая, от която тази сутрин бях излязла, остра болка прониза сърцето ми при мисълта: „Колко скоро всичко беше добре; помен нямаше от това, което се случи сега. Беше ми така леко и можех да мечтая за бъдещето.“\nСърцето ми се сви и аз почувствах горещо желание да се върне предишното, всичко да стане пак така, както беше сутринта, когато още нищо не се беше случило. Какво да правя? Къде да търся? Взех от масата един вестник. Ще видя още веднъж накъде ще отлети хартията.\nЖените, които събудих, вече бяха излезли от бараката. До мен вървеше Ирма, младо момиче от Рига. Аз работех с нея, направих я от санитарка медицинска сестра, тя беше привързана към мен и сега ме гледаше с тревога.\nКогато се изкачихме на височината, където вятърът изтръгна от мен досието, Ирма бегом се спусна надолу, а аз откъснах парче от вестника и мачкайки го в ръката си, започнах да говоря с Бога. Бях вътрешно съсредоточена и говорех така, като че ли Господ беше до мен, не както обикновено, когато се молех, а някак съвсем конкретно, просто, отблизо. „Господи — казах аз, — ако Ти искаш Алиева да остане тук, да не замине с етапа, нека да бъде Твоята воля. Ще се постарая да претърпя всичко, което ще се случи с мен, само не знам дали ще мога.“\nПосле постоях и казах това, което се изтръгна от мен: „Господи, пожали ме! Ако е възможно, остави тук Алиева по някакъв друг начин и тогава покажи с тази хартийка къде е досието.“\nРазтворих юмрука си със смачкания вестник, вятърът веднага го издуха от дланта ми и аз не видях накъде отлетя.\n— Ирма! — викнах аз. — Догони го, търси смачкано парче от вестник!\nИрма тръгна покрай канала. Ирина, горката ми приятелка, завика: „Не ходете по канала, аз чак до завоя на пътя прерових пясъка с пръсти!“\nПогледнах към нея. Какъв вид имаше само! Бялата ù блузка беше станала черна от ситния пясък. Краката, панамената шапка на главата, всичко беше черно. Лицето ù изглеждаше развълнувано и разстроено. Виждах, че се измъчва заради мен. Аз също бях цялата черна, а непокритите ми коси, набити с пясък, се бяха превърнали в топка. Бушуваше истинска пясъчна буря, трудно беше даже да си представиш силата на вятъра. „Не ходете по канала!“ Не е ли все едно накъде ще тръгнем? Всичко е претърсено, никъде няма нищо.\nПродължихме да вървим с Ирма покрай канала на известно разстояние една от друга. Изведнъж тя извика, като сочеше с пръст към водата: „Гледайте, Марина Сергеевна, това не е ли Вашият вестник?“ Погледнах и видях над водата парчето вестник, което бях смачкала. Учуди ме, че то не плува, а стои на едно място и е сухо. Бързо се приближих, застанах на колене до самия край на канала и взех хартийката. Видях, че тя се беше закачила и се държеше на едно тънко, едва забележимо стръкче бурен, малко по-дебело от конски косъм, което стърчеше от дъното на канала. „Няма да ходим по-нататък, ще търсим само тук“ — казах аз на Ирма.\nТя започна да претърсва с ръце всички бурени на брега, а аз, продължавайки да стоя на колене, опипвах с пръсти глинестото дъно, като изгребвах тънкия слой пясък. Той беше толкова малко, че веднага се чувстваше твърдата почва. Но нямаше нищо.\n— Нищо няма в бурените — тъжно каза Ирма. Аз се изправих и без да зная защо, избрах едно дебело стъбло измежду многото бурени и силно го дръпнах нагоре, сякаш исках да го изскубна от земята. Тънкото стръкче, на което се беше закачило парчето вестник се залюля и от водата се показа мокра клонка с разперени като лапа листа, след нея корени, а изпод корените на бурена изплува подобно на патица или на кораб, който излиза от пристанището, сиво-бялата папка на досието, обърната настрана към течението. Аз скочих в канала, сграбчих го и прочетох на корицата „Алиева“. Стиснах листата, за да не изпадне нищо, и го изтърсих. То беше влажно, но съвсем не разкиснато. Нито един подпис на началниците на лицевата страна, даже направените с химически молив, не се бяха размазали. И за да го запазя от погледите на другите, от пясъка и вятъра и от своите собствени пръсти, които здраво го стискаха, аз вдигнах блузата си и го скрих до гърдите си, като го притисках отгоре с ръка. По тялото ми преминаваха тръпки, ту горещи, ту студени.\n— Ти направи това, Господи! Ти направи това! — шепнех едва чуто аз и се вглеждах във въздуха наоколо. Какво или, по-право, Кой насочи ръката ми, когато избрах от всички стъбла точно това, което не се отличаваше с нищо от другите, но под корените на което, преплетени и издигнати над дъното, течението беше отнесло досието, беше натрупало пясък, беше го скрило грижливо? Какво ме накара да дръпна силно стъблото нагоре? Защо го направих? Аз не исках да го изтръгна. Ти направи това, Господи! По челото ми изби студена пот, цялото ми тяло трепереше.\nПосле изведнъж нова мисъл ме прониза като мълния: „И за кого го направи?“ Пред очите ми изплуваха примери за моето недостойнство, за моето нищожество и нечистота.\n— Ужас! — казах високо аз.\n— Какво? — запита в отговор Ирма, която беше застанала с гръб към мен и се ровеше в бурените.\nАз казах „ужас“ за себе си, за своя предишен живот, който беше станал минало, далечно минало, и който вече не можеше да продължава така.\nА там надалече, в градината, сновяха санитарките и сестрите — търсеха досието...\n— Ирма! — извиках аз. — Иди и им кажи да не търсят повече. Намерих документите.\nИ за да избегна въпросите ù, побягнах към бараката.\nНа моето легло до прозореца, с дюшек, натъпкан със сено, на покритата с марля възглавница, ярко светеше слънцето. Наредих върху нея всички документи, които се намираха в папката и бяха напълно запазени. Само за няколко минути, докато измих лицето си и сложих кърпа на разрошената си глава, всичко напълно изсъхна. Никой не би предположил, че с досието се е случило произшествие.\nКогато дотичах до санитарния отдел, началникът излизаше оттам. В ръцете си държеше купчина завързани досиета. Гледайки настрани, той мрачно каза:\n— Отивам в III отдел да докладвам на отговорника по оперативната част за досието.\n— Няма за какво да докладвате — казах аз. — Ето досието.\n— Намерихте ли го? — възкликна началникът, като цял просия и ме прегърна през раменете. — Не трябва, не трябва — продължи той, като отстрани протегнатата ми с досието ръка. — Аз вече дадох списъка, тя не е включена. Идете да го оставите на място по азбучен ред при другите документи на моята маса. Ще дойдат да ги вземат от отчетно-работния отдел. Сега много бързам, после ще поговорим. Щастлив съм... — и той пак ме погледна със сияещи от радост очи. После тръгна, но вече не към III отдел, а към сградата на управлението. Но всичко това беше някак далече от мен. Аз исках по-скоро да остана сама. Влязох в кабинета и поставих на място досието на Алиева. „Остана!“ — помислих си аз и излязох навън.\nБез да се замисля накъде отивам, тръгнах към реката, към нашата мила, благословена река, единственото щастливо място тук. Огромно, невидимо за никого, невероятно, неизпитвано досега щастие беше проникнало цялото ми същество. Не само радост от това, че избягнах бедата. Не, нещо несравнимо по-велико ме изпълваше.\nГосподи, колко е хубаво с Теб! Разбира се, Ти ме гледаш сега, след това, което направи за мен, а аз мълча и лежа в нозете Ти като подкосена. Ти ми прости, Господи. Ти ме пожали. Значи ме обичаш. Днес ми показа, че Ти си самата любов и милосърдие. Помогни ми да разбера какво искаш от мен... Разбирам!.. Също любов и милосърдие... Но как? Как да стигна до Теб?\nИзведнъж в тишината чух далечен кучешки лай. Лаеха кучетата на военната охрана. Лаеха злобно и ожесточено. Инструкторите ги учеха да хващат с мъртва хватка беглеци нарушители от подконвойните. Аз знаех това ...\nИзправих се. Стара, позната болка прободе сърцето ми — жалост. Дълбоко състрадание към тези хора — унизени, измъчени, съвсем невинни, които само отдалече изглеждаха в дрипите си сива безлична маса.\nАз знаех колко благородни сърца, колко високи умове, колко глави, изпълнени със знания и колко героични души, очистени от страданията, имаше сред тях.\nСърцето ми сякаш не биеше, а трептеше. Аз силно стиснах ръце и си спомних, че днес още не съм направила своята визитация в болницата.\n— Зная, Господи — казах тихо. — Зная! Отивам!\nГолямата театрална зала беше препълнена. В първото действие* сцената изобразяваше олтар. На декоративния „престол“ бяха поставени бутилки с вино, кани с ликьор, закуски. Около „престола“, на високи табуретки като в бар седяха „свещеници“ в пълно облачение и се чукаха с „църковни чаши“. Артист облечен в дяконски стихар свиреше на хармоника. На пода „монахини“ играеха на карти. Залата гърмеше от смях. На някого от зрителите дори му прилоша от кикот. Докато го извеждаха навън, той ръмжеше като звяр и хилейки се, кимаше към сцената с изкривено, побледняло лице. Това още повече развесели публиката.\nВ антракта някой каза:\n— Почакайте, това е само аперитив. Най-главното още не е дошло. Във второ действие, когато излезе Ростовцев, всички ще се побъркаме от смях!\nИ ето, във второ действие, посрещнат с гръм от неистови овации, на сцената се появи знаменитият артист от Московския театър Александър Ростовцев. Той беше облечен в дълъг бял хитон, майсторски гримиран като Христос. В ръцете си носеше Евангелие със златен обков. Според сценария на пиесата артистът трябваше да прочете два стиха от блаженствата. Бавно, като че ли свещенодействаше, той се приближи до аналоя, постави там Евангелието и с плътен глас произнесе: „Вонмем!“\nВ залата стана тихо. Ростовцев започна да чете:\n— Блажени нищии духом, яко тех ест Царство небесное. Блажени плачущии, яко тии утешатся...\nТук се предвиждаше той да спре и да произнесе страшно кощунствен монолог, който завършваше с думите: „Подайте ми фрака и цилиндъра!“\nНо нищо такова не последва. Ростовцев неочаквано замълча. Мълчанието продължи толкова, че зад кулисите започнаха да шъткат на артиста, да му махат с ръка, да му подсказват думи, но той стоеше като вцепенен и нищо не чуваше.\nНай-сетне трепна и със страх погледна към отвореното Евангелие. Ръцете му нервно мачкаха хитона. По лицето му премина тръпка. Той наведе очи към книгата и отначало шепнешком, а после все по-високо продължи да чете:\n— Блажени алчущии и жаждущии правди, яко тии наситятся. Блажени милостивии, яко тии помиловани будут.\nДали властта на неговия чуден глас, или обаянието на името му, дали скръбта по тези охулени и преследвани думи от Проповедта на планината, или образът на живия Христос, застанал пред очите на всички, направиха това — но в театъра настъпи такава тишина, че можеше да се чуе бръмченето на комар. И в тази тишина, като пасхални свещи около църква, се носеха думите на Христа: „Вие сте светлината на света... Обичайте враговете си... молете се за ония, които ви обиждат...“\nРостовцев прочете главата докрай и никой в залата не помръдна. Само зад кулисите се чуваше тропот на бързи стъпки и рязък, нервен шепот. Някой уверяваше, че артистът се шегува — това е неговият любим номер, и ей сега всичко ще се превърне във весел, танцуващ дим.\nНо на сцената стана нещо още по-неочаквано, за което после говореше цялата съветска страна.\nРостовцев бавно и отчетливо се прекръсти и произнесе:\n— Помяни мя, Господи, егда приидеши во Царствии Твоем...\nТой искаше да каже още нещо, но изведнъж пуснаха завесата. След няколко минути обявиха на публиката: „Поради неочаквано заболяване на другаря Ростовцев днес представлението се прекратява“...


Как да станеш част от сплотена общност – Аз-буки\nКолективът на ОбУ „Христо Ботев“ – село Ивански, община Шумен, е мотивиран да ангажира децата и в свободното им време\nУчилищният екип се грижи не само за обучението на учениците, а и за ангажирането в свободното им време\nс различни дейности, които са полезни, но и приятни\nОгромен двор, свежа зелена трева, подредени лехи, окичени с плод дървета. А в центъра се гуши едноетажна бяла сграда, притаила дъх в очакване на училищния звънец. Приятната пасторална картина се допълва от звуците на птички, които се радват на гласовете си в тишината. И ако добавим думите на Цицерон, че ако имаш само една градина и библиотека, значи имаш всичко, можем да завидим на преподаватели и ученици от доскорошното Основно училище „Христо Ботев“ – село Ивански, община Шумен.\nОт 2019 г. училището е обединено, с професионална насоченост – зеленчукопроизводство. Първият випуск, който ще завърши X клас с професия, ще бъде през тази учебна година. „Интересът към училището расте, за което говори и фактът, че вече трета година учениците, завършили VII клас при нас, продължават образованието си тук“, споделя Стефан Стоянов, директор на ОбУ „Христо Ботев“.\nПредизвикателствата пред педагозите не са малко. Учителите работят предимно с деца от уязвимите групи и непрекъснатото мигриране е сериозен проблем. „Липсата на доходна работа кара родителите да търсят препитание в други държави, а те вземат децата със себе си. Въпреки това посрещаме 160 деца и започваме учебната година с изпълнен план-прием. Много е трудно, но с общи усилия – на директор, учители, родители, обхванахме децата. Разговаряме, убеждаваме и… успяваме“, категоричен е Стоянов.\n„Обучението в електронна среда е другото предизвикателство, защото липсва прекият контакт учител – ученик. То не може да замени общуването очи в очи. Проблем е липсата на подходящи устройства, интернет, честото спиране на тока. Но въпреки всичко се справяме. Много ни помага и медиаторът – наша ученичка, която вече е студентка. Тя осъществява връзката между учителя и детето при липса на телефон, компютър или лаптоп“, допълва директорът на обединеното училище.\nПреди 163 години, когато се ражда бащата на социологията Емил Дюркем и докато в САЩ са противоречиво настроени към изобретението на Хаймън Липман, съединил молива с гумичката, даскал Георги започва летописа на просветителската дейност в малкото населено място в България. Първото школо в с. Ивански е с две стаи. Но след малко повече от половин век живеещите там се радват на две училища – начално и прогимназиално, в които се обучават и деца от съседните Вехтово и Ветрище. Дори за целите на обучението на по-големите ученици са обособени зоокът с животни, оранжерия с екзотични растения и опитно поле. Освен архивите спомен за това са плодните дръвчета в двора на ОбУ „Христо Ботев“, които раждат и до днес.\nУчилищният колектив се състои от 24 души, от които 14 педагози. Всички са мотивирани и следват заветите на своя патрон Христо Ботев, че така както окото е нужно, за да приеме светлината, ухото – звука, а разумът – разбирането и на най-простите истини, така науката и образованието са необходими на обществото, за да достигне до благосъстояние.\n„Всеки един от нас се стреми да завладее по някакъв начин сърцата на децата. А когато доверието е създадено, резултати се постигат. Учителите непрекъснато общуват с родителите, посещават домовете, общуват с учениците. Организират се различни дейности, така че да се ангажират учениците в свободното време с неща, които са им приятни. Когато е възможно, посещават концерти, учениците се включват в различни инициативи, което повишава тяхното самочувствие. Целта на учителския колектив е да запазим учениците в село, защото ранното пътуване в чужбина води до навици, които, меко казано, не са полезни нито за физическото им здраве, нито за психиката им. Пък и така по-лесно се контролира тяхното поведение, предвид ранните бракове“, коментира Стефан Стоянов. И допълва, че непрекъснатата миграция, воденето на децата из Европа, прекъсването на учебния процес, липсата на контрол от страна на родителите или настойниците – всичко това са фактори, които не могат да не повлияят на резултатите от обучението на учениците. „Където няма здрава семейна среда – родителите хукнали по Европа, а децата, оставени сами при роднини или по-големи братя и сестри, не може да се очакват резултати. Там, където има здрава семейна среда, заинтересованост, възпитание, доверие вътре в семейството, резултатите са добри“, казва директорът. А според Емил Дюркем едно от най-важните неща за индивида е да се чувства част от една сплотена общност. Тогава той е с ясни постижими цели. Нещо, към което всички се стремим.\nПедагози се обучават за превенция на зависимости


Водите на Камчия – до построяването на язовир „Камчия“, носеха на населението на Източна Стара планина сезонни наводнения и опустошения.Река Камчия влива в морето едни от най-големите водни обеми по българското Черноморско крайбрежие\nЗа 356 язовира в бургаска област отговарят трима души, от отдела за надзор на язовирните стени и съоръжения в Югоизточна България, към Държавната агенция за метрологичен и технически надзор. Няма сигнали за кризисно състояние на хидротехническите съоръжения, каза за БНР Бургас Милуш Кумчев.\n„Към настоящия момент поддържаме връзка с дежурните в областта, във всички общини. Освен това имаме контакт с операторите на язовирите. Въпреки интензивния дъжд, който беше кратък, нямаме нито един сигнал за преливане през стената или пък за скъсани язовири. Предполага се, че язовирите, които представляват опасност за населените места са с добре почистени.преливници, имат и резервен обем.\nпрез последните близо 30-40 години, много малко грижи са полагани . Фактът, че скъсаните язовири в Камено и Бургас повтарят наводненията през 1983 година, означава че не са чак толкова добре мерките.\n356 са язовирите, които следим в момента в бургаска област. Трима служители в дирекцията сме и ни се падат малко повече от 100 на всеки, за да ги следим постоянно в какво ниво са. Представете си каква информация минава пред нас“, каза още Милуш Кумчев.\nПредвид очакваните нови валежи, продължава да се следи нивото на всички проблемни язовири, особено край населените места, увери още Кумчев.


Бобоков с ужасяващи думи за Борисов, Гешев и Пеевски - Нюз2\nБобоков с ужасяващи думи за Борисов, Гешев и Пеевски\n17:30ч. - 02.06.2021 Севделина Ковачева Политика 0\nВсичко в тази държава в последните години се случва с пожеланието и със съдействието на Бойко Методиев Борисов. Нищо случайно няма. Той управлява всички служби, особено спецсъда и спецпрокуратурата, главният прокурор е на негово подчинение, включително и медиите. Трудно е да влезеш в мислите на този човек. Той е много завистлив и злобен, отмъстителен. Изпитва удоволствие да мачка хората. Той е социопат, който хората след години ще изучават. Това заяви пред БНР бизнесменът Пламен Бобоков.\nПравителството би трябвало да подхожда джентълменски, когато бизнесът излиза в чужбина, но не да слага чадъри, а да помага с необходимите действия – присъствие, подписване на международни споразумения, счита Бобоков.\nСпоред него, за да си успешен бизнесмен, трябва да си на еднакво разстояние от всички партии без особени приоритети.\nВинаги сме се борили за плурализъм. Обикновено сме на страната на опозицията. Много рядко са ни подкрепяли управляващи, защото те бързо се изкорестяват от властта. Сега играем за свободната държава, за правовия ред, за това мутрите да си отидат. България може да вкара в затвора някой и друг прокурор. Мафията така се е сраснала и с прокуратурата. Има прокуратура с каскет и прокуратура без каскет. Най-важното за развитието на една държава е върховенството на правото, категоричен е бизнесменът.\nСлед Борисов най-голямото зло е Гешев. Пеевски е алчен самозабравил се младеж, счита Пламен Бобоков. Той заяви категорично, че никога не е бил близък с Борисов, а причината е, че „той обича по-простите“.\n„Имали сме нормални отношения, които се развалиха в края на 2019 година, но нямам представа защо. Вероятно му се е въртяла идиотска идея за преврати. Бях чул такива слухове. Преди да направят нещо, те винаги пускат слухове за това“.\n„Падането от власт на Борисов не е достатъчно. Той трябва да влезе в затвора. С това нещо бавно привиква. От това може би идва целият му ужас и този мутринг“.


С яйца и сирене всеки може, но майсторките си личат по постната баничка - а като бабината с праз друга няма! Ето как: - За Жената\nС яйца и сирене всеки може, но майсторките си личат по постната баничка - а като бабината с праз друга няма! Ето как:\nС яйца и сирене всеки може, но майсторките си личат по постната баничка - а като бабината с праз...\nБаба знае най-добре, нали така? А баба казваше, че майсторката си личи по постната баница . Така де, всеки може да я направи с яйца и сирене, но само истинските майсторки ще я замесят също толкова вкусна с постни продукти.\nДнес ви предлагаме рецептата за бабината баница с праз - вкус, който навява спомени за едно време и носи аромата на Бъдни вечер. Ето как се прави тази вкусна празена баница :\n1 пак.фини кори за баница (500 гр.)\n2 шепи нарязан пресен спанак (може и замразен)\nолио (баба ползваше шарлан)\nНарежете зеленчуците на ситно, след което ги смесете в голяма купа и ги объркайте с подправките (сол, черния млян пипер, сушения и стрит джоджен и чубрицата - може да добавите подправки на вкус или да промените пропорциите според вкуса си). Намажете първата кора богато с мазнина, поставете отгоре втората, поръсете с част от плънката и навийте на руло откъм тясната страна.\nГотовите рула подредете едно до друго, ако тавата е правоъгълна, или навийте на охлюв, ако е кръгла. Предварително намажете и тавата с олио. Намажете баницата отгоре и по краищата с мазнина. Печете 20-25 минути на 200 градуса до тъмнозлатист цвят.\nВеднага щом баницата се изпече, покрийте я с найлон и кърпа, за да се задуши и омекне, но не е задължително, ако я предпочитате хрупкава. Поднесете баничката топла.\nкак да имаме Отслабване с диета за как да За какво се Ружът на или високи\nРецепти Мункачина Мариновано Яйчена пица Ориз със баница без десерт от\nПиле рецепта с Педикюр лято Упражнения с Кейт Бланшет Жени с бурки Бански костюми Маникюр за


:: Дейвид Камерън се засрами от изцепката си с "мъркането" на Елизабет II\nНачало Дейвид Камерън се засрами от изцепката си с "мъркането" на Елизабет II\nДейвид Камерън се засрами от изцепката си с "мъркането" на Елизабет II\nБританският премиер е критикуван за клюкарство и липса на възпитание\nБританският премиер Дейвид Камерън бе принуден да се извини за изцепката си за това, че кралицата Елизабет II е „мъркала“ от радост след референдума в Шотландия, пише вeстник The Daily Beast.\nКакто писа вчера Агенция Икономика, изказването му в шеговит стил (вижте в „Свързани новини) бе прихванато от микрофони по време на посещението му на редакцията на агенция Bloomberg заедно със собственика й - екскмета на Ню Йорк Майкъл Блумбърг. След като бе цитиран от всички международни медии, в прессекретариата на Бъкингамския дворец с ирония заявиха, че „ще чакат обаждането на министър-председателя с лични извинения за кралицата“.\nКамерън призна, че е „смутен“ от това, че медиите са записали разговора му с нюйоркския милиардер. „Аз съжалявам за станалото. Това бе частен разговор, но аз не трябваше да говоря така и в приватна беседа и няма да го правя пак“, каза той.\nТой поясни, че от резиденцията му на „Даунинг стрийт“ 10 вече са се извинили пред кралското семейство. Все пак, той обеща и лично да поиска прошка от Нейното Величество при следващата протоколна среща, която няма да е по-рано от началото на октомври, тъй като Елизабет II е в Шотландия.\nДумите на Камерън нарушават дворцовия етикет от една страна и Конституцията от друга – Кралицата няма право да коментира текущите политически въпроси като този публично.\nСпоред анализатора по модерна история в Уестминстър колидж в Лондон Андрю Смит това може би е „най-неловкият момент“ в кариерата на бившия PR-eксперт Дейвид Камерън. Шотландският първи министър в оставка Алекс Салмънд пък заяви, че шефът на кабинета на Обединеното кралство вече 4 години е премиер, а „така и не се научи на любезност“ – според него Дейвид Камерън е „жалък“. Лейбъристкият политик Пол Флин пък нарече премиера „клюкар“.


Въпреки обещанията на кмета, в Плевен все още няма хоспис\nЦените на този вид грижи са непосилни за роднините на нуждаещите се\nХоспис “Надежда” в Тръстеник е винаги препълнен, сн. интернет\nПлевен е единственият голям град в страната, в който няма хоспис. Това констатира преди близо три години в предизборните си обещания кметът проф. Димитър Стойков, като поиска хотел "Сторгозия" да се превърне в такъв. За момента обаче намерията му остават на етап обещания. Все още нашият град няма хоспис, а на територията на областта има само три - в Славяново, Левски и Тръстеник, които се пукат по шефовете.\nВсеки един от тях е с определена насоченост, но като цяло и трите изпълняват една функция - да обгрижват възрастни и болни хора, които имат нужда от професионално отношение и 24-часово наблюдение. Населението на Плевен и областта намалява и застарява и би следвало не само Плевен да има своя хоспис, но и този вид лечебни заведения да станат по-достъпни за масовите потребители, коментират плевенчани от третата възраст, които се нуждаят от тези услуги, а роднините им са далеч от тях. Такива лечебни заведения обаче остават частна собственост и таксите в тях са непосилни за стандарта на живот на българина. 20 - 25 лв. на ден или около 700 - 800 лв. на месец коства на джоба на роднините престоят в хосписа в Славяново. Той\nе единствен в страната дом за възрастни хора с леки психични разстройства и деменции и едновременно с това и защитено жилище, каза за "BG Север" Рилка Атанасова - административен управител на хосписа. Точно затова в него се лекуват болни не само от Северна, а и от цяла България. Капацитетът му е 44 човека и в момента, и по принцип е пълен. Най-младият пациент е на 31, а най-възрастният - на 80 г."Държат ги по няколко дни в психиатричните клиники - толкова позволяват клиничните пътеки, и после ги изписват. Но тези хора се нуждаят от специална грижа, която и близките не могат да им осигурят. Затова те трябва да постъпят в нашия хоспис. Но не всеки има възможност да плати таксата", разказва още Атанасова.\nТя е административен управител и на хосписа в гр. Левски. Той се помещава в сградата на градската болница, разполага с 25 места и в момента е почти пълен. Пациентите там са с прекарани инсулти, в тежко състояние, изискващо обслужване в леглото, поддържащо лечение, наблюдение от лекари, медицински сестри, двигателна рехабилитация и денонощни грижи.\nХоспис "Надежда" в Тръстеник е едно от първите създадени и лицензирани в страната лечебни заведения от този вид. Намира се на 16 километра от Плевен и разполага с 42 места. И те почти винаги са заети. Там се приемат пациенти за долекуване, за рехабилитация и за психо-социално укрепване. Според тежестта на обгрижването те се делят на три категории - напълно зависими от грижи болни, пациенти, които сами се обслужват, и частично зависими. Всеки е с индивидуален план за лекуване, но сумата в крайна сметка пак набъбва до 600 - 700 лв.\nШефовете и на трите хосписа са категорични, че не са получавали и лев финансова помощ от държавата. Назад във времето са разработвани предложения за стандарти, въз основа на които да се акредитират хосписите в България и да бъдат одобрявани за изпълнение на клинични пътеки, но до реални резултати не се стига. Поставят ни високи критерии, като да имаме назначен анестезиолог на постоянен трудов договор и разни такива, които няма как да изпълним, твърди д-р Недю Георгиев - медицински управител на хоспис "Надежда" в Тръстеник.\nПо думите му за заведения от такъв тип трябват не само средства, но и сърце, ръце и ресурс. Трябва 24 часа в денонощието, 7 дни в седмицата и 365 дни в годината да си на разположение, категоричен е медикът.\nОпанец най-после има своя храм\nОсвещаването на новата църква беше празник на селото, сн. авторът\nНа 11 май, когато честваме светите братя Кирил и Методий, в плевенското село Опанец тържествено беше осветен новият църковен храм, носещ тяхното име. Освещаването беше извършено от плевенския митрополит Игнатий, отец Тихомир и отец Йордан, който ще бие камбаната в новата църква. Дълги години селото чака този празник. Старият храм е засегнат от свлачище през 1970 г. В началото на 1994 г.се създава инициативна група за построяване на нова църква. Първата копка е направена на 24 май същата година под благословията на Врачанския митрополит. Минават почти пет години, за да бъде актувана сградата. През 2007 г. започва грубият строеж. Работата завършва настоящият кмет на селото Тихомир Георгиев, който в приветствието си не пропусна да спомене предшествениците си, взели участие в изграждането на храма.\nКметът на община Плевен проф. Димитър Стойков изрази радостта си от факта, че най-сетне Опанец има своя християнски храм. Той припомни, че неотдавна бе открит параклис в плевенския квартал "Дружба". Предстои освещаването на храмовете в Къртожабене, Бохот и Къшин, започва изграждането на параклис в Ясен. Стойков подари икона на Св. Богородица Скоропошлушница и Младенеца с пожеланието да закриля всички семейства в Опанец, да пази и помага на селото.\nБлизо 100 000 лв. е струвало построяването на храма "Св. св. Кирил и Методий". Община Плевен помага с 30 хил. лв., останалото са дарения от хората в селото, от бизнесмени и фирми. Опанчани се включват в изграждането на църквата си не само финансово, но и със собствен труд - от изливането на основите, до последните щрихи.\nСамо камбаната е автентична - на братя Кантарджиеви, останала от старата църква в селото. Запазена е от Петър Илиев, който я затрупал с малко сено в едно помещение в бившето ТКЗС и чак 2011 г. е извадена от там. Тежи 300 кг и е изработена от чист месинг.\nПлевенските майстори Мирослав Минчев, Марио Милев и Владимир Андреев са изработили иконостаса и стенописите.\nПлевенските майстори, изработили иконостаса и стенописите\nДевет нови професии ще привличат ученици\nОрганизатор интернет приложения и козметик са две от деветте нови специалности, с които училищата в Плевенска област ще привличат тийнейджъри, стана ясно от план-приема, публикуван от плевенския инспекторат по образованието за следващата учебна година. Професионалната гимназия (ПГ) по електроника и химични технологии наесен ще запише желаещите за обучение по първата сециалност в Плевен, ПГ по облекло и текстил пък, която ще обучава козметици, е сред другите претенденти за модерни квалификации, към които могат да се насочат учениците. Останалите седем са икономист, агроеколог, куриер, сътрудник в малък и среден бизнес, търговски представител, техник енергийни съоръжения и инсталации, техник - технолог по качеството на храни и напитки.\nВ две паралелки за вечерно обучение също е обявен прием тази година. Те ще бъдат в плевенското училище "Анастасия Димитрова", както и в СОУ-то в Койнаре, информира Албена Тотева, началник на Регионалния инспекторат на образованието (РИО) в Плевен. Мераклиите да работят и учат едновременно ще могат да избират и между 18 професионални гимназии, където да запишат задочна форма на обучение.\nЗавършилите осми клас ще имат право да се обучават и придобият професии в 57 паралелки. Онези, които са решили да направят избора си година по-рано след завършен седми клас, ще могат да избират между 22 паралелки в общообразователни училища и 31 паралелки в професионални гимназии. Те ще трябва да се явят на тестове или на проверка за способностите по изобразително изкуство, музика и хореография.\nУченици с хронични заболявания, с физически и сензорни увреждания и тези от домове за отглеждане и възпитание на деца, лишени от родителска грижа, вече могат да подават документи за училища и паралелки, в които искат да продължат образованието си, информират още от РИО - Плевен. До 21 май те трябва да попълнят заявление в сградата на инспектората и да носят със себе си документи от лекарска комисия за заболяването, както и бележка от училището, в което са се обучавали. Тези деца ще бъдат приемани само по документи, както е било и в предишни години. Специалностите, които ще изучават, не трябва да са противопоказани на здравословното им състояние.\nМеждународен проект работи за ромската интеграция\nКръглата маса се проведе в зала “Плевен”, сн. авторът\nМеждународна кръгла маса на тема "KOMPASS - професия и работа за ромите" се проведе в зала "Плевен". Домакини на поредната работна среща по проекта КОМПАС", състояла се от 13 до 15 май, са плевенските сдружения "Развитие на личността и човешките общности" и "Регионален център за подпомагане стопанските предприемачи". Същността на инструмента баланс на компетентностите бе представен на пресконференция преди официалното начало на форума от германските гости Тимо Цимер, Роналд Шьойнкнехт и Регина Хентшел от професионален институт "Пшерер". Чрез този инструмент се откриват силните страни на личността, конкретно при ромите, и така се улеснява тяхното излизане на пазара на труда. След сертифициране на баланса на компетентностите в съответните страни ще можем да открием центрове за това, съобщи Роналд Шьойнкнехт.\nПроведена е първата тест фаза с 16 човека от ромската общност, 11 от тях са завършили успешно курса на оценка, съобщи Елена Кирицова от сдружение "Развитие на личността и човешките общности" - Плевен.\nПри двама са идентифицирани предприемачески нагласи, което е нова възможност за тях.\nПроектът се изпълнява съвместно с партньори от Франция, Унгария, България, Румъния и Германия от началото на октомври 2012 г. Финансира се по програма "Учене през целия живот" - секторна програма "Леонардо да Винчи - трансфер на иновации".\nНа 13 февруари т. г. ми бе направена операция на щитовидната жлеза. В резултат получих двустранна парализа на гласните връзки, недостиг на въздух при движение и нарушена фонация. От проведените няколко консултации получих само едно категорично мнение, че лицевият нерв е прекъснат, тъй като не потрепвал, какъвто бил случаят при травмиране на нерва. Моля отговорете дали горното означава, че ларингеалният нерв е прекъснат и увредата е необратима?\nЧесто при операция на щитовидната жлеза се уврежда възвратният нерв\nУНГ, завеждащ клиника "Св. Параскева":\nГласообразуващата функция на гръкляна основно се осъществява и координира от възвратния нерв. Той много често се травмира по време на операции на щитовидната жлеза. Когато настъпи такова травмиране, обикновено се нарушава гласовата функция на гръкляна в много широк диапазон - от одрезгавяване, до пълна загуба на гласа. Последствията зависят от степента на увреждане на този нерв. Възможно е да се получи оток на нерва, причинен от тъпа травма, който след време преминава, но може да бъде частично или пълно прерязване на нерва, при което се получават необратими увреждания на гласовата функция. Особено е важно да се направи фина диференциална диагноза, включваща ендоскопия, стробоскопия, компютърна томография, ядреномагнитен резонанс и т. н., за да се прецени каква е степента на увреда на възвратния нерв и дали е едностранна или двустранна. От това зависи нашето терапевтично поведение. Когато говорим за по-лекостепенни увреди, то тогава в съображение влиза широк арсенал от консервативни терапевтични средства, включващ витаминотерапии, антипиретични препарати, съчетани с набор от физиотерапевтични процедури, включително и специфични такива. Обикновено резултатът е добър при положение, че няма трайно увреждане на нерва. От друга страна прогнозата зависи от степента на субективните увреждания - как самият човек се чувства, дали има затруднено дишане, проблем с немощ на гласа или загубата му е пълна. Когато клиниката е изразена, се детерминират и евентуални хирургични намеси. При силно затруднено дишане и то при вдишване, обикновено се правят т. нар. латерофиксации - едната гласна връзка се фиксира към латералната страна на гръкляна, за да се разшири пространството, през което преминава въздушният поток. Възможно е да се наложи операция за премахване на едната гласна връзка. В крайна сметка всички хирургични техники целят разширяване на гласната цепка и увеличаване на обема въздух, който влиза в белия дроб.


Maturation in vitro (MIV) - СБАЛАГРМ София\nИзвестно е, че процентът на успеваемост при IVF процедурите е пряко свързан с броя на трансферираните ембриони с добро качество. При прилагане на съвременните IVF протоколи се използват високи дози гонадотропни хормони за стимулация на яйчниковите структури, в следствие на което се образуват множество фоликули, респективно яйцеклетки и ембриони. Не е за пренебрегване обаче, цената, която пациентите заплащат за това ‑ в буквален и преносен смисъл.\nНякои жени са свръхчувствителни при стимулация с екзогенни гонадотропини и при тях е повишен рискът от развитие на овариален хиперстимулационен синдром (OHSS), който води до хоспитализация в около 2-3 % от случаите. Тежките форми на OHSS понякога предизвикват усложнения като белодробен тромбоемболизъм, отпадане на бъбречната функция, респираторен дистрес (ARDS) и в много редки случаи – смърт.\nОт друга страна, все още не са известни евентуални бъдещи странични ефекти върху здравословното състояние на организма и репродуктивната система след приложението на гонадотропини. Редица автори лансират хипотезата, че в някои случаи по-ниската степен на имплантация при трансфериране на ембриони с добро качество е в резултат на намаляване рецептивността на маточната лигавица, в следствие на свръхфизиологичните хормонални нива по време на стимулация. Безпокойство буди и фактът, че при чести стимулации, в неопределено бъдеще има риск от поява на яйчников и ендометриален карцином и особено карцином на млечните жлези. Освен това, не е ясно дали множеството стимулации не биха довели до ранно изчерпване на яйчниковия резерв.\nПоради тези причини, медицината проучват и обсъжда алтернативни възможности за лечение на безплодието чрез асистирани репродуктивни технологии (АRТ). Ин витро матурацията /зреене/ на незрели яйцеклетки (IVM) се явява потенциална терапия, елиминираща посочените по-горе рискове.\nIVM е метод, който може да се използва за лечение при всички форми на безплодие, без необходимост от хормонална стимулация .\nIVM може да се прилага като първа линия на поведение преди стимулация с гонадотропини, т.е. последователността на терапия е следната: вътрематочна инсеминация (IUI) > Ин витро матурация (IVM) > стимулиран IVF цикъл.\nПредимства на инвитро матурацията (IVM)\nпо-малък риск за пациентите (рискът от OHSS е равен на нула);\nкратък период на лечение;\nнамалява финансовите разходи за лечението;\nот етична гледна точка – при случаите с мъжки фактор на безплодие, лечението чрез IVM е “по-справедливо” спрямо жената.\nмлади,високи и слаби жени с поликистозни яйчникови структури;\nзаболявания като активен системен Лупус еритематозус и някои форми на карцином на гърдата, при които е противопоказно повишаването на нивата на естрогените в кръвта.\nДецата родени чрез IVM\nПубликуваните данни сочат, че не се увеличава процентът на вродените малформации при децата, заченати след IVM, в сравнение с децата, заченати чрез IVF и ICSI процедури.


Ароматни гъби на фурна, рецепти пълнени гъби на фурна\nРецепти пълнени гъби на фурна\nСлед като чукнете едно яйце, внимателно пуснете част от белтъка му в отделен съд, а оставащото разположете върху изпечената гъбена шапчица. Изключително вкусна, сочна и с прекрасен домашен крем! Оризови кюфтета аранчини Оризови кюфтета, популярни и с италианското си име аранчини, са панирани кръгли топки от ориз.\nЗапечете във фурна за тина минути Маслото се разтопява в дълбок тиган и в него се поставят измитите, подсушени и нарязани на полумесеци гъби Зелен боб с пъдпъдъчи яйца.\nПостен гювеч с гъби , грах и зелен боб на фурна Гювечът се захлупва и се пече на умерена фурна за 50 минути На мястото на месото се слагат нарязаните на ивици праз, гъби и чесън\nПо-нова публикация По-стара публикация Начална страница. По-нова публикация По-стара публикация Начална страница. Гъбите са още по-вкусни, когато са пълнени. Вкусно и крехко телешко, гарнирано с един от най? Крем супа от гъби. Крем супа от гъби.\nЗалива се със сметаната и бялото вино, поръсва се с настърган пармезан и се пече на фурна до извиране на сметаната. Разбърквайте от време на време и гответе докато оризът поеме водата. Супичка е вече с мобилно приложение за Android и iOS.\nРецептата за ароматни гъби на фурна е изпълнена!\nПоръсете пълнените гъби равномерно с настъргания кашкавал.\nПоръсват се с настърган кашкавал и се запичат за 15 минути във фурна. Пълнени гъби с кайма и кашкавал на фурна. Тиквички с ориз и гъби на фурна Гъбите се измиват, подсушават и нарязват на полумесеци, а лукът - на дребни кубчета Плетен хляб със сирене или солен козунак. Пътеводител на новака в кухнята. Никол Станкулова стана майка на момиченце. Киш с гъби , риба и картофи на фурна Върху него се изсипват нарязаните на парчета сварени картофи, гъби , риба, наситнените магданоз и целина, посолени и овкусени с черен пипер\nЗапечен ориз с гъби на фурна Гъбите с ориз на фурна са готови, щом оризът поеме течността\nНалива се виното и след като то се изпари, сместа се прехвърля в тавичка. Гъбите са още по-вкусни, когато са пълнени.\nРецепти за постни десерти. Слагат се в предварително загрята на градуса фурна и се пекат за 20 минути. Слагат се в предварително загрята на градуса фурна и се пекат за 20 минути. Рецепти за постни десерти. Гъбите са богати на селен, добавят се мащерката и джоджена.\nТърсете измежду рецепти: Най-нови Най-четени Най-коментирани Седмичен хороскоп за 26 ноември - 2 декември Любовен хороскоп за 26 ноември — 2 декември 1. Popular Tags Blog Archives Най-четените: Гъби с ориз на фурна.\nАко рецептата за ароматни гъби на фурна ви е харесала, а и заради прекрасния им вкус ви предлагаме някои от любимите ни рецепти за пълнени гъби.\nАко рецептата за ароматни гъби на фурна ви е харесала, пънчетата им се отстарняват и се зидано барбекю на двора в тавичка, рецепти пълнени гъби на фурна.\nПожелание може да добавите различни подправки за вкус. Пожелание може да добавите различни подправки за вкус!\nКултивираните печурки, независимо дали са бели или кафяви, нямат кал и пръст, така че ако има нещо по пънчетата — просто го изрязвам. Талятели с пиле и гъби на фурна Шунката и бялото пилешко месо се нарязват на малки хапки и заедно с гъбите , нарязани на полумесеци, и пресованият чесън, се задушават в зехтин за десетина минути Започва се с приготвянето на сос Маринара.\nВреме за готвене 10 мин. Гъбите с ориз на фурна са готови, поръсва се с настърган пармезан и се пече на рецепти пълнени гъби на фурна до извиране на сметаната. Ястието се допича за 15 минути, щом оризът поеме течността Сиренето Бри и печените чушки се нарязват на ситно Още галерии Торти с желе и 3D декорация Коя е красивата българка с над 1 млн. Какво да подарим на жена Стрелец? Време за готвене 10 мин.\nСамо колко е вкусно! Гъби с ориз на фурна Щом зеленчуците омекнат, към тях се добавят нарязаните на ситно гъби и задушаването продължава до тяхното омекване Талятели с пиле и гъби на фурна Шунката и бялото пилешко месо се нарязват на малки хапки и заедно с гъбите , нарязани на полумесеци, и пресованият чесън, се задушават в зехтин за десетина минути Да, ризотото от лимец с манатарки и спанак не е истинско ризото, защото се приготвя с лимец, а не с ориз, но тъй като малките….\nЗелен боб с пъдпъдъчи яйца. Зелен боб с пъдпъдъчи яйца. Име Имейл Интернет страница.\nЗапочва се с приготвянето на сос Маринара.\n28.09.2018 в 09:20\nГъбите се почистват и нарязват на едро.


Джуканович: СПЦ е трансгранична инфраструктура на сръбския национализъм\n10.10.2021 - 09:29 /Редактирана: 10.10.2021 - 09:31/\nПрезидентът на Черна гора Мило Джуканович заяви, че Сръбската православна църква (СПЦ) е единствената трансгранична инфраструктура на сръбския национализъм.\nАко кажете на някого на Запад, че има спор между държавата и религиозната общност в Черна гора, той ще сметне, че държавата не е достатъчно гъвкава, още повече, ако е балканска държава с комунистическо минало. Веднага решават, че всичко им е ясно, каза президентът в интервю за ЦДМ.\nСпоред него, на Запад не разбират, че не става въпрос за религиозни свободи, а за инструментализиране на религиозната общност с цел унищожаване на суверенитета на съседните държави и реализиране на проекта "Велика Сърбия", този път под лозунга "Сръбски свят".\nСпоред него, великосръбският национализъм е загубил крепостите си в Хърватия и Косово и са му останали само Черна гора и Република Сръбска в Босна и Херцеговина.\n„Разбира се, те не искат да се откажат от Република Сръбска, но приоритет е нападението и това е сериозен риск, защото Дейтън е продукт на международната общност и неговите автори ще защитават този продукт много решително и докрай . Никой не иска да влиза в конфликт с авторите на Дейтън – американците“, смята Джуканович.\nСпоред него в това отношение Черна гора изглежда по-лесна плячка.\n„Ние в Черна гора сме изключително решени да не позволим да се повтори трагедията от края на ХХ век. Опитът от последните няколко години събуди черногорския патриотизъм до степен, че за Сърбия ще бъде трудно да ни направи по-голяма услуга", каза президентът.\nТой смята, че национализмът никога не е набирал скорост в Черна гора и освен това „никога не сме заплашвали никого с черногорски национализъм“.\n„Нашата политика беше и остава да не се борим срещу сръбския или друг национализъм с черногорски национализъм, а с гражданската концепция на нашето общество. Твърдо съм убеден, че Черна гора може да оцелее само като държава на гражданите. Ако погледнете състава на населението, става ясно, че гражданското общество е щитът, който ни предпазва от изостаналия национализъм", каза президентът на Черна гора Мило Джуканович. /БГНЕС


Коцето в тройка с Преслава и Златка | Сензация - здраве и красота\nМалко след премиерата на клипа Райна и Коцето се разделиха\nОще не са стихнали коментарите за лъсналия гол мъжки инструмент на Коцето и ето ново двайсет. Тези дни певецът бе принуден да слуша нападките на бившето си гадже Райна. Пилето го обвини в системни изневери. Според нея по време на 5-годишната им връзка той я лъгал с много и различни жени.\nСред дамите, с които прелюбодействал Константин, била и Златка Райкова. По ирония на съдбата към днешна дата Райна съжителства с баджаначката си в Къщата на „Биг Брадър“ и двете дори са приятелки.\n„И тя е минала от там. Но не беше причината за раздялата ни, това беше умножено многократно“, измрънка онзи ден пайнерката пред част от съквартирантите си в риалитито. После обаче тутакси съжали за признанията. Певицата от Сандански направи сензационното разкритие за да обясни, че няма проблем да спи в една стая с жена, с която някогашният й годеник е имал кратка забранена любов.\nВъв фолксредите веднага се заговори, че Коцето съгрешил със Златка Райкова покрай снимките на дуета му с Преслава „Усещане за Мерилин“. В клипа фолкпевците го играят съпрузи, а русата плеймейтка – фаталната дама, която се намесва във връзката им.\nЗлатка съблазнява героя на Константин, като се кълчи полугола пред него. Следва неочакван обрат – той я хваща на калъп с жена си, чиято роля се изпълнява от Преслава. Видеото свършва с хепиенд – Коцето под ръка и с двете.\nВъпросната екранизация е снимана през 2009 г, когато тъкмо се засилваха слуховете за съмнителната близост на Преслава и колегата й. Тогава певецът официално бе двойка с Райна и все се кълнеше, че с добричлийката са само приятели. Подозренията обаче си останаха.\n„Тройката от клипа може да се е пренесла и извън снимачната площадка“, шегуват с във фолкбранша. Шега, шега, ама току виж се оказала истина.\nМалко след премиерата на клипа Райна и Коцето обявиха раздялата си.\nПилето се залюби с танцьор, а доскорошният й интимен приятел представи бъдещата си съпруга. В този период се заговори, че докато е имал връзка с колежката си от Сандански, Константин й е изневерявал най-редовно и с Надя.\n„Правеше ме на балама. Той е женкар, алкохолик и наркоман. Това аз много пъти съм му го казвала в лицето“, довери Райна преди време. Коцето първо замълча и не отвърна на нападките. После обаче си отмъсти, заявявайки: „Райна цял живот е живяла с майка си и баща си, не е била в големия град. Когато тръгваше да пресича улиците, трябваше да бъда с нея. Зная, че може да звучи малко тъповато и селско, но си е така“.\nСпоред Константин във връзката им имало много любов, но и напрежение. Райна го тормозела с ревността си и стигала до крайности. Случвало се даже да му залага капани, за да се убеди във верността му. „От гардероб се е излизало и т. н. да не изпадам в подробности. И двамата сме виновни за края на любовта ни. Сега сме в супер отношения. Имахме общ концерт след раздялата – аз я щипя по дупето, а до мен жена ми. Много яко! След това направихме концерти и в чужбина“, разказа Константин в скорошно свое интервю за предаването „Поверително от NL“.\nзлатка райкова, Константин, Коцето, певицата, преслава, Райна, ревността\nКоцето в тройка с Преслава и Златка добавена от Пею Благов на 12.12.2013


Судоку за деца с животни | Настолни детски игри от bellamiestore\nНачало / Настолни състезателни игри / Судоку за деца с животни от Tooky toy\nСудоку за деца с животни от Tooky toy\nИгри за стимулиране на концентрацията и фината моторика, логиката и разучаване на различни стратегии;\nВ комплекта има красива метална кутия за съхранение, 15 двулицеви карти с примери и 9 магнитни жетона с животни;\nРазмери: 200 x 30 x 200 мм.\nколичество за Судоку за деца с животни от Tooky toy\nНастолните игри са забавни, интересни и занимателни. А в свят на технологии и компютърни игри, почти сме забравили за тях. Но ако решите да подарите забавна и образователна играчка на вашето мъниче, то Судоку за деца с животни е иделен подарък . С този вид игри децата развиват различни умения докато играят и се забавляват с други деца, или с мама и тате. Тези умения ще им помогнат както в училищната среда, така и в живота.\nСензационната игра Судоку с животни от реномирана марка Tooky Toy е проектирана специално за деца, и ще осигури много забавление докато подпомага интелектуалното развитие на най-малките. Ярките цветове и веселите изображения на животни ще направят играта привлекателна дори за най-взискателния потребител. Поставете една от картите в металната кутия, попълнете с магнитни жетони, така че всеки ред и колона да съдържа различни изображения на животни според указанията. В играта има 15 двустранни дъски, които ще осигурят часове забавни моменти.\nНастолната игра с животни е създадена на базата на добре познатата игра Судоку във версия за деца. Производителят се е погрижил и за най-малките детайли - без остри ръбове, гладко покритие - използвайки най-висококачествените материали. В комплектътима общо 24 елемента: 15 двустранни карти с дъски, 9 магнитни жетона с изображение на животни, брошура с инструкции. Всичко е опаковано в метална опаковка. Перфектен продукт за a подарък от 3 годишна възраст. Докато играят и се забавляват децата развиват своята интелигентност и упражнява умствена острота. Развива се логическото мислене , както и се подпомага изучаването на имената на животни и цифри .\nС настолните състезателни игри , децата развиват своята сръчност, стратегически и социални умения, и най - вече логика. Докато играят и се забавляват децата се учат да планират и следват инструкции. Също така малчуганите научават един от най-важните житейски уроци, да губят достойнство, и да се стремят към честната победа. Перфектна игра за стимулиране на концентрацията и фината моторика, както способността за броене, разучаване на различни стратегии.\nОбразовтелнна игра за памет с животни