Лятото на 185... година\nСтрашен бе Вълкашин в своето мълчание. Тишината се беше настанила в малката долчинка, където се бе спотаил войводата с дружина отбрани главорези. Дори птиците по дърветата сякаш бяха притихнали от страх.\nПреваляше втори ден, откакто се бяха разположили в засада над този проход, скрит сред гънките на Стара планина. Глад мъчеше харамиите. Високо по склоновете над тях се чуваха чановете на пуснатите на паша по тучни зелени поляни кози и овце. Този звън им навяваше сладки видения за опечено на жар месо. Всички мъчително преглъщаха и смучеха черните сухари, които вадеха от торбите си. Не си струваше да гризат бучките сирене, сухи като тебешир. Щеше да им се допие вода, а тя бе малко и трябваше да я пестят. Не се знаеше колко време ще прекарат в дебнене.\nСлънцето се издигаше все по-високо и обливаше с горещите си лъчи притаилите се в долчинката мъже. От жегата ризите под антериите подгизваха от пот. Пот обливаше и лицата им, полускрити от кирливи гъжви. Отдавна некъпаните тела излъчваха тежка, парлива смрад на застояла пот.\nПушеше им се... Ах, с какво удоволствие биха изпили по една лула, натъпкана с мек ароматен тютюн. С какъв мерак биха се оттеглили към близката горичка. Там, под сянката на боровете, с кеф биха запалили малки огньове да си сварят кафе. И изтегнати под дебелите сенки, шумно да сърбат ароматната течност, да смучат чибуци, да се посмеят и отдадат на сладък лаф-моабет.\nНо не би! Кафето и джезветата щяха да останат в торбите и дисагите им. Страшен бе гневът на Вълкашин. За най-малкото провинение налагаше жестоки наказания. Страшилище бе той за свои и чужди. Страх ги бе от него, но жаждата за злато бе по-голяма от страха. Всички тези мъже, спречкали се със закона, биваха тласкани от най-първични животински чувства. Две от тях бяха основни – страхът и алчността. Защото, колкото и да се бояха от Вълкашин, трябваше да признаят, че ги водеше към злато и кесиите им винаги бяха пълни.\nМъжете лениво гонеха рояците мухи и често хвърляха погледи към шипковия храст, където под илюзорната му сянка бе прилегнал войводата. И вярваха, че дори някого от тях да го стигне куршум, отмъщението ще е жестоко.\nПомнеха какво стана, когато техният събрат Драго бе хванат в капан чрез предателство и убит край едно врачанско село. Влах, кехая при тамошния бей, се полакомил за наградата, определена за главата на всеки катил от шайката на Вълкашин. Затова с хитрост примамил Драго към кошарите, където го чакали в засада сеймените на бея. В завързалата се кратка схватка харамията успял да прекърши двама от чалмалиите, но паднал на земята, пронизан от джепането, което сеймените изстреляли по него. Влахът собственоръчно, за сеир на правоверните, отрязал главата на убития, набил я на остен и започнал да я разнася из цялото село. Накрая я поставил в нозете на бея и след като чул неговото „аферим“, се прибрал вкъщи с пълна кесия сребърни грошове.\nНеделя по-късно, в една тиха пълнолунна нощ Вълкашин влезе в селото със своите харамии. Четата се раздели на три. Една част заварди изходите на селото, друга отиде за влаха, а третата, начело с Вълкашин, се отправи към бейските сараи. Сториха го така тихо, че и кучетата не ги усетиха. Дори да ги бяха усетили, нито едно от тях не се обади. Голям майстор бе войводата на тези мурафети. Пазвантите на бейския конак премахнаха тихо, без да пукне пушка. Работеха тихомълком, само с ножове и ятагани. Изклаха турчолята като агнета по Гергьовден. Плочникът на двора потъмня от пролятата кръв.\nСамия ага хванаха по долна риза, както сладко хъркаше в покоите си. Овързаха го здраво с въжета, а устата запушиха с парче от собствената му чалма. Беят не можеше да шавне. Единствено очите му, забулени с пелена на смъртен ужас, бясно се въртяха в молба за пощада. Напразно! Вълкашин и хората му не знаеха значението на тази дума. Отмъщението бе жестоко, излизащо от рамките на човешкото съзнание. Избиха цялата челяд. Голямо и малко. Мъжко и женско. Поставиха труповете в постелите им, сякаш спяха. Главите отрязаха, а на тяхно място сложиха свински. За джумбуш и гавра над мохамеданите.\nБея оставиха за накрая. Заставиха го да гледа всичко, което сториха на семейството му. Чудо беше, че сърцето му не се пръсна от гледката. Последва дълга поредица мъчения, от които и арнаутски катили биха повърнали. Харамиите искаха бейското злато... И го получиха. Сетне постъпиха с него така, както и с челядта му.\nОт семейството на предателя влах не оставиха ни един жив. Обесиха ги на клоните на един орех, като вместо въжета използваха собствените им черва. И всичко това сториха, без да пукне пушка. Измъкнаха се така, както бяха дошли – тихомълком. Същински призраци.\nПравоверните побесняха. Дълги дни търсеха извършителите на нечуваното зверство. Ясно бе, че са разбойници. Хайдутите имаха чувство за чест и никога не биха позволили подобна гавра с жертвите си. Потерята претърсваше горите, но не намери никого. Затова изля яростта си върху невинните селяни. Три дни по-късно от цветущото някога село останаха единствено догарящи главни. Малцината, които оцеляха, не знаеха кого да винят за сполетялото ги зло. Дали многовековния поробител, или харамии като Вълкашин и главорезите му?\nВойводата замислено смучеше празния чибук. Това действие сякаш укротяваше дивите мисли в главата му. Бавно огледа хората си, спирайки поглед поотделно върху всеки един. Даракчията, Касапина, Терзията... Не! Не беше сбъркал в своя избор! Тук бяха най-отчаяните и отявлени главорези от неговата дружина. Всички имаха смъртни присъди из четирите краища на империята. Бяха го следвали в не един набег, а телата им бяха покрити с белези от рани. До един бяха нишанджии, не хвърляха джепането си на вятъра. Всеки от тях метнеше ли ножа си, сваляше сърна от двайсет крачки.\nСиляхите им бяха пълни с оръжие. Нож до нож, пищов до пищов. И всичките излъскани до блясък. Дори и най-претенциозният еничар, ако съществуваха още, нямаше да намери петънце от ръжда по оръжията. Вълкашин бе доволен, че успя за кратко време да подмени остарялото им въоръжение с ново, предимно френско, белгийско и немско. Струваше му торба със злато, дадена на влашките търговци доставчици, но сега харамиите разполагаха с по-модерно оръжие от турците. Докато чалмалиите мъкнеха своите кремъклийки, служили им вярно повече от два века, то хората на Вълкашин разполагаха с ново капсулно оръжие, което наричаха „кабзалия“. То беше по-точно, по-леко, по-надеждно и се зареждаше по-бързо от остарелите кремъклийки. Превъоръжаването на шайката ѝ даваше сериозно предимство пред враговете. А те не бяха малко...\nОсвен турските сеймени и бабаити – ловци на глави, в дирите им се опитваха да влязат и хайдутите, закрилници на народа. Всички искаха да видят главите на харамиите, набити на кол. Вълкашин презираше и едните, и другите. Хайде, поганците да го преследват, това бе разбираемо и в реда на нещата. Бе затрил не един от тях. Много техни майки беше разплакал. Но хайдутите да го гонят?\nВълкашин не можеше да разбере народните закрилници и техните действия. Непокорни люде, изпълнени с омраза към турците и тяхната тирания. Насъбрали достатъчно смелост в душите си и грабнали оръжието да търсят отмъщение за смъртта на брат или баща, за озлочестена сестра. Това бе присъщо на мъжа. Но вместо да се постараят да натрупат достатъчно злато, да постигнат свобода и независимост далеч от лапите на османлиите, те обикаляха села и паланки да мъстят за нанесените неправди върху изстрадалото население. Че отгоре на всичко упорито говореха за вдигане на въстание и освобождаване на българския народ от игото на поробителя.\nСпоред харамията това бе лудост. Възможно ли бе да освобождаваш стадо от роби? Какво ще правят със своята свобода? Навярно ще подложат гърбината си за седло на друг поробител. Нямаше как да е иначе. Които са родени скотове, умират като скотове. Нещастниците предпочитаха да чоплят мизерните си каменисти нивици и да живеят в къщурки, подобни на кочини. Да навеждат глава пред всеки османлия, който реши да изпробва върху вратовете им остротата на ятагана си, вместо с оръжие в ръка да извоюват правото си на по-добър живот. Такива като тях не заслужаваха никой да умира в тяхна защита, а само и единствено презрение. Вълкашин се чудеше на хайдутите, че обвиняват него, когато турците бастисваха някое село след поредния му набег. Айде холан, чудо голямо! То това тяхното живот ли е? Направо правеше услуга на селяните да се отърват от ежедневните си мъки. Някой би нарекъл това цинизъм, но за Вълкашин и хората му бе житейска философия.\nОт дете му бе втълпявана простата истина, че ако искаш нещо, трябва да си го вземеш. Даром нищо се не дава! Ни чест, ни богатство, ни свобода... Истинските мъже имаха смелостта да грабнат оръжието и да си осигурят свобода и живот сред злато, вино и жени. Тази житейска истина я бе научил от баща си, както и от неговия баща. И двамата близо двайсет години бяха водили живота на кърджалии в дивите орди на Кара Феиз и Емин ага. Докато редовният турски аскер не бастисал тези, които отказали да сложат оръжие и да започнат мирен живот. Всички, които били с Дьонмето и Балтаджията.\nВълкашин бе дете, но си спомняше деня, когато баща му донесе вестта за смъртта на отеца си в подножието на връх Аидаа. Сам полумъртъв от раните и загубата на кръв, два дни по-късно склопи очи. Но преди да го направи, закле сина си да не бъде овца под ятагана на кучетата Мохамедови.\n„Запомни, сине! – бе прошепнал той на смъртния си одър. – Ако трябваше да започна отначало, отново щях да избера този живот. Не бъди роб, не бъди скот! Бъди мъж и вземай от този живот всичко, което пожелаеш, с ятаган в ръка. Оръжието и златото правят мъжа свободен и силен. Няма значение колко ще живееш на този свят – година или век. Живей свободен!“\nОт този ден бяха изминали много години, но Вълкашин помнеше бащините думи. Те бяха дамгосани в съзнанието му и ги следваше неизменно.\nОнези, които смирено понасяха ятагана на поробителя и гъгниво шепнеха молитви пред олтара на малките си църквици, уповавайки се на никому ненужен хилав и смешен господ бог, не заслужаваха да живеят! Единствено ставаха да напояват земята с кръвта си. Та можеше ли мъж да не презира такива подобия на човеци?!\nВълкашин прибра чибука в пояса и притвори за миг очи. Напоследък често се замисляше, че доста се е крил из шубраците и бастисвал хазни и кервани. Бе се задавил от кръв. А и годините си вървяха. Повечето от това време беше прекарал в криене и бягство от потерите на турците или хайдутите. Може би още година-две в набези и... край! На много места бе заровил товари злато и сребро. В гърнета, казани, делви... В пещери, под корените на дървета, в земята, под мостове, навсякъде имаше тайници. Щеше да стигне не за един, а за няколко живота. Мечтаеше да купи земя там, където ятаганът нямаше да го стигне... Някъде на север. Но какво щеше да прави с тази земя? Обикновено мечтите стигаха дотук.\nНо преди това трябваше да завърши този дълго планиран набег. Че ще бъде успешен, не се съмняваше. Три недели бяха изминали в приготовления...\nТри седмици, откакто платен шпионин се яви пред него и откри, че ватикански слуги ще потеглят от Стамбул с тежък керван и отбрана охрана. Падишахът пращал нарочно писмо до папата, а с него и достойни за сана му дарове. Ще вървят през Едрине, Филибе, София... После ще преминат Балкана и през Враца ще се отправят към Видин. Там ги очаква кораб, който ще откара чернокапците към Виена, а после до Италия. Защо са избрали този маршрут, само те си знаят. Явно имаха достатъчно основание да се откажат от пътуване по море. Навярно заради пиратите, които отново се бяха нароили и плячкосваха морските съдове почти безнаказано. Те бяха същите като Вълкашин, но извършваха набезите си на синьо дъно.\nВойводата още веднъж премисли плана си. Охраната ще е двайсетина души, отбран аскер. Чернокапците не ги туряше в сметката, те на чиляци не мязаха. Значи двайсет дула срещу неговите дванайсет, но изпитани в десетки набези главорези. Изненадата също ще е на негова страна. Лошо му се пише на аскера. Додето разбере откъде иде опасността, всеки един от харамиите щеше да е изпразнил по две-три цеви. Веднага след това ще ги връхлетят с голи ятагани. Нямаше начин да не успеят. Та можеха ли двайсетина, макар и опитни войници да се мерят по бързина и ловкост с неговите харамии. Не за първа година скитаха из шубраците. Бяха скъсали десетки чифтове цървули и ботуши, та ще се оставят на някакви си низами...\nОстрият слух на Вълкашин долови непривичен шум по горната северна част на долчинката и впери тежкия си поглед в тази посока. Същото направиха и останалите, слагайки тежки длани на оръжията си. Минута по-късно при тях дойде един от съгледвачите, изпратени напред да дебнат появата на кервана.\n– Идат, войводо! – прохърка с пресъхнало от жажда гърло човекът. – До сахат време са тук.\nВълкашин за последно огледа хората си. Отпи глътка вода от кратунката и тихо изръмжа:\n– По пусиите. Действаме както ви заръчах. Пръв стрелям аз. А някой ме е преварил, а съм го скъсил с една глава! Айде, хаирлия да е!\nХарамиите се разпръснаха тихо и бързо като гущери по сипей. Всеки зае предварително подготвената позиция и за пореден път провери дали оръжието му е на сгода, та да не го подведе в критичен момент...\nКерванът навлезе в прохода с умерена стъпка. Най-отпред, на седемдесет крачки пред другите, вървеше един низам, стиснал пушка в ръка, и внимателно оглеждаше склоновете на баирите, обрасли с гъсти шубраци и дървета. Това бе предният разузнавателен пост, който диреше признаци за засада. Но колкото и да се взираше, не успя да види маскираните харамии. Майсторски се бяха притаили.\nКерванът се състоеше от осем натоварени катъра, водени от пеши слуги. Чернокапците и онбашията на аскера яздеха коне. Войниците, разделени на две групи, вървяха пред и зад основната група на почетно разстояние в приличен строй. След дългия преход под силното слънце всички имаха уморен вид. Прах покриваше дрехите и ботушите на мъжете. Личеше си, че имат нужда от почивка.\n– Кога, мосю, ще стигнем до някое село? Хората и животните са изтощени – попита един от монасите, който яздеше редом с онбашията.\nВъпросът бе зададен на френски език, който турчинът говореше съвсем прилично. Той отвори капаците на сребърния си часовник, погледна стрелките и уморено отвърна:\n– Ако е рекъл Аллах, до два часа ще сме стигнали в селото, ваша милост. Там ще намерим зоб за конете, храна за нас и покрив за почивка.\n– Знаете ли, мосю? – продължи монахът и поглади тежкия златен кръст на гърдите си. – През цялото време на пътуването слушах какви ли не легенди за разбойници, обитаващи тукашните гори. Но досега не видяхме нито един. Това ме навежда на мисълта, че или тези приказки са силно преувеличени, или в империята ви цари ред и благоденствие. Кое от двете е вярно?\n– Падишахът, да умножи Аллах дните му, се грижи за мира и спокойствието в земите си. Хаирсъзи и бунтовници се мяркат от време на време, но не са толкова много, че да разклатят устоите на империята. А и не живеят дълго. Размирните времена отминаха преди повече от трийсет години. Сега нашите интереси, както знаете, са насочени извън пределите на империята. Вие, християните, имате поговорка, в която се казва, че който нож вади, от нож умира. Сам виждате, че ние, защитниците на правата вяра и покорни слуги на падишаха, полагаме сериозни грижи пътищата да са спокойни.\n– Чул ви Господ – тихо отвърна черноризецът и откачи от седлото меха с вино. Жегата стягаше слепоочията му като с железни клещи. – Ще ми доставите ли удоволствието да пийнем по глътка от това прекрасно хиоско вино?\nТака и не получи отговор. Екна сух, отчетлив гърмеж и онбашията падна от коня с пробита глава. Миг по-късно планинският въздух се раздра от залпа на десетина пушки. Последва втори и трети, вече от пищови. Настана суматоха. Докато разберат откъде иде опасността, турците изгубиха ценни секунди за прегрупиране. Вече бе много късно. Аскерлиите падаха простреляни на земята, а кръвта им се смесваше с прахоляка на пътя. Коне и мулета разтревожено зацвилиха и панически се защураха. Миг по-късно с грозни викове и крясъци от склоновете на прохода като лавина се изсипаха дивите и страшни главорези на Вълкашин с бляскави ятагани в ръце и ножове между зъбите.\nСъпротива нямаше. Всички, освен монасите, лежаха на земята с изстиващи тела. Екна вик:\n– Дръжте хайванчетата, че изгубихме товара. Фукнат ли животните, кожите ще ви съдера, вашата верица!\nВойводата напразно сипеше закани. Харамиите действаха като добре смазани и настроени чаркове на машина. Всеки един знаеше къде и какво да прави. Животните бяха заловени и укротени, въпреки че продължаваха тревожно да се дърпат, подушили миризмата на кръв и барут.\nЕдин от харамиите, овързал набързо ръцете на монасите с конопени въжета, попита Вълкашин какво да прави с тях. Войводата огледа с гнусливо презрение изплашените божи служители и нареди:\n– Да носят товара до скривалището. Коне не стигат до горе. То аслъ, от тези облечени в черно скотове друга файда няма.\nМястото, което Вълкашин бе избрал за свое скривалище, бе широка, светла и суха пещера. Скрита в падина, отвсякъде заобиколена с гъсти шубраци и обрасли с дървета склонове, тя можеше да бъде забелязана единствено от птичи поглед.\nСеднал върху козяци, скръстил по турски нозе, войводата димеше с чибука си и шумно, с наслаждение сърбаше ароматно кафе. Около него, кой къде свари, бяха насядали част от харамиите. Останалите бяха заели позиции около пещерата, да не ги изненада враг. След като задоволиха глада и жаждата си, време бе да огледат плячката.\nПленените монаси с разтреперани ръце и непрестанно шепнещи молитви към Всевишния устни отваряха пред Вълкашин даровете за главата на католическата църква. Съдържанието на дисаги, чували и денкове се изсипваше в краката му. Пред очите на разбойниците се разкриваха богатства, излезли от хазната на падишаха и одобрени от великия везир. Злато и сребро, ковчежета с разноцветни скъпоценни камъни и златотъкани платове омагьосваха със своето великолепие алчните главорези. Оставаха четири неголеми, плоски и странни сандъка. Бяха изработени от неизвестен майстор с голямо старание. Скъпо черно дърво бе материалът, послужил за направата им. Бяха обковани с бронзови шини и имаха странни, невиждани досега ключалки във формата на деветлъчни звезди.\n– У кого е ключът за тези сандъци? – попита войводата, докато с любопитство ги разглеждаше. Опитът му подсказваше, че зад подобна направа се крие нещо ценно. Ненапразно е хвърлен толкова труд по майсторията им. – Даракчи, попитай черните скотове как се отключват?\nДаракчията, дясната ръка на Вълкашин, бе едър мъж с тежък поглед и гъсти подковообразни мустаци. На младини бе случил да види свят като моряк. Някои казваха, че бил пират... Говореше свободно няколко езика, между които френски и италиански. Той се приближи до скупчената група монаси, огледа ги изпитателно и се обърна към най-стария:\n– Какъв език говориш? Казвай бързо!\n– Латински, ваша милост. Иначе от дете съм закърмен с френски, езика на моята майка.\n– За майка ти не съм питал! Как се отварят тези сандъци? Има ли ключ и у кого е той?\n– Ваша милост, недейте – запелтечи монахът, без да крие страха си. – Този товар е специално за Светия отец. Всичко останало вземете, но него оставете. Господ няма да ви прости обидата, която ще нанесете на Неговия наместник на земята...\nНе успя да довърши думите си. Нещо проблясна като светкавица пред очите и в следващия миг собствената му глава се търкулна в скута. От прерязаните артерии шурна струя гъста кръв и опръска останалите монаси. Те притвориха обезумели очи и устните им усърдно започнаха да редят молитва след молитва.\nДаракчията бавно избърса окървавеното острие на ятагана си в дрехата на мъртвия и тежко пророни:\n– Господ, ако има такъв, отдавна е отвърнал очи от нас. Ние не търсим благоволението на Разпнатия. Сами вземаме каквото поискаме. А вие, кучета, искате ли да последвате участта на дъртия, или ще отговорите на туй, що ви питах?\n– Господ ще ви накаже! Ще горите вечно сред пламъците на геената огнена... – надигна се един от монасите с гневен поглед, но в следващия миг и неговата глава се търкулна на пода на пещерата. Кръвта, шурнала от прерязаните артерии, бързо започна да попива в меката фина пръст.\n– Грешен отговор – изръмжа злобно Даракчията и се обърна към следващия монах. – Ти. Въпросът е същият.\n– Спрете! – Един млад монах простря ръце в молба за пощада. – Спрете, ваша милост, с убийствата. Ще ви кажа всичко, което искате да знаете. Ключът е у мен!\nМонахът отметна своята качулка и под нея се показа мургава кожа и смолисточерна коса. Лицето бе обрамчено с къса, грижливо поддържана брада. Той извади изпод широкото си черно расо малко ковчеже и благовейно го целуна. После с треперещи ръце го подаде на Даракчията:\n– Ето, ваша милост. Тук се крие ключът.\nХарамията прибра ятагана си и бавно отвори малкото ковчеже, обковано със злато и украсено със скъпоценни камъни. На дъното му в нарочно гнездо с матов блясък светеше бронзова деветлъчна звезда, с топуз за дръжка от едната ѝ страна. Не беше голяма, но както Даракчията определи, пасваше по размер на ключалките. Силните му ръце с възлести пръсти ловко отключиха сандъците и вдигнаха капаците. Това, което видя вътре, го накара да възкликне от изненада:\n– Бреей, мама му стара! Ела да видиш, аркадаш.\nОбзет от любопитство, Вълкашин се надигна от мястото си, застана до Даракчията и впери недоумяващ поглед.\n– Туй що ще да е, джанъм?\nНа дъното на сандъците в специални гнезда и обвити в златотъкан атлаз, лежаха неголеми плочи. Но това, което ги накара да облещят очи, бе, че плочите представляваха обработени изумруди с невиждани досега размери и форма. Войводата взе една от плочите и за миг изгуби дъх от мекото зелено сияние, което тя излъчваше в ръцете му. Острият му поглед не пропусна да забележи, че бе изпъстрена с непознати писмена, напомнящи на стилизирани рисунки. През разбойническия си живот Вълкашин неведнъж бе държал в ръцете си различни по вид и стойност драгоценни камъни. Но изумруди с такива размери и форма виждаше за пръв път. Умът му не можеше да разгадае как и с какъв инструмент бяха изписани непознатите знаци върху гладката повърхност на твърдите зелени камъни. Някъде дълбоко в него се прокрадна убеждението, че тези изумрудени плочи надвишават по стойност цялата плячка, придобита в този набег. А тя не бе малка...\nВнезапно тишината в пещерата бе разкъсана от няколко изстрела, произведени в опасна близост. Отвърнаха други, единични и неорганизирани. После избухна ожесточена престрелка...\nКато светкавица през ума на препатилия и опитен харамия премина мисълта, че врагове са се промъкнали до постовете, разположени около пещерата. Кои бяха те, турска потеря или хайдути, за момента нямаше значение. Ако съдеше по гърмежите, нападателите ги превишаваха по брой. Пък и щом бяха дошли толкова близо, нямаше време да организират отбрана. Хванаха ги неподготвени. Единственият изход бе бягството. Трябваше да се откъснат от нападателите, да се прегрупират, а по-късно щяха да изясняват кои са те и как са влезли в дирите им.\nНасядалите около огъня харамии рипнаха отведнъж и грабвайки оръжие, заеха позиции за отбрана на пещерата. Завърза се престрелка между тях и нападателите, чиито силуети вече се мяркаха сред дърветата и шубраците.\nВълкашин бързо уви изумрудените плочи в парчетата атлазен плат и ги пъхна в една козинява торба. Метна я през рамо, хвърли кратък поглед на обстановката и изръмжа:\n– Даракчи, с Касапина подир мен! Останалите да задържат нападателите!\n– А чернокапците, войводо?\n– Майната им. Пиши ги мърша. Бързай, Даракчи! Времето ни изтича като пясък между пръстите...\nТримата като вихър се понесоха през един страничен отвор на пещерата навън, сред гъстите храсталаци и могъщите ели и борове, отправили върхове към небето. След тях, прикривайки бягството им със стрелба, се затичаха и оцелелите харамии.\nМинута по-късно в пещерата нахлуха хайдути с насочени напред оръжия, готови за стрелба. Но освен няколко скупчени монаси, бръщолевещи с треперещи устни молитви на латински, други живи не откриха.\nВойводата на хайдутите бе висок, тънък и жилест мъж на трийсетина години. Облеклото, както и оръжието му бяха прости и вехти. Отдавна небръсната четина покриваше лицето, но не скриваше волевите му черти и орловия поглед.\nКогато влетя в пещерата и се убеди, че освен монасите други живи няма, той набързо изпрати потеря да догони бегълците със заръката без главите им да се не връщат. Сам приседна на един козиняв чувал и едва тогава монасите видяха, че куршум е пробил прасеца на левия му крак.\nЕдин от тях, същият, който, за да предпази другарите си от острието на ятагана, даде ключа на Даракчията, се изправи и приближи до ранения войвода.\n– Позволете ми, господине, да се погрижа за раната ви – заговори той на правилен турски език. – Това би било най-малкото, с което да ви се отблагодарим за нашето спасение.\nХайдутинът го измери със строг поглед:\n– Като те гледам, май не си нашенец. Турчин ли си?\nИ без да дочака отговор, се обърна към някого зад гърба си:\n– Тодоре, съберете читавото оръжие, барута и джепането. Ще ни потрябва занапред. Ранените да се превържат, а убитите да се погребат!\nМонахът извади от една кожена чанта превръзки и различни мехлеми. С малък, но остър нож сряза крачола на ранения, проми с вода раната и внимателно я огледа.\n– Имате късмет, господине. Куршумът е излязъл. Ще излекувам раната с този мехлем и ще я превържа. Треска няма да има и в скоро време отново ще тичате.\nДокато изричаше тези думи, пръстите му сръчно обработваха раната. Расото се бе разтворило на гърдите и войводата забеляза подалия се от пазвата медальон. Висящ на проста кожена връв, изработен от сребро, медальонът не бе особено голям, но изглеждаше древен, много древен. На лицевата страна бе изобразена чудна фигура на човек с птича глава. Около нея имаше странни знаци и драсканици, непонятни за полуграмотния хайдутин. Войводата с нищо не показа, че го е видял.\nСлед няколко минути превръзката бе готова. Войводата критично я огледа и усмивка озари тънките му устни.\n– Браво. Ашколсун, папаз, за вещата ти работа! Хекимин ли си?\n– Не, господине – поклати глава монахът и крадешком поглади сребърния медальон. – Въпреки че владея някои от тайните на медицината. Аз не съм турчин. И макар да нося одеждите на католическата вяра, не съм и европеец. Моята родина е Египет. Член съм на орден, който от хиляди години пази скритото познание на Аах Техути. Известен е като Тот Атланта, Триждивеликия, Триждипосветения... Това ви го откривам, защото виждам във ваше лице честен и почтен човек.\n– Тот, Тот... Не съм чувал за него в нашия санджак. От кое село е той? – замислено попита войводата. – И за какво познание става дума? Повечето хора от тоз край са бедни и неграмотни. Познание не търси тук!\nПускайки покрай ушите си невежеството, показано от хайдутина, мургавият монах продължи със смирен глас:\n– Аах Техути е летописецът на боговете. Сам той е бог на писмеността, познанието, висшата магия, астрономията и други науки. Бил е последният цар и върховен жрец на потъналата някога Атлантида...\n– Чакай, чакай, папаз! – нетърпеливо махна с ръка войводата. – Недей да ми мътиш главата с притчи от Светото писание! Не го познавам добре тоз китаб. Интересно ми е да науча как това... познание се е озовало из тези краища? А и ти подир него...\n– Когато султан Селим разбил мамелюците през 1517 година и завладял Египет, неговите главорези опустошили Храма на познанието. В него се съхранявали част от изумрудените скрижали. Има и на други места по света, но са неизвестни за нас. За тях се грижат пазителите от други ордени. Завоевателите избили братята от моя орден и заграбили всичко, което им се е видяло по-ценно. Дълги години оцелелите пазители на храма и ние, техните наследници, търсихме откраднатото. Накрая узнахме, че изумрудените скрижали са непокътнати и събират прах в съкровищницата на падишаха. Самият султан не знае какво богатство държи при себе си. – Мургавият мъж млъкна за кратко, докато отпие глътка вода. – Няма да занимавам ваша милост как и по какъв начин сме убедили главата на римокатолическата църква да ни съдейства за връщането на заграбеното. Нашият орден е натрупал много богатства през хилядите години от своето съществуване, но с радост бихме ги пожертвали само и само да си възвърнем откраднатото. И сега, по волята на Всевишния, тези скрижали са в ръцете на злодеите, от които тъй великодушно ни спасихте.\n– Най-сетне започнах да вдявам нещата – оживи се войводата. – Значи в момента на набега върху вас сте прекарвали въпросното имане?\n– Да, господине. И ще ви открия, че не ще пожалим злато и драгоценности, ако ни помогнете в това начинание. Ще бъдете богат и честит до края на живота си. Ще платим теглото ви в злато и ще добавим още, ако е необходимо!\n– Нека първо сложим ръка на това имане, после ще се пазарим! Че така приличаме на онези, дето седнали в бърлогата на мечката да делят кожата ѝ, докато самия звяр го нямало там. Да изчакаме да се върне потерята, после се махаме оттук. Току-виж, привлечени от стрелбата, поганците ни дошли на гости. А дотогава хапнете каквото Бог дал...\nКогато по залез-слънце преследвачите се върнаха, капнали от умора, козинявата торба със скрижалите не беше сред плячката, която носеха. Войводата търпеливо изчака да хапнат и пийнат по глътка вода, след което подробно ги разпита.\nОт разказа на хайдутите стана ясно, че харамиите се отбранявали ожесточено. Но численото превъзходство на горските закрилници, както и техният устрем наклонили топузите на кантара в тяхна полза. Харамиите се топели като сняг под майско слънце. Даракчията, дясната ръка на Вълкашин, бил ударен с два куршума „теллия“ под плешката и предал богу дух, прикривайки бягството на войводата си. Самият Вълкашин останал без джепане и за да не попадне в ръцете на хайдутите, скочил от една чука долу в пропастта.\n– Ти я знаеш тази чука, войводо. От нея Вършец се вижда като на тепсия.\nВойводата кимна доволно и леко се подсмихна под мустак:\n– Отървахме земята от още едни злодеи. Жалко, че Вълкашин и Даракчията не паднаха живи в ръцете ни, а също и малцината разбойници, изплъзнали се от поставения капан. Стари сметки за уреждане имах с тях. Но нейсе... А вие, момчета, сигурни ли сте, че като го видяхте за последно, онзи главорез Вълкашин не носеше голяма козинява торба?\n– Не, войводо, торба нямаше – с твърд глас го увери най-старият от хайдутите.\n– Да не би да е била у някого от другите айдуци?\n– Кога сбирахме оръжието им, покрай никого от тях нямаше торба. Дори да е имало, някъде са я хвърлили, за да тичат по-леко.\n– Тогава ще се наложи да я потърсим, момчета – с твърд глас обяви войводата. – Сега починете, от утре заран почваме.\nСлед два дни упорито дирене торбата не бе открита. Хайдутите преровиха всяко храстче, обърнаха всеки камък, обходиха борове и ели, но без резултат. Види се, бе потънала вдън земя. Повече не биваше да се задържат на едно място. Ей селото где е, а то гъмжи от турци. Само вроденият им мързел не ги е довел досега. Но утре или вдругиден? Кой знае?\nВойводата даде заповед на четата да се стяга за път. На монасите осигури пълни торби с храна и парични средства, с които да се доберат до родината си. На раздяла стисна ръката на пазителя монах и изрази съжаление, че не е успял да му помогне докрай.\n– Благодаря ви, господине, за спасените животи и добрината ви – усмихна се на изпроводяк мургавият египтянин. – Въпреки че не намерихме свещените реликви, поне знаем къде са изгубени. Заедно с моите братя ще държим очите си насочени към тази част от Балканите. Все някога ще се чуе нещо за тях. След година-две, век или хиляда години? Бог знае кога, но ще се покажат. И тогава моите братя ще бъдат готови... Сбогом, разбойнико. Желая ти дълги години живот. Дано борбата ви не е нахалост и да се радвате на победата. Ако не вие, то вашите деца... Сбогом!...\nНаближаваха края на кишлака, когато някъде хлопна врата, разнесе се вик, примесен с ръмжене. Миг по-късно изтрещя кратък автоматен откос и... дотук с тишината. От различни посоки долитаха трясък на врати и прозорци, гърмежи и към малкия отряд полетяха разнокалибрени куршуми. От къщите излизаха полуоблечени мъже, но все с пушкала в ръцете си. И очевидно знаеха как да ги използват.\n– Стас, пали скапаната машина! – ядно изръмжа Бедуина. – Осветени сме и всеки, който умее да държи оръжие в този кишлак, в момента стреля по нас.\n– Много ценно наблюдение, командире – изсмя се кратко полякът и се заигра с кабелите на стартера. Останалите бойци от отряда насочиха оръжията си в различни посоки и откриха огън по всичко, което се движеше. Жителите на планинското село сякаш знаеха, че в колата се намират полевият им командир и арабският емисар. Затова куршумите, изстреляни от техните оръжия, бяха насочени предимно към гумите и наглите стрелци, вилнели в селото им.\n– РПГ на девет часа – предупреди Кьопавия и миг по-късно Бедуина изпрати брадатия мераклия при предците му с кратък откос от своя „Калашников“.\nНещо тежко се строполи зад него. Обърна се и лицето му се сгърчи от болка. Хрътката бе прерязан през гърдите от автоматен откос и не даваше признаци на живот.\n– Стас! – изкрещя Бедуина. – Изведи ни от това скапано село, преди да са ни направили на кайма!\nБез да отговори, полякът натисна ядно газта и увеличи скоростта. Предното стъкло се украси с няколко дупки от картечни куршуми. Физика изхърка, улучен смъртоносно, и започна да се дави в собствената си кръв. Стас бе ударен в рамото и с труд управляваше машината. Бедуина усети парване в хълбока, но в момента имаше далеч по-важни задачи. Изхвърли празния пълнител на автомата и зареди пълен. Издърпа рязко затвора, вкара патрон в цевта и пусна кратък откос към един брадат любопитко, който се прицелваше в тях от последната къща с допотопна М-16. Мераклията се прикри зад къщата и повече не се показа.\nБедуина хвърли критичен поглед на обстановката наоколо. Бяха напуснали границите на последните къщи в селото. Отляво планините се издигаха почти отвесно, а отдясно зееше дълбока трийсетметрова пропаст, на чието дъно лъкатушеше буйна река. Пътят бе тесен и на места укрепван. Ако не бяха оширените участъци за отбивки и изчакване, два автомобила не биха могли да се разминат.\nСилен взрив разтърси планинския склон от лявата им страна. Сред облак дим и прах лавина от различни по големина камъни се изсипа на пътя, току пред колелата на джипа. Образува се солидно препятствие, бе невъзможно да се преодолее от високопроходимия автомобил. Машинално Стас наби спирачки и извъртя волана надясно. Предните колела излязоха от пътя, автомобилът се наклони и постепенно набирайки скорост, се плъзна надолу към пропастта. Взрив се разнесе на пътя зад тях. Нещо тежко удари Бедуина по главата и той се строполи в безсъзнание в купето на машината. Взривната вълна даде допълнително ускорение и джипът се понесе по стръмния склон. Удари се странично в огромна канара, преобърна се няколко пъти и с грохот падна в реката, смазвайки част от пасажерите.\nПо прищявка на съдбата тялото на Бедуина бе изхвърлено в реката и водата го повлече надолу. Течението го отнесе на плосък песъчлив бряг, далеч от горещата точка, сред зелена долина. Привечер го прибра отряд на канадските военни сили, патрулиращи в района. Телата на другите не бяха открити. След провеждането на издирвателни мероприятия бяха обявени за безследно изчезнали...\nРезкият, дразнещ слуха звук на звънеца спаси Александър от лапите на кошмара, който сънуваше. Дрънченето идваше от входната врата. Още преди да отвори напълно очи, ръката му сама потърси пистолета на нощното шкафче. Трябваше да изминат няколко секунди, докато осъзнае, че вече не беше в планините на Афганистан. Намираше се в апартамента на родителите си в малък четириетажен блок в софийския квартал „Западен парк“.\nЗвънецът продължаваше да оглася жилището с пронизващ мозъка звук. Някой се бе облегнал на бутона и не смяташе да престане. Отправяйки безмълвна „благословия“ към всички роднини на досадника, Александър отвори вратата. На прага, засмян до уши, стоеше братовчед му Радослав.\n– Заслужаваш да те застрелят за този шибан тормоз – подхвърли вместо поздрав Александър и отвори широко вратата. – Какво си се ухилил като варена тиква? Влизай!\nКухнята бе малка, но напълно достатъчна, като се имаше предвид, че обитаваше сам жилището. Родителите му от години живееха на село, преживяваха със своите пенсии и със зеленчуците, отглеждани в двора. Също и с парите, които редовно им изпращаше.\nАлександър включи кафемашината и настани братовчед си на стола до прозореца. Направи кафе и постави пред госта огромна чаша, пълна до половината с черна ароматна течност. От кафето се носеше ухание на кардамон, канела и някакви други екзотични подправки.\n– Имам приятел, Виктор се казва – рече Радо, вдъхвайки аромата, издигащ се от чашата. – И той е психопат като теб на тема кафе, но го предпочита на джезве.\n– Повярвай ми – засмя се Александър. – Този сорт психопати сме толкова много по света, че един в повече не се забелязва.\nДокато домакинът се занимаваше с кафето, Радослав разгърна един обемист овехтял албум. От страниците му надничаха обгорели от слънцето мъже в тактически униформи, окичени с оръжие и боеприпаси. Почти на всяка снимка присъстваше и Александър. На една беше със снайперистка карабина, на друга стискаше в ръце някой от многобройните варианти на „Калашников“ или М-4, брадясал като дивак. На трета, с куфия като същински арабин, разглеждаше сергия на пазар в град, който най-вероятно бе разположен на задника на географията.\n– Тази снимка откъде е? – учудено попита Радослав, сочейки фотография, на която Александър раздаваше шоколади на тумба чернокожи хлапета. Те бяха болезнено слаби, сякаш години наред не бяха докосвали свястна храна. На фона зад тях се виждаха скелетите на обгорели колиби, строени с подръчни материали.\n– Проклетият Аденски залив. Черпя за трийсетия си рожден ден.\n– Това са изтощени от глад и гражданска война деца... Те живеят там, където ти и косматият ти задник не бихте оцелели дори час. Повечето от тях не доживяват до пълнолетие... – Лицето на Александър се сви в болезнена гримаса при спомена за онези дни.\n– Но някое от тези деца като нищо би могло да изпразни половин пълнител в гърба ти.\n– Би могло... – тихо потвърди Александър, обгърнат от пелената на спомените. – А ти за какъв дявол се домъкна толкова рано? Доколкото зная, срещата ни е в десет.\nРадослав се усмихна добродушно, отпи от кафето и погледна братовчед си през гъстите си като метличина мигли.\n– Днес си на интервю за работа. Реших да дойда с теб и да те представя на бъдещият ти работодател.\nДвамата бяха коренно различни. Като деца бяха израснали заедно, апартаментите им бяха един срещу друг. Докато Радо залягаше над учебниците, Александър тичаше след топката от сутрин до вечер. Тренираше различни спортове. Лека атлетика, плуване, джудо, карате... Неспокойната му натура се хвърляше от едно на друго с неподозирана страст. Докато Радослав изглеждаше масивен със своите сто и трийсет килограма, Александър бе строен, висок към метър и деветдесет, а тежеше около деветдесет килограма. Лицето бе слабо и волево. Въпреки своите трийсет и осем години, около очите му се беше образувала гъста мрежа от бръчици. Кафявите интелигентни очи гледаха на света проницателно, с едва доловима нотка на недоверие. Тялото бе стройно и мускулесто, изсушено от палещите лъчи на знойна Африка. Почти всеки сантиметър от торса, раменете и ръцете бе покрит с гъста мрежа от сложни, разноцветни и неразбираеми татуировки. Личеше изкуството на вещи майстори от различни точки на света. Лицето, обветрено от пустинните ветрове на Ирак и от студа, събиран из високите планини на Афганистан, носеше отпечатъка на бурното му минало. Тънък белег се спускаше от дясната скула към челюстта. Друг украсяваше брадичката, а трети започваше някъде зад лявото ухо и се губеше в гъстата, късо подстригана коса. Тялото също не бе пощадено и носеше отпечатъка на не един огневи контакт.\nПрез последните петнайсет години от живота си Александър живееше извън страната. Съдбата бе отредила да се превърне в охранител, работещ „на терен“ за международна частна военна компания под прикритието на английска охранителна фирма – една от най-големите износителки на охранители из горещите точки на света. От десет години бе на мисии с висока степен на риск в различни „места за отдих и култура“, като Сомалия, Йемен, Ирак, Афганистан и други страни. Навсякъде, където неговите работодатели го изпращаха и имаше нужда от специфичните умения на екипа му.\nЕкипът... Те бяха неговото семейство и най-близки хора. Бяха си пазили гърбовете в стотици мисии и всеки бе спасявал живота на някой колега при престрелки. През всичките тези години за него бе невъзможно да си представи живот извън екипа. Заедно преживяваха всяка радост и неволя.\nРядко се връщаше в България. Идваше си за една-две седмици, колкото да се види с родители, роднини и приятели, и отново стягаше раницата. Не можеше да се адаптира към този живот. Беше му чужд, странен и някак враждебен. Затова с нетърпение чакаше датата на заминаването. Връщаше се при екипа, където и да се намираше той. Там, сред колегите му, всичко беше по-ясно и просто. Сред тях той израсна като завършен професионалист, високо ценен от работодателите си. Признанието за способностите си получи в деня, когато всички членове на екипа гласуваха единодушно Александър, с позивна Бедуин, да бъде техен лидер.\nАла преди шест месеца настъпиха събития, които доведоха до загубата на екипа му. Александър оцеля, макар и целият в рани и травми. Обзет от убеждението, че е крайно време да затвори тази страница от живота си, той напусна. Тръгна си внезапно, без да намери сили в себе си да посети семействата на загиналите колеги и да изрази съболезнованията си. Просто се махна...\nСкита три месеца из Европа, но така и не намери покой. Навсякъде се чувстваше чужд. Сякаш бе попаднал на враждебно настроена планета. Не знаеше какво да прави с живота си. Нямаше визия и цел. Как да живее занапред?... Хвана самолета и се върна при корените си, в България. В продължение на няколко седмици се опитваше да възстанови отдавна прекъснати приятелства, но някак бе отвикнал от този начин на живот. Трябваше да започне някаква работа и да намери цел в обърканото настояще и неясното бъдеще, иначе щеше да полудее. Затова се обърна за помощ към братовчед си Радослав, който прие нещата присърце.\nНо имаше проблем. Единствените знания и умения, които Александър притежаваше, можеха да се пласират предимно в някоя гореща точка по света, с висока степен на риск. Досега неговият живот бе войната. Или по-точно, засекретени „хирургични“ мисии. Успяваше там, където много други се отказваха или проваляха. Но предпочиташе да не говори за това. Много трябваше да обяснява, а не бе сигурен, че братовчед му ще го разбере.\nСлед кратко обсъждане и преценка на малкото възможности двамата решиха, че приемливият вариант е персонална защита. Радослав изготви подходяща автобиография, в която изтъкна уменията и опита, които Александър бе придобил през годините. Акцентира върху едни факти от живота му, други завоалира с булото на дипломацията, а трети предпочете да премълчи. С две думи, когато човек хвърлеше поглед върху изписаните редове, би оприличил братовчед му повече на Джеймс Бонд, отколкото на Рамбо.\nПомогна му да си извади разрешително за оръжие. Заедно отидоха в оръжеен магазин, в който Александър дълго време разглеждаше различни пистолети. Различни по калибър и цена. Спря се на деветмилиметров броунинг „Хай пауър“. Заради въпросителния поглед на братовчед си Александър поясни:\n– Зная, че е стар модел. Дълги години носех такъв. Много сигурно и точно желязо, ако го поддържаш правилно.\nРадослав сви рамене в съгласие. В края на краищата... всеки луд с номера си.\nДокато отпиваше от кафето, Радослав тайно наблюдаваше братовчед си. Чудеше се дали ще съумее да се справи. Не че нямаше съответните умения, но дълги години бе работил само из горещите точки на света. Съмняваше се, че за три месеца е успял да се „опитоми“. А и този негов груб език. Не можеше да каже и две изречения, без да спрегне мамата в различните глаголни форми и времена. Напоследък наистина се стараеше да се промени, но трябваше време...\n– Какво според теб би трябвало да облека? – извади го от мислите му Александър.\n– Само не и нещо тактическо. Тук си в цивилизацията... Прекалено официалният костюм би предизвикал учудване. Мисля, че спортно-елегантният вариант напълно подхожда за случая. И за какъв дявол запасваш пет резервни пълнителя? Не си в Багдад или Кабул. Тук не те дебне снайперист от всеки ъгъл.\n– Предпазливия и шибаният Господ го пази – неопределено отвърна Александър и облече сакото си. – Готов съм.\nДилян Грозданов, познат в престъпните среди с прякора Слона, паркира огромния си джип на служебния паркинг и се отправи към входа на партийната централа. Той бе грамаден мъж, току-що прехвърлил петдесетте. Неговите два метра и пет сантиметра височина и маса от сто и седемдесет килограма се забелязваха отдалеч. В миналото бе активен борец в тежка категория. След нежната революция в България заряза спорта въпреки блестящата кариера. Вля се в редиците на бригадите от борци застрахователи, сиреч новосъздадените ОПГ. Сега, години по-късно, заменил анцуга и златните ланци с маркови костюми, той се бе издигнал до един от високите постове в престъпната йерархия. Легалният му бизнес служеше за прикритие на нелегалния. И което бе най-важното, имаше стабилен политически чадър над главата си. Разбира се, това удоволствие не бе евтино, но целта оправдава средствата. Често му се налагаше да изпълнява частни партийни поръчки от съмнително естество. Не му харесваше, но парите бяха добри. А и очакваше сериозни дивиденти в близко бъдеще.\nПредстоеше му нелека среща с Марков, видно светило на политическия небосклон. Всъщност не точно с него, а с неговата дясна ръка – Венелин Мазнев. Дълбоко в себе си се боеше от това дребно конте. Въпреки че, най-общо казано, Мазнев бе момче за всякакви поръчки, доста хора се бояха от него. През годините си в партийната централа бе събрал прекалено много информация за всичко и всички. Затова в ръцете му бе съсредоточена огромна власт. Не напразно го бяха кръстили Сивия кардинал на партията. Освен това от Мазнев имаше полза. Бе ненадминат в осигуряването на средства за предизборни кампании. Бе си създал връзки навсякъде, дори и в средите, в които нормален политик не биваше да си пъха носа. В много отношения можеше да се каже, че е незаменим.\nДилян Грозданов изкачи няколкото стъпала, водещи към площадката с асансьора. Въпреки своите килограми дори не се задъха. Напъха туловището си в кабинката и натисна съответния бутон. Притеснено погледна часовника си. Наближаваше десет часът, значи се явяваше точно навреме. Мазнев не понасяше закъсненията. Приемаше ги като лична обида. Веднага щом излезе от асансьора, бе поет от секретарката и отведен в малък кабинет, където го очакваше самият Мазнев.\nКабинетчето приличаше на голям килер. Без прозорци, със солидна врата с електронна ключалка и достъп чрез пръстов отпечатък. Иначе бе полупразно. Като се изключат стъклената маса и четирите метални стола около нея, други мебели липсваха. Нямаше компютри, принтери, факсове и друга електроника, така характерни за останалите кабинети. Нямаше дори телефон.\nГрозданов изтръпна и стомахът му се сви от притеснение. Добре познаваше тази стая и нейното предназначение. Тя бе своеобразна фарадеева клетка. Тук се провеждаха разговори от особена важност, които не трябваше да стават достояние на чужди уши. Затова бе изолирана и обезопасена по всички правила на занаята. Беше невъзможно да бъде осъществено неоторизирано подслушване. Всеки ден се проверяваше за подслушвателни устройства. Всички, които влизаха, бяха лишавани от всякакви електронни устройства и джаджи. Всички, без изключения. А ключът от стаята се държеше от Мазнев.\nПреди да влезе в помещението, Грозданов съвестно предаде на секретарката оръжието и мобилните си телефони. Почувства се гол, а това го накара да изпита още по-голямо неудобство. Мазнев седеше срещу него и се усмихваше със студена, служебна усмивка. Човек би си помислил, че е преминал обучение при монасите йезуити, тъй като лицето му не изразяваше никакви емоции.\nВенелин Мазнев бе четиресетгодишен мъж с грижливо поддържана представителна външност. Обличаше се елегантно, но внимаваше неговата елегантност да не засенчва покровителя му. Болезнено честолюбив, Венелин се бе впил като пиявица в Марков. Стремеше се да му бъде полезен във всяко едно отношение. Обсипваше го с ласкателства и доносничеше за прегрешенията на своите съпартийци. Правеше го с изтънченост, граничеща с наглостта. Тайно събираше компромати срещу всички, включително и срещу своя покровител. Съкровената му мечта бе да заеме поста на Марков, а от него като с трамплин да се изстреля към върховната власт. Работеше денонощно за осъществяване на тази си цел. Разполагаше с огромен архив от аудио- и видеозаписи, както и внушителна по обем документация в качеството на компромати. Всички се бояха от него, затова се стремяха да купят доброто му отношение. Малцина знаеха за нетрадиционната му сексуална ориентация, но в днешно време бе едва ли не модно да си гей.\n– Добър ден! – пръв прекъсна мълчанието Грозданов. – Смея ли да попитам къде ви стяга чепикът? Щом сте ме викнали – значи има проблем! Какъв е той?\nНяколко секунди Мазнев продължи да наблюдава огромния мъж пред себе си, долавяйки страх и притеснение в гласа му. Гледаше го със студен, проницателен, с едва доловима нотка на презрение поглед. Запали цигара и артистично издуха дима към тавана, където мощната вентилация тихо жужеше.\n– Как сте със здравето, Грозданов? Как е семейството ви? Децата растат ли? – Гласът бе студен и безизразен в съзвучие с очите.\nВеликанът се задоволи да повдигне изразително рамене.\n– Че как да е? Всичко е нормално, благодаря на Бога!\n– Не на Господ, на нас трябва да благодарите – натърти Мазнев. – На вас и вашите главорези ви е дадена свобода за самостоятелни действия. Но тези действия се контролират от нас. Какви ги вършите там, при вас? Съвсем ли сте си изгубили ума? Кой ви разреши да се занимавате с отвличане на деца? Осъзнавате ли колко шум се вдига покрай тези отвличания? Знаете ли колко усилия отиват за прикриването на вашите щуротии?\nГрозданов дръзко вдигна глава и отвърна:\n– Че нали затова плащам, за да ме покривате. Или сте забравили сумите, които всеки месец постъпват в черната партийна каса. Какво ви пука откъде идват парите? Те не миришат...\n– Точно тук грешите. Плащате ни, за да ви покриваме нормалния бизнес. Измами с ДДС, контрабанда, рекет, проституция, дрога и други подобни – да. Но отвличания?! Само ако знаехте как миришат парите от откупите. Вонята от тях достигна до партийната централа. Ще ви го кажа в прав текст. Лайната, които метнахте във вентилатора, изпръскаха и нас. Знаете ли колко усилия трябваше да положим, за да изчистим името ви и да отклоним всички подозрения от вас? Забравихте ли кой преди години ви спаси от присъда за убийство? Ако не бяхме ние, още да лежите в дранголника. А кой ви помогна за разчистването на конкуренцията в контролирания от вас район?\n„Само че тази услуга съм я отработил поне десет пъти досега“ – помисли си Грозданов, но гласно каза:\n– Е, какво от това? Пресата ще пошуми малко и ще млъкне. Всяко чудо за три дни...\nСякаш прочел мислите му, Мазнев продължи да нагнетява обстановката:\n– Вярно е, че ни направихте няколко ценни услуги, но и възнаграждението бе подобаващо. – Той млъкна за няколко секунди, запали нова цигара и издуха дима към тавана. – Слушайте, Грозданов, престанете да се правите на по-тъп, отколкото сте всъщност. Ние сме в един впряг, набийте си го в главата. Много добре знаете за какво иде реч. Едва ли искате някой усърден следовател да извади отново делото ви на бял свят. Или в някоя прекрасна сутрин на главата ви да се изтърсят „качулките“, данъчните и прокуратурата. Цялата империя, която сте създали с наша помощ, може да рухне за миг. А докато лежите в следствения арест, току-виж сте паднали от леглото и сте си счупили фатално врата. Какво ли не става по широкия свят?! Какво ще прави тогава младата ви съпруга? А двете ви малки дечица? Искате ли всичко това да се случи? Много лесно ще го уредя. А после ще се намери някой, който да заеме вашето място. Някой достатъчно послушен и изпълнителен. Защото природата не търпи празно пространство...\n– Добре де, поувлякох се малко. Парите бяха добри... – сви примирено рамене огромният мъж. – Няма да се повтори. Кажете какво трябва да направя?\n– Да престанете с вашата самодейност! Не сте толкова добър. Таксата, която ежемесечно внасяте в нашата каса, се увеличава с двайсет процента. Не правете такива физиономии! Животът поскъпна. Знаете ли колко ще струват предстоящите избори? Бихте си прехапали езика, ако видите сумите. Това първо... Второ. Наред с „традиционния“ ви бизнес ще поемате единствено задачи, които ние ви спуснем. Повярвайте, така е далеч по-сигурно и безопасно. Ето и първата ви задача! – Мазнев постави пред събеседника си синя папка с двайсетина страници и снимки. – Обектът се казва Васил Димитров, той ви е до болка познат. Реши еднолично да вдигне с петдесет процента възнаграждението за услугите, които ни оказваше с неговите камиони. Тази наглост от негова страна е неприемлива. От друга страна, е дразнещо упорит и не желае да продаде контролния пакет от бизнеса си. Затова се взе решение обектът да бъде санкциониран. Запомнете, Грозданов, никой не е по-голям от държавата! Информацията за неговата основна дейност, семейно положение, социален статут и всичко друго ще намерите в тази папка. Обектът е крайно несговорчив и отказва да работи с нас за благоденствието на партията и страната. А неговите пари и контакти са крайно необходими.\n– Какво искате да направя? – с прегракнал глас попита Грозданов. – Да го гръмна ли? Към настоящия момент ползата от него е голяма.\n– Престанете да реагирате първосигнално на всяка задача – недоволно сви вежди Мазнев. – Знаете, че Димитров има дъщеря – Виктория. С оглед на зачестилите напоследък отвличания... Все пак има някаква полза от тях. Ами ако момичето тръгне на непланирана екскурзия...? Смятаме, че е възможно по време на нейното отсъствие татенцето да стане по-сговорчив и да промени своето първоначално становище. Бащите са особено привързани към дъщерите си. Това е... Имате две седмици за подготовка. След това в рамките на десетина дни трябва да ми докладвате за положителен резултат. И внимавайте, никакви непредвидени действия. Косъм не бива да падне от главата на момичето!\n– Не се съмнявайте, че ще стане точно както искате – увери го огромният мъж и се отправи към вратата. Почти бе стигнал до нея, когато гласът на Мазнев го спря:\n– Не бързайте толкова. Бих искал да узная докъде стигнахте с проучвателните дейности в района над Своге? Трябва ли да ви напомням колко важно е това за мен? Дерзайте и не жалете пари! Скенерът, който съм ви предоставил, е първокласен. Цената му е достатъчно висока, за да има само две-три бройки в страната. Постарайте се да оправдаете средствата, които съм вложил в тази операция.\n– Господин Мазнев, сигурен ли сте, че тези плочи изобщо съществуват? – колебливо попита Грозданов. – Районът над Своге е доста голям и проучването може да се проточи сериозно. Първоначално посоченият от вас квадрат не даде необходимите резултати въпреки усилените издирвателни мероприятия. Прехвърлихме се върху следващите... Понякога си мисля, че търсим прословутата игла в неприлично огромна купа сено. Затова ви питам отново, сигурен ли сте в съществуването на въпросните артефакти?\nЕлегантният мъж загаси цигарата си в пепелника и замислено погледна събеседника си. В очите му гореше смесица от алчност и страст. Този пламък бе тъй ярък, че Грозданов за пореден път си позволи да се усъмни в психичното здраве на своята „шапка“. Но от друга страна, парите, които плащаше, не бяха печатани в лудницата.\n– Сигурен съм! – отсече Мазнев и в съзнанието му изникна споменът за онзи алкохолизиран свещеник, който преди две години постави началото на това почти налудничаво начинание.\nСъщият този божи служител прекарал няколко години във Ватикана и имал достъп до библиотеката и нейния архив. Проучвайки стари писма, отнасящи се до Османската империя през ХІХ век, попаднал на интересен доклад. Бил написан от монах, член на екип, изпълняващ специфична мисия. Мисия, която по волята на Провидението била прекъсната на територията на днешна България. Подробности около тази мисия открил в манастира „Монте Касино“, където един от оцелелите монаси прекарал края на дните си.\nГрешката на отчето бе, че в състояние на алкохолно опиянение сподели с Мазнев своето откритие. Акт, с който подписа смъртната си присъда.\nПолитикът потъна в мисли. Близо година ровене по манастири, архиви и библиотеки го убеди в достоверността на тази история. Постепенно бе успял да възстанови събитията от онзи паметен ден отпреди век и половина.\n– По-сигурен не бих могъл да бъда – връщайки се към действителността, твърдо заяви политикът. – Колкото до координатите, ще трябва сами да се оправяте. Наемете на „черно“ историци и музейни работници. Платете им колкото трябва, но внимавайте да не се издадете. Залогът е прекалено голям, рискът – също, но ако успеем, ще се изстрелям към върха. А това означава, че вие ще ме последвате. Издигам ли се аз, издигате се и вие. Ние сме свързани, запомнете го! Е, мисля, че това е всичко. Ще ви помоля да ме държите в течение относно развитието на поставените задачи. Желая ви приятен ден.\nОгромният мъж стана и отново се отправи към изхода със зле прикрито облекчение. Почти бе стигнал до вратата, когато отново го спря гласът на политика:\n– Грозданов, за да не решите, че партията само ви дои, без да се грижи за вас, подавам ви сламка. Един от вашите главорези – Глигана, без знанието ви е осъществил сделка с три тира контрабандни цигари. Помислете върху този факт!\nКогато излезе от партийната централа и се отправи към джипа си, Дилян Грозданов установи, че ризата му е мокра от пот.\n– Скапан педераст! – ядосано изръмжа той, влезе в машината и хвърли синята папка на седалката до него. – А Глигана ще съжалява, че се е пръкнал на този свят.\nВасил Димитров с вял интерес разглеждаше двамата мъже, седнали пред него. Намираха се в кабинета му на дванайсетия етаж от бизнес сграда, която бе негова собственост. Той познаваше Радослав. Имаше договор с неговата фирма за поддръжка на системите за сигурност в сградата. Не беше скъпчия и работеше качествено. Но другият мъж, май Александър му беше името, определено правеше впечатление.\nСедеше срещу него спокойно, без да се чувства неловко заради лукса наоколо. Облеклото му бе достатъчно скъпо и марково, за да се появи на купон сред столичния хайлайф. Пиеше кафето на малки глътки и определено изпитваше наслаждение от ароматната течност.\n„Гладко избръснат, с безупречна къса прическа, изглежда добре. Но щом се е цанил за охранител, определено е „ниска топка“. Общо взето, става. Въпреки че автобиографията му е стряскаща. Ако дори половината от написаното в нея е вярно, то този Александър би могъл да се окаже печеливша карта в бъдещите ми начинания“ – помисли си Димитров и остави чашката върху чинийката.\n– Доколкото виждам, вашата биография е интересна и впечатляваща – поде предпазливо той. – Честно казано, нямам нужда от свръхквалифициран специалист като вас. За мен работят обикновени момчета от местния колорит. Но в името на доброто ни сътрудничество с Радослав ще ви взема на работа.\nНикаква емоция не се отрази по лицето на новонаетия охранител. Спокойно допи кафето си, единствено очите му внимателно наблюдаваха.\n– Но имайте предвид, че често работното време е ненормирано – продължи Димитров. – Заплащането е чувствително по-ниско от това, на което сте свикнали по широкия свят. Все пак според нашите стандарти ще бъде прилично. Освен за хляб и масло, ще стигне и за чашка квалитетен алкохол – направи опит да се пошегува той. – Смятайте, че сте нает с тримесечен изпитателен срок. Ако съм доволен от вас, трудовият ви договор ще стане постоянен. Секретарката ще ви упъти към „Личен състав“, а шофьорът ми ще ви запознае с естеството на работата. Ако няма друго... – надигна се Димитров, с което показа, че срещата е приключила.\nПриблизително по същото време Мазнев излезе от кабинета на своя шеф Марков и мислено доволно потри ръце. Въпреки че лицето му представляваше безизразна маска, цялото му същество вътрешно ликуваше. Събитията се подреждаха точно според неговите желания. Капаните, заложени преди години, започваха един след друг да щракат със своите неумолими челюсти. Дългогодишният и основен противник на Мазнев в ръководството на партийната централа, заместник-председателят, попадна в един хитроумен капан, подготвен преди две години. Въжето, йезуитски изплетено от Сивия кардинал, най-после стегна врата на Владимиров. Това бе името на злополучния заместник-председател.\nМазнев прекрасно осъзнаваше, че в задкулисните политически игри и интриги директната атака нямаше да свърши работа. Затова с много усилия и старание се зае да дискредитира своето „препятствие“ по пътя към върховната власт. Като за начало бе предприел пакет от действия, които да накарат Марков да се усъмни в безупречната лоялност на своя заместник. Когато семето на съмнението намери благодатна почва, старателно поливана и наторявана от Мазнев, от него бързо израсна цветето на дискредитацията. Преди малко на бюрото на Марков бе подписана политическата смъртна присъда на Владимиров. След днешния ден за нещастния заместник-председател нямаше да се намери място в която и да е политическа организация. Той бе свършен. Зачеркнат от списъка на политическите деятели за вечни времена.\n„Така му се пада! – злорадо се подсмихна Мазнев, щом влезе в кабинета си. –Дъртото плашило така и не успя да проумее, че съвестта, честността и моралът са излишен лукс в днешния политически живот на страната. От доста време ми беше като трън в задника с неговите морални ценности. Сега може да си ги вземе под мишница и да се оттегли с подвита опашка на вилата си. Дори може да се отдаде на писането на своите мемоари, докато си ближе раните. Говедо. Ще ми се противопоставя, ще ме нарича интригант и така нататък. Сега да го видя... А Марков? И той е от същата конюшня като своя заместник. Но нищо. Вижда се краят и на неговото царуване. По един или друг начин ще слезе от театралната сцена. Тогава идва моето време. Епохата на Мазнев. Ще видят всички как се прави политическа кариера на министър-председател и как се управлява държава!“ Е, наистина към дадения момент този пост бе зает, но това да му е проблемът. Нека се добере до заветните артефакти и тогава... Политиците имаха неприятния навик ненавреме да напускат сцената на живота. Сегашният министър-председател не беше изключение. С помощта на Мазнев ще си тръгне от този грешен свят преждевременно. Като Кенеди и други преди и след него. Но за да се стигне до този момент, трябваха време и пари. Много пари. И Мазнев знаеше как да ги набави.\nВладимиров стоеше прав пред бюрото на своя приятел и политически съратник Марков. Едрото му достолепно тяло се бе превило и някак посърнало. Наближаваше шейсет и пет, но си личеше, че някога е бил красив и представителен мъж. Очите, скрити зад лупите на очилата, се замъгляваха и губеха способност за фокусиране. Не можеше да повярва какво се случваше със него.\nОбвиняваха го в присвояването на седем милиона лева за последните четири години. Наистина всички следи, които водеха към него, бяха индиректни, но това нямаше никакво значение. Не можеше да обясни, дори и пред себе си, как се е случило това. На всичкото отгоре от тези пари нямаше ни вест, ни кост. Ала на всички документи от ключово значение стоеше неговият подпис. А той не бе взел нито стотинка. Убеден бе, че цялата история е един добре скалъпен компромат. Своя живот бе живял честно и достойно. А сега... Неговият приятел Марков го гледаше с такава ненавист, сякаш пред него стоеше долен престъпник, а не политически съратник от последните две десетилетия. Наясно бе, че в навечерието на изборите не можеха да си позволят лукса подобен скандал да излезе в публичното пространство. Затова тихомълком щяха да го пенсионират с почести заради дългите години неуморен труд. Но петното от обвинението оставаше. Как щеше да живее от тук нататък? Как ще погледне в очите най-близките си роднини и приятели? Как самият той щеше да се гледа сутрин в огледалото? По-добре смърт, отколкото живот в безчестие. По челото на Владимиров избиха едри капки пот. Сърцето го сви, а ръката сякаш сама посегна към таблетките в джоба на сакото.\n– Христо, познаваме се от дълги години – едва поемайки дъх, се обърна към Марков. – Може да се каже, че ти израсна в ръцете ми като политическа фигура. Донякъде те възприемам като свой син. През дългите години, прекарани в политиката, би трябвало да си видял мръсотията, сред която тя тъне. Но ти ме познаваш. Можеш ли да си помислиш, че ще посегна на партийни пари? Нима не виждаш, че всичко в папката пред тебе е майсторски сътворен компромат? Вземат се дребни прегрешения, кой ли ги няма в днешно време, раздуват се до невероятни размери и готово. Аз да съм корумпиран?! Аз?! Който целия си съзнателен живот отдадох на партията и на тази доведена до окаяно положение страна! Дори ти сам не го вярваш. Някой ми е подложил динена кора, ясно е. Но ми е болно, че именно ти си се вързал на този фалшификат. Ти, който би трябвало да ме познаваш най-добре от всички в тази централа.\n– Решението не подлежи на повторно обсъждане – със свити вежди и пресипнал глас отвърна Марков. – Взето е на най-високо ниво. Дори в бъдеще да се докаже, че това е компромат, петното върху партията остава. А ние не можем да си позволим подобен разкош в навечерието на изборите. Време ви е, господин Владимиров, да излезете в заслужена пенсия. Радвайте се на внуците и изживейте дните си сред тях. Та нали тъкмо вие преди време говорехте за такъв вариант? Донякъде се чувстваме виновни, че дълги години сме ви товарили с работа, без да си даваме ясна сметка, че лишаваме семейството ви от обич и внимание. Затова е време да поправим тази грешка...\n– Аз ще си тръгна – уморено въздъхна Владимиров и избърса потното си чело. – Но знай, че ти си следващият. Случващото се днес с мен утре ще застигне и теб. Ще го разбереш, но дано не е прекалено късно. Довиждане. Очаквам да ми кажеш на кого да предам работите си.\n– На Мазнев – кратко отвърна Марков и се обърна към прозореца. Не искаше Владимиров да види мъката, която бе изписана на лицето му. Зад гърба му безшумно се отвори и затвори масивната, облицована с кожа врата.


FASHİON LİFESTYLE 12.12.2019 13.12.2019 by SevgiAli\nЗдравейте, днес съм пред вас с един по личен, забавен и различен пост.\nЩе се постарая да ви споделя, какво се промени и какво не..от както станах майка в кратката година и половина. Ако трябва да бъда честна в главата ми цари една голяма бъркотия, но не съм сигурна, дали е свързана с детето или по-рождение съм си таква… объркана, емоционална и леко непредсказуема!\nПоста ще бъде под формата на списък, ще изброя в разбъркан вид нещата, които са ..или не са се променили.\nКато се замисля, мога спокойно да кажа, че имах страхотна бременност и раждането ми също беше много леко…така, че не мога да се оплача. Искам само да ви кажа, да не слушате хората, които се опитват да ви стресират и да не се впускате в безмислени разговори с негативно настроени хора по тази тема. Не забравяйте, че всичко е до нагласа, а това, че се страхувате е напълно нормално..все пак не раждате всеки ден! Всяко ново нещо в началото изглежда стряскащо, но както казват всички: “И това ще мине!”.\nНе знам от къде да започна, но май ще тръгна от външния вид и ще продължа с въпросите, които ми задават най-често. Хайде да започваме:\n1.Първият най-важен въпрос: какво е чувството да си майка?\nНе знам, как да опиша всичко, което чувствам и което най-вероятно ще чувствам цял живот. Да си майка е прекрасно, много трудно, но прекрасно. Знам, че звучи клиширано, но започваш да обмисляш всичко, да се стараеш повече, да се страхуваш повече, да обичаш по силно и истински, като никога до сега. Ядосваш се и се смееш едновременно, чувстваш се изцедена..но една малка усмивка изтрива цялата умора. Вече не мечтаеш само за себе си, в мечтите ти са включени не един, а двама души. Обмисляш бъдещето, страхуваш се за неща, които биха могли да се случат, стараеш се да направиш най-доброто за мъничето и се критикуваш двойно повече. Вече не спиш като пън, а се събуждаш при най-малкото нещо. Депресираш се, но знаеш, че трябва да се вземеш бързо в ръце, защото детенцето не чака :))) Започваш да се радваш и оценяваш малките неща, и още куп други работи….\n2. Има ли промяна във външния ми вид или като цяло в тялото ми?\n– Ще ви излъжа ако кажа – “не”. Разбира се, че има и това е най-нормалното нещо на планетата. Не забравяйте, че тази промяна е супер индивидуална и при всеки се изразява в нещо различно. Не се сравнявайте с никого и не се депресирайте напразно…ако положите подобаващи усилия може да промените всичко…разбира се, когато му дойде времето и се почувствате готови.\nАз не качих много килограми…само около 12, което било повече от нормално и тъй като съм висока, нямаше много промяна във външния ми вид. Наложи се да родия 20 дни по-рано, което ми спести няколко килогра, но не ми пукаше изобщо…интересувах се от здравето на детенцето ми. След изписването от болницата бях свалила около 6 килограма, а останалите си отидоха доста бързо. Реална промяна усетих в зоната на бедрата, но като цяло не се оплаквам. Като цяло се чувствам много по-добре в кожата си и се харесвам повече!\n3. Косопад, кога спря.. и в какво състояние е косата ми?\nПри мен започна към края на 3-ти месец след раждането, продължи около 2-3 месец. Бях започнала да си мисля, че ще оплешивея. Разбира се, това не се случи и сега косата ми е в доста добра форма. Мисля, че този процес е индивидуален и при всеки има различна продължителност. Лично аз не съм използвала нещо специално против косопад, просто един ден забелязах, че вече не капе толкова много.\n4. Успявам ли да поспя?\nДа, да и да. Тук трябва да призная, че нашето мъниче още от първи месец спинкаше непробудно през ноща и сега продължава в същия дух. Не сме будували заради нея. При мен будуването си е проблем, който очевидно съм наследила от баща си. Разбира се, като майка винаги се будя, за да проверя дали е завита… да си майка, изисква такива неща, защото вече не мислиш само за себе си!\nКазваха, че няма да мога да спя до късно, но и това не важи за всички…моето дете не е от най-ранобудните….на кого ли прилича? :))) Пожелавам го на всички.\nОсвен това ми казваха, че няма да има време да спя като цяло, но общо взето нищо не се промени при нас…явно си зависи от детенцето.\n5.Има ли промяна в апетита ми?\nОх, ами да. Преди не си похапвах чак толкова много, а след бременността се оказа, че имам нестихващ апетит…мога да си похапвам 24 часа, но се опитвам да променя този нов навик.\n6. Нещо, което започнах да ям , а преди не обичах?\nШоколад и кафе. И двете неща не ми бяха любими, а сега е точно обратното!\n7. Появиха ли се кожни раздразнения или петна по лицето и тялото ми?\nИмах малко по-тъмна кожа в дадени зони, но година след раждането тези зони се избистриха, махна се линията, която имах върху корема и като цяло кожата ми се избистри. Нямах пигментни петна, стрии или други такива неща.\n8. Станах ли по-внимателна или точно обратното?\nАмии, честно да ви кажа не знам, знам само че се опитвам да бъда максимално внимателна с детето…без да се вманиачавам. А на последък усещам, че станах дори по-разсеяна от нормалното…явно имам нужда от мини почивка.\n9. Какво се промени в рутината и живота ни като цяло?\nВече не сме двама, а трима и то третият човек е най-важната фигура, която реално решава какво да правим, и какво ..не. Вече не ни интересуват някои повърхностни неща! Съобразяваме се с нуждите на малката, тя е по-важна от всичко и не правим това на сила, а напротив с удоволствие си прекарваме времето в къщи.. определено не търсим старата си рутина.\nАз съм ужасно подреден човек, но вече не ми пук…навсякъде има играчки, но май това е нормалното..няма как, да имаш стерилен апартамент с дете!\nОбщо взето се опитваме да балансираме живота си, без да се вманиачаваме за малките неща.\nА ако искате да ви кажа нещо шантаво, вече и двамате си тананикаме детски песнички..постоянно и навсякъде!\nОсвен това с огромно желание прекарвам двойно повече време в кухнята, защото ми харесва да бъда полезна и да обръщам внимание на здравето ни като цяло.\n10. По организирана ли съм?\nМай не, все още съм толкова объркана и не планираща нищо! Планирам само и единственно нещата, които засягат малката.:)) Останалите неща си остават изненада за нас…планираме 1-2 дни преди даденото нешо, без да се впрягаме много…все пак, като можеш да се впрегнеш в последния момент, защо да го правиш предварително? :)) Шегувам се, определено трябва да поработя по организацията.\n11. Промени ли се стилът ми на обличане и грим?\nНе, всичко си е същото…дори бих казъла, че с малката се чувствам по уверено и това се отразява и на външния ми вид. Не съм от майките, които предпочитат само клин и тениска за парка…може да ме засечете и с ефирна рокля или миди пола, изобщо всичко, което ми харесва и с което мога да тичам след нея. Не съм се отказала от нищо! Аз съм жена, не го забравям!\n12. Успяваме ли да пътуваме както преди?\nИ да, и не.Пътуването с бебче изисква обмисляне и внимание. Не можеш просто да тръгнеш ей така..без нищо.Трябва да подготвиш храна, лекарства, дрехи и още куп неща с които да си сигурен, че ще бъдат достатъчни за определеното пътуване.\nЧестно да ви кажа, пътуването ни започна с кола …първо по 1-2 часа и продължи съвсем спокойно. След 1ви месец нямахме проблеми, пътувахме си и в чужбина с кола, само не сме пробвали самолет с малката. Общо взето не ни спира, всичко си е както преди, но вече по забавно, разбира се понякога и доста по напрегнато, но това също е нормално.\n13. Успявам ли да отделя време за мен самата?\nДа..определено успявам. Аз съм от хората, които смятат, че ако родителите не са щастливи, няма как детето да бъде! Винаги се опитвам да отделя време за мен самата, да почета, да се гримирам или да си направя маска и разни такива. От време на време излизам с приятелки и спортувам. Няма да крия, че от както работя от вкъщи съм станала леко по-асоциална, но скоро ще променя това.\nИзключитвлно благодарна съм на мъжа ми, който се съобразява с моите нужди и за това, че си поделяме битовите ангажименти.\nСъщо така..искам да благодаря и на страхотните ми родители, които също ни помагат адски много. Късметлийка съм, че съм заобиколена от любимите си хора. Пожелавам го на всички. Знам, че не е никак лесно, когато си сам, но пожелавам на всички здрави нерви и много любов.\n14. Като цяло отказахме ли се от нещо в името на детето?\nКато се замисля, не бих казала, че сме се отказали от мечтите си или нещо подобно. Мисля, че нещата от които се отказахме не са били толкова важни за нас, в момента най-важното нещо е семейството ни да бъде живо и здраво…сигурна съм, че всичко останало ще си дойде на мястото. От тук нататък всичко ще бъде още по хубаво, сигурна съм!\nМисля, че ще приключа до тук, но ако ви бъде забавно с времето ще споделям и други промени. Ако имате по специфични въпроси ще се радвам да отговоря и на тях.\nИскам само да ви напомня, че семейството е всичко! Не казвам, че всичко е розово, напротив има доста трудни моменти, но нагласата ни към случващото се е много важна и ни дава сили да продължим напред. И определено не си спомням за живота ни преди малката, а и не искам…сега всичко изглежда по-красиво … с всички трудности през, които минаваме.\nSneakers/Кецове: Reebok Princess


Техника на заплождане на овцете | Agri.BG\nПоловите цикли при овцете са средно 16-17 дни, в границите от 14 до 19 дни. Продължителността на половото влечение по време на размърляността е 24-30 часа. Яйцеклетката овулира в края на размърляността, към 32-ия час.\nВсеки фермер трябва да организира осеменителната кампания при овцете така, че да протече в максимално съкратени срокове. В противен случай се затруднява отглеждането на агнетата, защото не са изравнени по възраст, повишава се яловостта и се понижава плодовитостта при овцете.\nВ овцевъдството се практикува естествено или изкуствено осеменяване на овцете. В частните овцеферми естественото осеменяване обхваща почти 100% от овцете. Ако овцете не се заплодят при първото покриване, през следващата разгоненост те се осеменяват повторно.\nЕстественото осеменяване на овцете\nПри естественото осеменяване на овцете се различават няколко начина на заплождане.\nПроизволно заплождане на овцете\nПроизволно заплождане на овцете е най-примитивният начин на съешаване на овцете. В стадото се пускат един или няколко коча, които през цялото време са с овцете. При произволното осеменяване една овца майка може да бъде покрита няколко пъти от един или от няколко коча, а друга да не бъде осеменена през размърляността, не се знае точната дата на заплождането и от кой коч е заплодена.\nВъпреки посочените недостатъци стадният начин на осеменяване на овцете все още се практикува у нас от много фермери.\nХаремно заплождане на овцете\nВ стадо от 35-40 овце майки се пуска само един коч. При харемния начин на осеменяване на овцете не се знае датата на заплождането, но бащата на приплодите е известен. Недостатък на харемно заплождане на овцете е, че кочът се изтощава, защото не може да се регулират скачките му.\nПускане от ръка\nПускане от ръка е най-съвършеният начин за заплождане на овцете при естественото осеменяване. Размърляните овце се откриват с кочове пробници, отделят се и се покриват от най-добрия коч. Обикновено на коч се определят 3-4 скачки дневно с интервал за почивка.\nИзкуствено осеменяване на овцете\nИзкуствено осеменяване на овцете е много ефективен метод, познат отдавна в нашата страна. При прилагане на изкуственото осеменяване даден коч с високи качества се използва най-рационално при голям брой овце майки.\nВажна особеност при прилагането на изкуственото осеменяване е откриването на размърляните овце майки. За тази цел се използват кочове пробници, които се отглеждат в отделно помещение. На един коч се предвиждат 70-80 овце майки. Пробниците трябва да са здрави, добре хранени и с активна полова дейност. Преди да се пуснат в стадото, поставят им се престилки, за да се предотврати евентуалното заплождане на овцете.\nКочовете пробници се пускат в стадото сутрин и вечер. Размърляните овце майки допускат пробника до себе си и позволяват да бъдат заскачани. Те веднага се отбелязват с боя (в никакъв случай блажна) или с друг знак и се отделят от стадото. Ако размърляните овце са открити сутринта, те се осеменяват за първи път вечерта и за втори на следващата сутрин. Осеменените овце постепенно образуват стадо, отделно от неосеменените.\nИзкуственото осеменяване се извършва от подготвени техници осеменители.\nПравилно е да се прилага дълбоко цервикално осеменяване, което гарантира заплождането на овцете.\nКочовете (разплодниците и пробниците) трябва да се хранят добре през осеменителната кампания. Относително малкият им брой позволява да се поддържат в разплодна кондиция през цялата година. Дневната им дажба трябва да включва 1-1,5 кг концентрирана смеска и на воля сено и силаж през зимата или зелена трева през лятото. В такъв случай не е необходима специална подготовка на кочовете за осеменителната кампания. Допълнително в зависимост от натовареността им в дажбата може да се включат обезмаслено мляко, моркови, тривитаминол и др.\nЗа да се повиши, заплодяемостта на овцете майки, през осеменителната кампания трябва да се избягва храненето със свежи зелени фуражи, защото съдържат т.нар. фитоестрогени. Тези вещества причиняват изхвърляне на заплодената яйцеклетка, в резултат на което се увеличава броят на повторно разгонилите се овце.\nПороди овце за месо Ил дьо Франс хранене стрижба


Ебане и хардкор секс в безплатни xxx камери на живо ᐉ ❤ BojoCams\n#смукане на топки #чатене #игра с пръсти #смукане\n#от гъза в устата #лапане на хуй #двойно проникване #масаж\n#изпразване върху задник #фейсситинг #фейшъл #HD+\n#анална игра #игра с пръсти #лизане #скуърт оргазъм\n#азиатски масаж #дилдо игра #смукане #lovense\n#свирка #изпразване върху лицето #лизане #фетиш към крака\n#пръсти в гъза #свирка #игра с дилдо #игра с пръсти\n#чукане в дупето #лапане на хуй #игра с дилдо #смукане\n#духане #възбуждане #ебане на путки #фетиш към крака\n#двойно проникване #мастурбиране #скуърт оргазъм #Цар на Стаята\n#танцуваща #мастурбиране #смукане #женска доминация\n#анална игра #от гъза в устата #изпразване вътре #скуърт оргазъм\n#анална игра #фейсситинг #събличане #чукане в путката\n#наслаждаващи се #търкане #пушене #гълтане\n#от гъза в устата #целуване #търкане на путки #Игри\n#изпразване #еякулация #фейшъл #масаж\n#пръсти в гъза #изпразване върху задник #мачкане #търкане на путки\n#наслаждаващи се #мачкане #чукане на момичета #lovense\n#лизане отзад #лапане на хуй #секс машини #задавяне\n#духане #изпразване върху лицето #ебане #чукане на момичета\n#лизане на топки #чукане в дупето #дийптроут #HD+\n#изпразване вътре #двойно проникване #лизане на путки #HD+\nLush on, Domi on ....Oil show in 365\n#лизане отзад #целуване #масаж #търкане\n#анална игра #изпразване вътре #дилдо игра #събличане\n#bdsm #лапане на хуй #лизане на путки #лизане на путки\n#анална игра #наслаждаващи се #възбуждане #ядене на путки\n#изпразване #фистинг #търкане #скуърт оргазъм\n#сперма от уста в уста #игра с пръсти #стриптийз #Игри\n#мечтаещи #чукане на крака #пушене #ебане на путки\nНевероятно горещите принцеси чукат дупките си с вибратори и постигат орален секс на жива камера, която абсолютно не обича гениталната любов? Това е, за да се коригира отношението към секса сред хората по целия свят! Pussyfucking едва ли не трябва да се износват! Честно казано, какво може да бъде по-топло, отколкото да добавите градус на любов с гореща мацка, която би искала да намери интимно секси тяло, завито с добър размер с доста солиден инструмент? Ние всички не можем да се доверим повече по целия свят, често ще се обръщаме към древната устна крайност за помощ в ръцете и лукса. Има огромно количество неприятности, които наистина можете да обявите за pussyfucking, само един продуктточно така! Виждайки великолепните домакини на чат, откривайки, че собствените им вагини съдържат обширни членове, може да се твърди, че повечето праволинейни момчета никога не се отказват след това. Забележително е, че много хора пътуват, за да видят, че се материализират в горната част на големите си очи, напълно безплатно! Което със сигурност прави повечето от нашите секс Камери на живо толкова модерни, колкото самите те! След вас можете да видите как толкова много похотливи жени страдат от pussyfucked шест лесни метода в Събота, без да плащат нито един долар! Погледнете тези големи дами, протегнатите крака са широко отворени и позволяват на някои произволни индивиди да погребат компаниите weenies на своите ограниченипедали. Дори е забавно да гледате палави момичета с камера, които хващат Путки с два члена по време на тройка. Имаме изключително широка гама от женски приспособления, които могат да бъдат в състояние да участват в големи количества екстремни услуги за толкова време, колкото това включва pussyfucking. Само по себе си, много от нашите индивидуални дами изпълнители несъмнено са отворени за сделка. Дори въпреки факта, че те са сигурни, че искате генитален пол почти за всички други, различни от възрастни секс камери, повечето от тях отговарят на работа по това, за да се полагаха на останалата част от пизде, при условие, че човек, най-вероятно ще шибания му също. Нетоксичен, всички доволни! Всички покупки на всяка дама ще бъдатхубаво е да ви информирам, че важна характеристика на pussyfucking е фактът, че тя дава невероятно просторна колекция от еротични дупки. И те са всички видове Орална еротика съществуват дълбоко като тази красива камера звезда. Всъщност в BojoCams да може като се наблюдава как тези хора получават pussyfucked в стотици контрастни реда секс-камери за възрастни от хора, които знаят, и гаджета. Тези сексуално обсебени деца имат страст да споделят собствените си путки с нашето общество и понякога се хвалят с очевидното удоволствие от вниманието на собствените си секс Камери. По този начин всички хора, които го виждат безплатно водят разговори, ще видят, че тя държи ератаповечето домове се опитват да я направят строги вагини пробиват сериозен инструмент. Възползвайте се от това откритие и се насладете на вниманието към техния секс На живо чрез уеб камера безплатно! Плюс това, доброто нещо за това превъзходно лице е, че питате всеки модел, включен в тази статия, за нашите собствени разговори за някои извратени любовни cam-2-cam!


Надежда Захариева — автор — Моята библиотека\n5,2 Аз върнах…\n5,3 Ах, все едно\n5,7 Дали че с теб…\n5,3 Когато пишеш…\n5,3 Липсваш ми\n5 Може би\n5,7 На чувствата ни…\n5,8 Не се лъжи…\n5,2 Още се мъча…\n5 Пред буря\n4,3 С най-тежката борба…\n5,8 Тая кротост…\n5,2 Ти и аз\n6 Ти и аз не сме…\n5,2 Ти си отново…\n5,2 Толкоз много…\n6 Щем не щем…\nПо-долу е показана статията за Надежда Захариева от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.\n3 ноември 1944 г. (73 г.)\nРадово, Царство България\nНадежда е автор на много любими на българина песни, като „Може би“ на група Сигнал, „Разпилей ме ти цялата“ на Лили Иванова и „Любовта е“ на Хайгашот Агасян. Надежда Захариева пише текстове за песни на редица фолк-изпълнители — Теодора, Кати, Райко Кирилов , Илия Луков  и др.\n„Непредвидени стихотворения“ (1979).\n„Живот като живот“ (1983).\n„Ако не бързаш толкова“ (1987).\n„Казвам се Надежда“ (1995).\n„Загубих си усмивката“ (1995).\n„Нелюбовно време“ (1997).\n„Но млъкни, душо“ (1998).\n„Ти и аз“ (Надежда Захариева и Дамян Дамянов) (2001).\n„Въже от свобода“ (2002).\n„Лирика (избрано)“ (2002).\n„Гълъб ме споходи на Игнажден“ (2004).\n„Пепел от страст“ (2005).\n„Една Надежда“ (2008).\n„Смет за сливи“ (1994).\n„Смет за сливи — 2 част“ (2001).\n„Тя и тримата“ (2003).


Седем медала за България на Световната купа по карате киокушин за младежи - Bgonair\nСедем медала за България на Световната купа по карате киокушин за младежи\nНашите "лъвчета" спечелиха 3 златни, 2 сребърни и 2 бронзови медала\n25.10.2016 | 10:27 Редактор: Ирина Георгиева\nПрез изминалия уикенд в Будапеща се проведе Световната купа по Карате Киокушин за младежи. Участие в турнира взеха близо 300 бойци от 14 държави като Българска Карате Киокушин Федерация беше представена от 20 състезатели.\nТам нашите "лъвчета" спечелиха 3 златни, 2 сребърни и 2 бронзови медала.\n"От една страна съм много доволен, защото седем медала изобщо не са малко, но от друга страна нашите състезатели като традиция правят подобри представяния, от обикновено, така че смятам, че можеше да покажем още", заяви пред Bulgaria ON AIR треньорът Сенсей Иван Иванов.\n880 участници се събират на 10-я юбилеен лагер на БККФ\nСпоред него постижението не е лошо предвид факта, че за първи път участваме на състезание, организирано от представители на Световната Карате Киокушин Федерация. По думите му оказало се е на място, че правилата и правилникът, по който се играе там са били по-различни, отколкото на тези, на които сме свикнали българите.\nМоже би това беше една от причините някои от състезателите да не постигне обичайните си резултати и победи, посочи Сенсей Иванов. Според него друг фактор е бил това, че една част от състезателите са били принудени да играят с нагръдници, които да покриват целия торс.\nТова беше една добра проверка и сверяване на часовника за състезанието във Варна, на което ще бъдем домакини през декември, подчерта Сенсей Иванов.\nОтмениха двугодишната забрана на "Манчестър Сити" за евротурнирите


Рецепта на деня: Шотландски палачинки - ᐉ Новини от Fakti.bg - Любопитно | ФАКТИ.БГ\nЕдна малко по-разчупена рецепта\nПубликувана: 20 Юни, 2021 10:05\n2 КОМЕНТАРА | ВИДЯНА 3499\nСипете брашното в голяма купа и добавете бакпулвера, содата и захарта. Разбъркайте.\nНаправете кладенче в брашното и чукнете яйцето, добавете и половината прясно мляко. Разбъркайте до гладкост. Добавете фино настърганата кора на портокала и разбъркайте отново. След това добавете останалото прясно мляко. Разбъркайте до хомогенност.\nСипете малко олио в тиган с незалепващо покритие и загрейте на умерен огън. Сипете 1 с.л. от сместа и оформете малка палачинка. Пържете по 3 палачинки наведнъж. Щом се появят балончета по повърхността, обърнете и пържете още 2 минути.\nПоднесете палачинките с лъжица кисело мляко, шепа боровинки и малини и залейте с кленов сироп.\nРецепта по Mary Barry\nПросякът, но не принцът\nЗа обяд ли тез палачинки....?!\nТуй ще го ям\nсамо с кисело мляко и боровинки


Спорт Archives - Страница 3 от 6 - Добри новини\nГеорги Георгиев април 16, 2015 0\nВ игралата се 1/8 финална среща на кортовете в Монте Карло, българският тенисист Григор Димитров, победи шампиона от миналогодишното състезание – швейцарския тенисист Станислас Вавринка. През 2014 той се изкачи от №8 до №3\nАна Тодорова февруари 10, 2015 0\nАлександра Жекова зарадва с второ злато България, след като Владимир Зографски спечели медал преди седмица в Словакия на Световната Универсиада` 15, с което страната ни реализира пълен успех – 2 титли от двама състезатели,\nГеорги Стефанов септември 28, 2014 0\nБългарският ансамбъл по художествена гимнастика спечели златните медали в многобоя на световното първенство в Измир, Турция. След 18 години очакване отново имаме „златни момичета“ на България. За последен път златен медал България печели на\nАнета Болгурова август 5, 2014 0\nАлпинистът Боян Петров е първият българин, който изкачи втория по височина връх на планетата К 2. Другото има на К 2 е Чогори или Годуин Остен. Висок 8611м. К 2 е вторият по височина\nВремето в град Спорт


2141 (№2) - Форум\nНачало форум Основни форуми Други теми Нашите коли\nДобре дошли в обновения форум на клуб Москвич. Моля ако имате някакви проблеми да се свържете с нас на e-mail: yankovpavel@gmail.com . Ако форума не приема вашата парола и сте сигурни че я въвеждате правилно, използвайте функцията "забравена парола", за да получите нова.\nСнимки и информация за нашите автомобили.\nЧлен на клуба!\nРегистриран: пон окт 10, 2005 10:13 am\nМнение от Стефчо » съб яну 03, 2015 3:08 pm\nКакто може би даста от Вас знаят,преди известно време придобих '41-цата на Бай-ви Медун.Това стана в края на 2013г.\nСлед като престоя ивестно време без да се кара,някъде към средата на 2014г. малко принудително бе вкаран в употреба, а финализирането на сделката (прехвърлянето на собственоста) стана в края на 2014г. за този период е изминал не повече от 3000км.\nПрилагам няколко снимки.Пръравата е от приемо-предаването на машината,втората от лятото на миналата година,а третата е направена веднага след регистрирането на автомобила.Държа да отбележа,че несъм от Свищов!\nВсеки иска да е директор на водопад! http://gazclub-bg.org\nRe: 2141 (№2)\nМнение от Стефчо » чет юни 04, 2015 8:34 pm\nТака, вече повече от година и половина колата е при мен. В момента е на около 53 000км. До сега единствено съм отстранявал дребни повреди по горивопровода, спирачките и разни други дреболии. Със спирачките проблемите продължават, скоро ще има развитие по въпроса. Сменено масло и маслен филтър.\nПо-важното и интересно нещо за което ще разкажа е един смея да кажа тунинг по мотора и най-вече главата.\nЕто с какво се занимавах последните няколко месеца:\nТова е глава от 331 мотор (идентична с оригиналната). На първата снимка се виждат новите по-големи легла и разстърганите отвори в главата.\nНа следващите снимки се виждат вече набитите легла и е разтърган вътрешният диаметър ~38,5мм (оригиналния клапан съвсем спокойно си влиза вътре в порта :) ).\nТук се виждат новите, бронзови водачи. Започнах да слагам такива с надеждата да са по-трайни. Практиката показва, че обикновенните чугунени не издържат на пропан-бутан, оригиналните водачи също не са особено издръжливи и дори при малък пробег се появява голям луфт.\nОтшлайфан главата от към всмукателния колектор, за да няма язви по водните връзки и да съм сигурен, че колектова ляга добре. Това беше добро решение, защото имаше доста неравности.\nС всмукателните портове не си играх много, само поочистих чеплъците и гледах малко да ги поуеднаквя.\nС изпускателните си играх малко повече. Разширих ги малко и ги полирах. Не стана съваршенно, но мисля - задоволително.\nМалко подробности за клапаните и окачването им:\nВсмукателни клапани - Мерцедес 102 (43мм)\nИзпускателни клапани - Форд 2,0 б. (36мм)\nПружини на клапаните големи - Мерцедес (дизел); малки - ВАЗ 2101\nПодложни шайби - ВАЗ 2101\nТалерки IN - Мерцедес (дизел); EX - АЗЛК (доработени за три канална контричка).\nКлапаните станаха по-стегнати от оригиналните, като при това се удължи и максималния им ход. Избрах пружините така, че малката и голямата да са с навивки в различна посока, за да се намали вероятноста от резонанс при високи обороти.\nИ най-на края, след доста работа - главата сглобена!\nМонтирането не беше песен. Старата гарнитура се беше вкаменила и не искаше да си ходи, но определено и беше дошло времето. Имам чувството че ми губеше по малко антифриз, незнам от къде.\nРеших да заложа на този модел гарнитура, вероятно турска. Аз лично съм доволен от тях. Смятам,че няма да има проблем.\nОсвен доработките по главата напаснах и всмукателния колектор, като му пооправих и разширих портовете. Смених и оригиналния карбуратор с механичен 2106.\nВпечатленията ми от интервенцията за повече от добри. Съвсем очаквано за мен сериозна промяна в ниските обороти няма, но във високите мотора стана значително по-агресивен и доста по-приятен за каране. Въпреки всичко, обаче в тази си конфигурация този мотор е твърде слаб за това купе.\nЕто и всички снимки от албума\nМнение от Стефчо » нед юли 26, 2015 8:55 pm\n55 239км. - Най-накрая приключи поредната одисея. Този път на дневен ред беше съединителя. Ето за какво иде реч:\nКато цяло аз съм си виновен за проблемите. Купих нов лагер -DK, нов феродов диск -Начало и нов притискател MecArm за Лада Нива.\n[img width=360 height=480]http://media.snimka.bg/s1/4736/035716139.jpg?r=0[/img]\n[img width=360 height=480]http://media.snimka.bg/s1/4736/035716137.jpg?r=0[/img]\n[img width=640 height=480]http://media.snimka.bg/s1/4736/035716153.jpg?r=0[/img]\nОказа се, обаче, че пластините на ладовия притискател стърчат с няколко милиметра повече от тези на москвичовия, иначе са еднакви. Така не остава празен ход на лагера и притискателя остава леко напрегнат. Като цяло работеше, но при леко износване на феродото ще започне да приплъзва. За това отидох да търся оригинален притискател, но ми се искаше да взема нещо различно от руско-украинско-китайските варианти. При рускинята намерих това:\n[img width=800 height=600]http://media.snimka.bg/s1/4752/035748483-big.jpg?r=0[/img]\n[img width=800 height=600]http://media.snimka.bg/s1/4752/035748485-big.jpg?r=0[/img]\nЦената му е 70лв. и с монтирането му всичко си дойде на мястото. :)\nОще нещо-с грешния притискател имаше страхотни вибрации на средни и високи обороти. Сега вибрации няма! :)\nМнение от Стефчо » пон авг 03, 2015 7:48 pm\nНай-накрая реализирах нещо отдавна планувано. Смених спирачната помпа и серво със самарови.\nКато цяло не съм особено доволен. Като цяло имам усещане за по-стабилни спирачки, но педала е доста тежък, но предполагам е защото сервото е втора употреба. Не може да блокира хубаво колелата, предполагам, че има още въздух в системата.\nЕто как изглежда сервото с преходната планка.\n[img width=800 height=600]http://media.snimka.bg/s1/4787/035818987-big.jpg?r=0[/img]\nПоследна промяна от Стефчо на пон авг 03, 2015 7:51 pm, променено общо 1 път.\nРегистриран: чет сеп 06, 2012 4:04 pm\nМнение от pirania30 » пон авг 03, 2015 10:17 pm\nколега да те питам ,от каква кола са бронзовите водачи на клапаните, и новите легла ли са бронзови\nМнение от Стефчо » чет авг 20, 2015 12:49 pm\nНезнам защо, ама чак сега виждам съобщението. Водачите са от Алфа 155.\nМнение от Стефчо » чет авг 20, 2015 12:58 pm\nЕдна снимка от морето-къмпинг Корал:\nМнение от Стефчо » чет авг 20, 2015 9:59 pm\n57 200км. Сменен воден радиатор. Мотора държеше доста висока температура и постоянно пускаше перка. Сега е по-добре. Радиатора е MS, китайски, но върши работа.\nОсвен това днеска имаше малко центровка на запалване и карбуратор и сега работи отлично на бензин, което в случая е много важно. ;)\nМнение от Стефчо » нед сеп 06, 2015 8:42 pm\n[img width=640 height=480]http://media.snimka.bg/s1/4867/035977584.jpg?r=0[/img] -> [img width=640 height=480]http://media.snimka.bg/s1/4867/035977583.jpg?r=0[/img]\nУспешно реализиран автопробег "София-Залцбург-Виена-София".\nПовече подробности мисля да дам в друга тема. :)\nМнение от Стефчо » пет сеп 18, 2015 10:24 pm\n61 278 km. От известно време имах проблем, особено на газ, при високи обороти, на ход колата прекъсваше зверски и неможеше да се развърти до край. Прекъсваше много силно и при преминаване от празен ход към товар. Иначе на празен ход работеше като часовник. Без малко да сменя изпарителя. Глождеше ме само, че и на бензин прекъсваше, но доста по-малко. Развърташе се на високи обороти без проблем. Само като потеглях прекъсваше.\nСмених свещите и всички проблеми изчезнаха.\nМнение от Стефчо » съб сеп 19, 2015 3:22 pm\n61 387 km. Време е за консумативи. Понеже съм безкрайно доволен от двигателя, реших да го поглезя с малко по-хубаво масло. :)\n[img width=800 height=600]http://media.snimka.bg/s1/4902/036047851-big.jpg?r=0[/img]\nРегистриран: съб апр 05, 2014 10:02 pm\nМнение от Accept » съб сеп 19, 2015 11:13 pm\nКолега, аз съм със същата кола и карам със същото масло. След смяната му, двигателя замърка като стар котарак! Много съм доволен от ''Castrol Magnatek 10/40 A3/B4 ! Не съм правил никакви интервенции или подобрения по двигателя.Всичко си е оригинално и работи перфектно!/да не го урочасам/ От доста време смятам да сложа безконтактно запалване от БМВ М-10 (подготвил съм всичко нужно) , но все не оставя време.\nМнение от Стефчо » вт сеп 22, 2015 8:06 pm\nАз за сега съм много доволен от оригиналното запалване. Няма детонации, а колата върви много добре. За друго запалване ще мисля евентуално ако има промени по мотора.\nМнение от Стефчо » пет яну 22, 2016 8:05 am\nДА попълня дневника с годишната контрола.\n[img width=640 height=480]http://media.snimka.bg/s1/5107/036457422.jpg?r=0[/img]\nМнение от Стефчо » вт май 24, 2016 4:49 pm\n68 670км. Сменени предни накладки (Мастер Спотр) + ляв диск, втора употреба от Милчо.\n[img width=360 height=480]http://media.snimka.bg/s1/5350/036943342.jpg?r=0[/img]\nВърни се в “Нашите коли”


Астрологът Ивелина Пенчева: Съдбовен ден днес, животът ви може да се промени тотално! | Блиц\n01 Окт. 2018, 07:15\n„Това е ден за откровения и пробуждане на необикновени способности. Дава възможност да се прояви в човек благодатта. Добър ден е за сключване на съюзи. Освобождавайте се от всичко ненужно, от стари догми и правила! Препоръчва се влажно почистване на дома, изкъпване, подстригване. Добре е да се приготвят лекарства и настройки. Работата в този ден трябва да носи радост, иначе се откажете от нея! Обръщайте внимание на всички дреболии, да не се пренебрегват знаменията“, съветва Ивелина Пенчева.\n4 зодии, които са изключително лоялни в любовта!