choveshkata.net • View topic - Николай Теллалов\nby Кал » Mon Mar 01, 2010 12:09 pm\nФорумът: Змейската кухня на Николай Теллалов (интервю с Люба Немирова)\nИ при Лика: Искам 7 минути от живота ви\nЕдно фантастично интервю, което ще ви струва само 7 минути\nЗмейската кухня на Николай Теллалов\nИнтервю на Люба Немирова за Форумът\nИскате ли да бъдете отвлечени? Някъде, където не знаете какво ще ви се случи, кого ще срещнете и … дали ще искате да си тръгнете. Преди седмица (б.ред.- измерението е март 2010) открих едно такова кътче, сгушено между две черни корици. Случайно и след приятелска препоръка – ела на премиера, български автор, пише фантастика, ще ти допадне. С удоволствие замених следобедното неделно кафе с културен дом „Средец“. В сумрачната зала, напук на уличния шум, който нахлуваше заедно с бурята през прозореца, се усещаше някакво странно и нетърпеливо жужене. Гостите (към 50 души) чакаха началото, сякаш следва някакъв странен, магичен ритуал, а не премиера на „Слънце недосегаемо“. Разбрах го защото наобикаляха малката масичка, отрупана с книги, като някакви съзаклятници и си подхвърляха странни за мен реплики.\nНа подобно събитие рядко ще срещнете подготвени читатели. Тук ги имаше дотолкова, че след края на разговора доста се чудех мога ли изобщо да задам някой различен и нов за Николай Теллалов въпрос.\nМятам ви още няколко кукички преди да ви оставя насаме с автора. Жанрът, в който пише Теллалов е фантастика, но не точно. Приляга му и определение като магически реализъм.\nНе знам някой друг българин досега да е вдъхвал с такава лекота живот на типични за родната митология герои – змейове, хали, вампири. Като добавите и живия и оригинален език, ще разберете че това е книга, която трябва да се чете преди всичко с вдъхновение. И разглежда внимателно, защото илюстрациите съвсем не служат просто за глътка въздух.\nГероите ще са такива, каквито вие си ги представите. Защото ще имате право на избор. И със сигурност ще изглеждат различно за всеки един читател. А какво по-хубаво от усещането, че си част от историята и имаш какво да добавиш!\nНиколай Теллалов е откровен с читателите си, до крайност бих казала. Не скри нищо от змейската си кухня, отговори на всички въпроси и провокации, а когато нещо не знаеше как и защо се е случило или ще случи си признаваше.\nЗа мен лично, четенето на фантастика е преди всичко доверие – желание да повярваш в света на другия и в същото време нескрита жажда да донарисуваш фантазията на автора или дори да поспориш. Няма по-сигурен знак, че книгата те е докоснала. Затова и пропускам традиционните за всяка премиера преразкази на сюжета – виждат ми се излишни.\nВместо това ви предлагам кратък разговор с автора, а след интервюто ще прочетете и как можете да бъдете отвлечени в света на „Слънце недосегаемо“.\nПозволих си и едно изкушение. Помолих Теллалов да разкаже с колко различни неща се е препитавал. Заслужава си да го прочетат онези млади творци, които още не са се излекували от илюзията за Големия удар.\nПо-хубав пример, че успехът е преди всичко къртовски труд скоро наистина не бях срещала… Пожелавам ви слънчево пътуване!\nГ-н Теллалов, трудно ми е да позная – повече щастлив ли сте в момента или по-скоро уморен. Доволен ли сте от представянето на „Слънце недосегаемо“ и от реакциите на хората?\nУсещането беше добро, защото не всички, но повечето бяха добре настроени към мен. Щеше ми се да се получат повече конкретни въпроси и критики, но като цяло съм доволен.\nВсъщност чухме доста въпроси, имаше ли такива, които очаквахте, но не получихте?\nНе знам кои са, но като ги чуя ще позная, че това са важните въпроси. Имам нужда наистина да погледна през чужди очи това, което съм направил, за да мога наистина да се откъсна от него и да го смятам за минал етап.\nНа подобни срещи читателите винаги се изкушават да въвлекат автора в своята представа за книгата му, да го пренесат в собствената си приказна вселена, сигурно го усетихте. Чудя се как изглежда вашата приказка?\nМного е сложна за описване. Нямам една приказка – имам няколко.\nНай-скъпата от тях коя е?\nМоже би Слънцето ( б.ред. „Слънце недосегаемо“) все още. А като мечти, като перспективи, като желания за бъдещето това е „Десет на минус девета“. Макар, че най-хубавата книга все още не е написана.\nИма ли въпроси, които продължавате тайничко да си задавате?\nПостоянният ми въпрос е дали не бъркам. Постоянният ми въпрос е едно съмнение в мене си, постоянният ми въпрос е къде минават границите – границите между живо и неживо, разумно и неразумно, глупаво и умно, просташко и изискано, справедливо и несправедливо, оправдано и неоправдано. Границите ме интересуват. Има и друг въпрос, който сега си задавам – той е и малко по-конкретен. В крайна сметка възможно ли е обществото да се подтикне към такъв тип организация, не става дума за вълшебно решаване на всички проблеми, а за създаване на един механизъм, при който проблемите да се решават адекватно, а не по идиотските начини, за които даже не си даваме сметка. Ние дори не осъзнаваме какви идиотски неща се случват. Просто те минават покрай нас и не се ужасяваме че дадено нещо е абсурдно. Ако ги бяхме видели някъде другаде или бихме прочели за такова явление бихме казали – айде стига бе, това са глупости вижте ги тия – излагат се, или – авторът се е изложил с тая глупост дето я е написал, но кога може да се случи това?\nМного рязко приземяване! Исках да си поговорим повече за приказния свят в книгите Ви…\nФантастите са много приземени същества. Фантастиката е именно това – бягство към реалността. Фокусиране върху реалността. Фантастиката е един филтър, тя не е само модели как ще се живее някога или какво е ставало като алтернативна история. Фантастиката е поглеждане през един филтър върху настоящето, върху нашите си проблеми. През този филтър – на необичайното, на екзотичното, повече изпъква реалността. Когато ти миришеш нещо обонянието ти в един момент се притъпява, спираш да забелязваш. Така е и с реалността – за нас тя е притъпена. За повечето хора реалността е притъпена, защото те не я забелязват, движат се в един строго начертан маршрут и в някаква строго определена среда. Там всичко им е познато, влезли са в някакви клишета и сетивата заспиват. Вече ни трябва някакъв нов поглед върху същата тази реалност, за да се събудиш и да видиш какво става.\nТрудно ли Ви е да поддържате вечно будно това огънче и да живеете непрекъснато с настръхнали сетива за околния свят?\nИзобщо не е трудно, бих се радвал понякога да го поприспя малко.\nКак точно се случва и не е ли изморително? Искам да си го представя как изглежда във всекидневието Ви.\nИзглежда като една крайна неудовлетвореност от всичко, включваща телевизор и радио, все пак предпочитам радио, но радио може да се слуша и без това да те отвлича. Друг път просто поглеждаш през прозореца. Хайде, през моя прозорец се вижда небе, гора, планина, но се вижда и една пътечка, по която минават хора. На тази пътечка винаги има и боклуци, хората не ги мързи да мъкнат големи дисаги нагоре, обаче празните неща ги хвърлят на пътя. Всичко това предизвиква едно недоволство. Хубаво – единият изход е да им се тегли една майна на всичките грозни неща, които виждаш, чуваш, усещаш, подушваш и така нататък. Другият е да седнеш и да мислиш – ама как така, ама защо се получават, може ли да се направи така, че да ги няма. Мен ме чегърта второто. И от там нататък ме гори постоянно.\nНа премиерата казахте, че искате да се откъснете от змейската тема. Защо?\nЗа мен се е изчерпала и защото е наистина прекалено приказна.\nРядко някой писател си признава, когато иска да избяга. Нали всяка написана книга е като любимо дете.\nТо вече е пораснало и може само да се оправя. Другото е, че в книгите ми е наистина много приказно, много откъснато от реалността и от това, което ни чака. Бъдещето не е нещо, което е там някъде си. Бъдещето идва във всеки един момент, всеки ден, всеки час, то влиза. Ето тези апаратчета ( б.ред – сочи диктофона), когато бях на вашите години ги нямаше. Тези неща бяха екзотика, те бяха с едни мънички касетки , после се появиха мобилните телефони. Всичките тези неща пак влязоха някак си неочаквано. Но като се замислиш – това е бъдещето – това бяха нещата, описвани във фантастичните романи по времето на моята младост.\nИска ми се да се заема с нещо по-осезаемо, с някакво по-осезаемо бъдеще.\nКакъв е замисълът на книгата, над която работите в момента – „Асо Плъх“?\nПровокираха ме доколко съм се изкушил да пропагандирам своите политически убеждения в книгите си. Всъщност аз винаги това съм правил. Винаги съм гледал да изтъкна своите предпочитания и да дам възраженията. С „Асо Плъх“ ще е същото. В нея искам да разгледам как биха си взаимодействали различни обществено – икономически модели в рамките на една малка колония. Тя се намира в рамките на един враждебен спрямо нея свят и има от време на време връзки с останалото човечество. Тоест – ситуация, в която трябва да се оправят по някакъв начин сами и се налага да намерят начини за взаимопогаждане. Иначе следва прегризване един другиму на гърлата. Следва лесният вариант. Искам да видя трудния вариант – как може да се получи така, че да функционират модели, обявени за утопии. Дори на страниците на една книга, защото книгата все пак е една реалност, мислен експеримент. Аз достатъчно добре си представям как могат да функционират тези неща наяве, не като утопия, но ще видим какво ще се получи. Освен това дължа тази книга на едно приятелче.\nКак оценявате обратната връзка от читателите?\nМного рядко срещам, някой който да казва, че не са му харесали книгите ми или че не е намерил в тях нещо за себе си. Не се хваля – аз продължавам да се изумявам на това, защото много или малко пиша за неща, които интересуват предимно мен. След като те интересуват и някой друг това може да значи две неща – или съм много обикновен и банален, или че по някакъв начин без да искам съм успял да кажа нещо, което е интересно за много хора.\nИзкушавате ли се да отправяте послания в прав текст, от тези които звучат почти като напътствие към читателя?\nМай само това правя. Аз нещо съм зле с намеците и със скритите послания. Директно си ги има лозунгите, включително и в „Слънце недосегаемо“. Ами не е от някаква мания за правдолюбие или от не знам си какво, просто така ми е по-лесно. По лесно е и по-честно.\nДобре, един земен въпрос – колко трудно се намира издател днес в България?\nСега сме в такова време, когато всеки сам може да си бъде издател – има интернет, слагаш си текста, правиш го в такъв вид, в който пожелаеш. Който иска си го разпечатва, който иска си го чете от екран. Какво се получава при това положение с веригата – посредниците между читателя и писателя в най добрия случай биха могли да се превърнат в консултанти. Могат да ти кажат- напиши го по този начин, подреди сюжета така, че наистина да имаш читатели. Аз изобщо си мисля, че книгата като книжно тяло много сериозно си тръгва. Отива си. Изместват я именно електронните текстове. За съжаление, не всички са като „Човешката библиотека“. Във връзка с технологиите не всички реагират на променената обстановка. Има издатели, които продължават да се държат така, сякаш читателят им е длъжен, писателят им е длъжен… Държат се като робовалделци.\nТрудно ли взехте решението да пуснете „Слънце недосегаемо“ за свободно теглене в електронен вариант?\nНе, бях достатъчно ядосан, за да мине по-гладко като решение. Замисълът ми първоначално беше изобщо да не се занимавам с никакви издатели и направо да си слагам книгите в интернет. Тогава дойде предложението от „Човешката библиотека“ и това ми се стори най – разумно. Да, известен компромис е спрямо първоначалното ми решение, но все пак в „Човешката библиотека“ не се държат така сякаш посредниците са по-важни .\nВ една книга е важен авторът, важен е и читателят, редакторът, преводачът, художникът, ама не и издателят като някакъв работодател, а най-малко търговецът. Защото в момента, ако не знаете, търговците вземат над 40% от коричната цена като търговска отстъпка. Представете си – от десет лева корична цена те искат над 4 лева. Срещу какъв труд – какви усилия са положили за създаването на тази книга спрямо същия редактор, спрямо човека, който прави предпечата?\nВ момента продължаваме да живеем във века на паразитизма. Засилват се повече и повече дейности, стават много печеливши, а тези които не създават нищо и само преразпределят разни неща, в крайна сметка само оскъпяват продукта, докато той стигне до крайния потребител. Безумие. От нищо нещо правят, но това тяхно нещо ляга върху нашите плещи. Съответно на всеки творец това му ограничава погледа. Накрая губят всички, включително и тези които печелят. Ще ги видим тогава, когато няма да има от какво да печелят.\nПодсещате ме за един по-личен въпрос – как успявате като автор на фантастична литература в България да намирате пари, за да си платите тока и водата?\nС преводи на чужди неща. За превод на книга взимам повече, отколкото бих взел за нея, ако съм й автор. Това е само едно от абсурдчетата. Уви, така е.\nНаучно – популярни книги, художествени, исторически. На парче.\nСега ще Ви помоля да разкажете за читателите на Форумът по-подробно с какво сте си изкарвали прехраната през годините.\nКогато бях седми, осми клас през ваканцията работих веднъж във авторемонтния завод на Гара Искър, после на опитното поле към Института по генетика. След като не ме приеха във военно-въздушното училище работих в опитната база към Института по кибернетика и роботика, като шлосер. След това вече бях войник, после студент. По време на студентството прекъсвах и работих като бояджия, защото тогава трябваше да имаш осем месеца трудов стаж задължително, за да запишеш следващата година. Бях в бригада за ремонт и поддръжка на Студентски град. Бил съм и по студентски бригади в консервни комбинати, в завода за порцелан в Нови пазар. След това сценичен работник в Младежкия театър, в БАН – лаборант – техник в Института по полимери, от време на време поработвах като продавач на книги. Бил съм и въоръжена банкова охрана, както и охрана в бирената фабрика в Горубляне, бил съм хлебар. Правех хляб и облаци.\nПрез зимата когато се отварят пещите и прозорците са отворени, вадиш хляба и навън изригват едни кълба пара. После се издигат нагоре и изглежда така все едно ти ги правиш тези облаци. Какво още – бил съм пощальон в Централна поща, сигурно има още някакви неща, но сега не мога да се сетя. Просто се налагаше, В крайна сметка това, което учех, но така и не завърших – аз учех органичен синтез и горива, точно по времето когато вече аха да завърша съкратиха много от този тип производства. А и до тогава вече бях разбрал, че това не е за мене. Разбрах, че нямам достатъчно самодисциплина, за да съм научен работник. В крайна сметка може да се каже, че така си ми е добре. Преводач не е лошо. Жалко, че не винаги мога да избирам какво точно може да се превежда, но двата края ми се връзват.\nЧувствате ли се уютно в кожата си?\nБи могло и да е по-добре, но бива и така. Да, чувствам се добре в кожата си, ако мога да си сложа малко люспички ще е още по добре\nСледисловие на чаша бира\n„Слънце недосегаемо“ е последната книга от змейския цикъл. Първата – „Да пробудиш драконче“ се появява още през 1998 г., следват „Царска заръка“ и „Пълноземие“. Повече за автора и други негови творби можете да научите от личния му сайт – http://drakonche.zavinagi.org .\nLast edited by Кал on Thu Dec 20, 2012 12:24 pm, edited 1 time in total.\nReason: + текст на интервюто\nRe: Николай Теллалов\nby Кал » Thu Jul 08, 2010 4:17 pm\nКниги NEWS: Писателят Николай Теллалов: Фантастиката е връщане към реалността (интервю със Стоян Вълев)\n- Вие сте сред най-изявените (според някои – най-талантлив) съвременни български писатели-фантасти. Но парадоксът е налице – изявени писатели фантасти у нас има, но фантастична литература, видима, комай няма... Какво всъщност се случва?\n- Първо, има по-добри от мен. МНОГО по-добри.\nНе съм сигурен какво се случва. Прословутият преход се проточи, от 20 години сме в перманентна криза. Културата по рефлекс (навиците са силно нещо!) разчита на подкрепа на институции, а пък те пестят най-вече от нея.\nВ тази ситуация съзирам шанс за културата (и литературата в частност)да се развиват самостоятелно, без оглед на държавата. За съжаление икономическите затруднения (и навиците) превърнаха тази възможност от стартова писта в черен път с много и лепкава кал.\n- В цял свят фантастичната литература се радва на огромен читателски интерес, а у нас такива признаци не се долавят – причината за това състояние на читателите или писателите са?\n- Писателите, макар да имат (имаме) някакво оправдание. Полагаме усилия,но явно още не сме намерили точния начин да заинтригуваме читателя.\nСилна конкуренция са компютърните игри, филмите, масовата чуждоезична фантастика... и натискът на щампите от тях, както и самата нагласа за получаване на лесно консумируем продукт. Например един Стивън Бакстър или Хал Клемънт не се радват на широка популярност, защото четенето на техните книги изисква активно възприемане, че и самообразоване.\nМасовият читател не обича да се напряга.\nФактор също така е, за съжаление, едно нещо, определено от Атанас П. Славов като "ниско футуристично самочувствие" на българина. От това страдат и писатели, и читатели. Не си представяме себе си в бъдещето.\nА нали фантастиката е точно това - мечти за бъдещето.\nА и не съм сигурен, че четящите фантастика люде представляват някакъв масов контингент от общия брой читатели изобщо, според мен. Да подчертая - ФАНТАСТИКА. Фентъзито с неголеми изключения е по-елементарно както за възприемане, така и за писане.\nТвърде често фантастиката се възприема като бягство от действителността. Аз обаче твърдя обратното - тя е ВРЪЩАНЕ към реалността. Въпросната реалност постоянно атакува сетивата ни, получава се притъпяване на усещането за събития, явления, тенденции. Затова, когато фантастът поставя пред читателя нов поглед към миналото, когато го потапя в проблемите на бъдещето, тогава съзнанието се рестартира, погледът към действителността се освежава. То е все едно да видиш града, в който живееш, от планински връх. Дреболиите се сливат, окото обхваща панорамно, мисълта се изтръгва от всекидневната рутина, започва по-ясно да различава кое е съществено ТУК и СЕГА, а кое - преходно, мимолетно... и не си струва да се хабиш за него.\nПоне аз по този начин възприемам фантастиката.\n- Понякога имам тягостното чувство, че българските писатели-фантасти днес и науката са две успоредни прави, които никъде и никога не се пресичат... Не Ви ли се струва, че съвременните български писатели- фантасти не познават научните достижения, пък и изобщо основите на науките?\n- Не съм сигурен, че е така. Но не е лишен съвсем от основание подобен упрек. Естествено-научният мироглед изисква грижливо поддържане. Общият спад в научната грамотност на читателите кара някои автори несъзнателно да смъкват летвата.\nМисля, че това е грешка.\nНека вестниците си пишат на "общодостъпно" ниво.\n- Защо нито един съвременен български писател-фантаст не успя да се наложи в чужбина?\n- Може би защото пишем за неща, които вълнуват само нас, а то не е съвсем разбираемо извън страната ни?\nОсвен това, чуждите издателства предпочитат да публикуват ПРОЧУТИ в своята си страна автори.\nА след като издателите не са се погрижили да си "създадат" прочути автори... след като няма самоуважение, няма да има и уважение отстрани.\nХубавото е, че интернет-публикуването може да позволи "налагане" на български автори в чуждоезичното пространство (пък кадърни преводачи ще се намерят).\nСамо че това е нов тип разпространение на произведения, отдалечен от традиционното книгоиздаване.\n- Защо писателите-фантасти у нас не съумяха да изградят професионално сдружение? Имате си Генерал, но си нямате армия, не съумяхте да наложите нито едно издание за фантастика, не че не се правеха опити, неуспешни, разбира се...\n- Писателството е занимание самотно, творците са предимно единаци.\nТрудно се прави армия от генерали. Трудно става и глутница от заклети единаци. Очевидно, "зимата" още не е достатъчно сурова, за да последваме примера на вълците... Рано или късно ще стане.\n- Даже и сайт в интернет си нямат съвременните български писатели-фантасти. Имам предвид сайт, който да информира за новите книги на българските автори, където да се публикуват рецензии за тези книги. Коя е причината, според Вас?\n- Има такива сайтове, но наистина българската фантастика в повечето от тях не е централна идея. Но пък съществуват разни проекти като http://bgf.zavinagi.org\n- Вие имате ли амбицията, или поне мечтата, Ваша книга да се превърне в бестселър в чужбина?\n- Не. Бестселър е нещо "много купувано", а не интензивно четено и осмисляно. Аз не пиша, за да се харесвам "на всички".\n- Вие имате свой сайт - " Сайт на Николай Теллалов”, което ме учуди, тъй като съвременните български писатели-фантасти сякаш пропуснаха раждането на Интернет. На какво се дължи нежеланието на днешните писатели да са в крак с времето си? Аз подозирам необразованост и присъщата им духовна леност, а Вие?\n- От моя страна си е наистина чисто физически мързел... и липса на време. Не съм обновявал сайта отдавна. По-активен съм в блога си http://sharkannht.blogspot.com/\n"Духовната ленност" обаче надали е присъща на писателите по определение. Може да ни домързи да направим ремонт на къщите си, но никога не ни мързи да пишем.\n- Ако продължа да изброявам липсите – у нас няма издателство,което да е специализирано в публикуването на българска фантастика... Още по-учудващото е, че самите писатели-фантасти у нас не инициират създаването на подобно издателство. Защо?\n- Имаше такова - "Квазар". Поне беше с намерения да се специализира. Но понеже от книги най-много печелят разпространителите, а авторите и заглавията в жанра фантастика у нас не образуват достатъчно мощен поток, начинанието заглъхна. Затова пък процъфтява издаването на псевдонаучни заглавия, жълти заглавия, учебници, наръчници...\nТакова е моето впечатление.\nПисането е един занаят, издаването - друг.\nОсвен това, традиционното издаване на книги постепенно остава в миналото. Пример - "Човешката библиотека" (http://choveshkata.net/blog/).\n- Всъщност, имам чувството че съвременната българска фантастика е в състояние на нелегалност. Но от кого се крият съвременните български писатели-фантасти – от читателите (та те даже и не подозират тяхното съществуване...), от някакъв враг ли ?\n- Странен въпрос... българските фантасти нали трябва и да спечелят нещо, за да живеят. Например Григор Гачев, чиято глава буквално ври от сюжети и хрумвания, от тъмно до тъмно се бъхти да изкарва пари.\nТворчеството изисква много време.\n- Признавам си, че си въобразявах, че след 1989-а години фантастиката у нас ще разцъфти, че книгите на българските писатели-фантасти ще се появят на международния книжен пазар. Това не се случи, причината в липсата на добри преводачи ли е, в липсата налитературни агенти ли е, или в провинциализма на писателите и на творбите им?\n- От всичко изброено по малко. Най-вече поради липса на литературни агенти.\nИ най-малко вина бих търсил в "провинциализма" на авторите. Не сме по-"провинциални" от колегите си в чужбина.\n- Винаги силно ме е впечатлявала липсата на мистичност в българската фантастика. Питам се – това на специфики на националния ни характер ли се дължи? Вие как мислите?\n- На Янчо Чолаков ли му липсва мистика? Или на Ангелина Илиева (Йоан Владимир)? Ами Велко Милоев? Ами покойният Агоп Мелконян! Не съм съгласен с подобна констатация.\nИли може би имаме различно разбиране що е "мистичност"...\n- Една от най-катастрофалните слабости на българската фантастика, според мен, е, че писателите не познават българския фолклор. Българските писатели-фантасти ми приличат на „бедняци, седнали върху купчина злато”, ако си позволя да използвам знаменития израз на Александър Хумболд, употребен по друг повод... Откъде идва тази ненавист към българския фолклор?\n- Аз използвам българския фолклор. Не твърдя, че го познавам.\nНиколай Светлев го използва, Йоан Владимир и Янчо Чолаков (специално тези двамцата са СПЕЦИАЛИСТИ по фолклора), Георги Малинов, Андрея Илиев, Валентин Иванов и Кирил Добрев също. Има (или поне имаше) цял конкурс, спретнат от клуба в Стара Загора - нарича се "Таласъмия".\nБлагодарение на него се появиха невероятни творби.\nОт друга страна - нима на читателите търсят именно фолклора във фантастиката?\n- За жалост, българските писатели-фантасти не само че не познават нито историята, нито настоящето на науката, но ненавиждат и историята. Тази пък е причината да липсват творби принадлежащи към алтернативната история...\n- Стоплих. Няколкото предишни въпроса са нарочно провокационни...\nЖоро Малинов има творби в този тип поджанр, Николай Светлев също, Кънчо Кожухаров, знам и за други проекти...\n- Всъщност, ако трябва да обобщя липсите в съвременната българска фантастика в една дума - интелектуалност, ето какво липсва фундаментално, съгласен ли сте?\n- Не, не съм съгласен.\nФундаментално липсва пиар, реклама, интерес от издателите.\nПренебрежението на книгоразпространителския бизнес създаде у читателите чувството, че българската фантастика е второкачествен продукт.\nАтанас П. Славов, Дилян Благов, Калин Ненов биха ви затрупали с повече имена и заглавия - все качествени неща, на които нищо фундаментално не им липсва.\nТиражи им липсват.\nНо нали разбирате - чисто пазарно тази ниша у нас е много тясна.\n- Съвременните български писатели-фантасти нямат интерес нито към театъра, нито към киното, нито към телевизията. Те са самозатворена секта, която си е самодостатъчна, като че ли...А може би не сте съгласен?\n- Мисля, че тук пак бъркате посоката. Не писателите нямат интерес към театър, кино, телевизия. Театърът, киното (онова, българското, дето почти го няма ли?), телевизиите не проявяват интерес към научнофантастични творби местно производство.\nПък и писателят не е шоумен, за да се натиска за изяви.\n- Всъщност кой сте вие, г-н Теллалов? Как най-кратко бихте се представили на читателите на КНИГИ NEWS?\n- Мечтател, саможив, заядлив. С великолепно чувство за хумор (ако не питате неговите жертви де). Като изключим това - ужасно мил и възпитан.\n- Поддържате ли връзки с Русия – страната, в която сте живели? Имате ли публикации там?\n-Нямам публикувани книги там. Правил съм преводи за руския пазар. Имам няколко разказа в разни сборници, но не разполагам с информация как\nвървят, а и не съм търсил.\nНа сайта ми стои една повест, написана на руски. Преди 14 години за нея ми казаха, че би станала чудесна пиеса от нея.\n- Какво не Ви харесва в КНИГИ NEWS?\n- Тесните текстови полета и странични летни. Използвам широк екран и не ми е уютно той да остава незапълнен.\nLast edited by Кал on Thu Dec 20, 2012 12:31 pm, edited 1 time in total.\nby Кал » Thu Jul 14, 2011 9:32 pm\nБуриме "Сподели с ближния" в списание "Осем". Дава тон Николай Теллалов.\nНиколай Теллалов, светотворец\nby Кал » Sun Aug 21, 2011 12:47 pm\nКал wrote: Понеже с Pe6ka се заприказвахме за светостроителството в "Слънце недосегаемо", опуса на Николай Теллалов - ето линк към приложенията (едните приложения ) в романа. Обясняват почти всички аспекти на Кашеп и змейската реалност. С картинки.\n(Pe6ka - специално на теми социо- и антропология ще ти е по-интересно да прочетеш някои обществени модели, които Теллалов е пуснал в личния си блог. И да го хванеш на жива приказка, като долети в София някой път. )\nИ Любомир Николов, и Григор Гачев (Грег Гатлинг ) са ми признавали, че не познават български писател-светотворец с размаха и ерудицията на Теллалов. Моята лична оценка за Николай е още по-скандална... но нека оставим скандалите на литературните журнали.\nby Кал » Mon Sep 12, 2011 7:10 pm\nВихрим тука мини-буря.\nНо и смислени неща се чуват.\nby Кал » Wed Sep 14, 2011 1:28 pm\nОтправих официална молба към Иван Богданов, напоследък ползващ ника Оdisey, да не злослови повече по адрес на Николай Теллалов:\nКал wrote: Сега аз – и моля да ме възприемаш не като съфорумник, а като литературен агент на Николай Теллалов (да, и такова нещо вече имаме в Бг), – ще те помоля да спреш да злословиш („оциганяваш“) един от авторите, за чието творчество се грижа. Понеже – най-малкото – не искаш да ти връщам жеста, двойно, не само тук, ами навсякъде, където те намеря.\nВярвам обаче, че никой няма да спечели от това. Освен някаква жълта слава.\nПиша и тук, да си знаем.\nИ смятам да взимам мерки всеки път, когато Иван Богданов не се съобрази с молбата ми.\nby Кал » Thu Sep 29, 2011 10:40 am\nИ нещо от самия автор:\nКатуница – опит за анализ\n(Това е официалният блог на Николай Теллалов. Следите?)\nby Лъч » Fri Dec 21, 2012 12:22 am\nиз интервю с Ники Теллалов wrote: Много рязко приземяване! Исках да си поговорим повече за приказния свят в книгите Ви…\nLast edited by Кал on Mon Jan 11, 2016 7:13 pm, edited 1 time in total.\nHas been thanked: 2113 times\nby Кал » Tue Apr 23, 2013 9:51 am\n23.04.2013, Нощен хоризонт: разговор с Николай Теллалов\nСъщото в две части:\nLast edited by frog on Sat Jun 09, 2018 3:50 am, edited 1 time in total.\nReason: More of it.\nby frog » Fri Apr 26, 2013 2:25 am\nБлагодаря за записа. Един стар се споменава\nНай-вероятно ще слушам като приказка.\nТеллалов не знам защо е мрънкал как би изговарял аудио пожелания. На мен ми звучи добре. Може да участва в радио театър. И съм сериозна.\nHas been thanked: 3615 times\nby Кал » Sat May 25, 2013 7:19 am\nИнтервю в SciFi.bg: „Тъкмо търсенето на отговори осмисля живота“\nНиколай Теллалов е сред емблематичните автори на „Човешката библиотека“. Той е реализирал цяла фантастична поредица за змейове, разпростираща се върху няколко епохи. Към нея има още редица разкази, романи и новели. Всички те са достъпни безплатно онлайн. Николай Теллалов може би е най-продуктивният писател от участващите в „Седмица на българската фантастика 20-26.05.2013″, а и с най-интересни идеи и визии за света, в който живеем и в който той би искал да живее. Всичко това предопредели именно неговото интервю да бъде пуснато в деня на славянската писменост и култура, както и рожден ден на SciFi.bg.\nКой е Николай Теллалов?\nРоден съм преди почти 46 години в семейство на военен летец. Като дете бях голям бърборко и правех грандиозни пакости. Днес съм още по-голям бърборко, но пакостите са по-малки. Или поне по-смислени.\nМечтаех да стана летец, ако не космонавт, но отстъпих на увещанията на родата и тръгнах да следвам за инженер-химик. Преди това, в казармата, бях много смотан. Сега летя по монитора на компютъра си, уважавам естествените науки, не съм толкова смотан, а напротив – забавен, мил и ужасно възпитан, макар че не всички мислят така. От всички професии най-трайна се оказа тази на (полу)професионален мечтател.\nМоже да се каже, че емблемата на твоето творчество е поредицата “Драконче”. Разкажи ни повече за нея.\nОткакто научих от буквите да сричам думички, от думите – изречения, а от тях – цели приказки, все търсех в книгите чудесното и вълшебното. Затова предсказуемо налетях на фантастиката и я предпочетох пред всичко останало. Обаче във фантастиката се съдържа доста наука, та четях научнопопулярна литература, без да изключвам и учебниците си. Прочетеното много пъти ме е препълвало, но не смеех да преливам. Писателството ми изглеждаше нещо трудно и отговорно. Благоговеех и не смеех. Докато при едно поредно преливане си рекох да опитам. И почнах. Три месеца мъки да опиша междузвездно пътешествие в авариращ кораб, при което случващото се повтаря сънуваното преди това от един от членовете на екипажа, въпреки че в състояние на хибернация нямало сънища. Получиха се купища чернови, никоя не ми харесваше.\nМина година. Пробвах и други сюжети. Не върви и не върви. И един ден отидох с приятели на планина, където ледът се пропука. За моя изненада – не във формата на научна фантастика, а на нещо, което подозрително мязаше на фентъзи. Фентъзи! Аз – и фентъзи?! Ужас. Но понеже се беше получило от началото до края, въпреки преписването заради прекъсванията на тока, пък и ми хареса, примирих се. За кратко.\nКогато се запознах с Николай Светлев и го помолих да ми помогне да издадем “Драконче”, вече ме бе обзела манията да видя продължението на историята. Двете “втори” книги се пръкнаха много бързо и лесно. Както и общата идея за завършващия роман. В същото време осъзнах, че се иска доста проучване и размисъл по куп проблеми в сюжета и образите, както на отделните персонажи, така и на фантастичните раси. Наложи се да погледна и към хората през нечовешки очи. Трябваше и да “вляза в ролята” – на всеки герой, на всяко събитие, на самия “декор”. Затова завършването на книгите се проточи. После се проточи технически самото издаване. Но накрая видяха бял свят.\nНе знам какво намират читателите в книгите ми, не знам какво им дават те – затова и обикновено питам. Знам друго – какво дадоха на мен. Знам, че писателят научава от творбите си повече за себе си, отколкото читателят – за писателя. Може би.\nВ тази поредица успях, без да е нарочно, да се пробвам в различните видове фантастика. Съдейки по реакциите на публиката – получи се. Толкова мога да разкажа за книгите. Останалото го разказват те, при това вече без мен… а понякога и против моето желание.\nВ книгите си вплиташ доста български фолклорни елементи. От какви източници се информираш и вдъхновяваш за това?\nПървият ми източник бяха добре забравените народни приказки. Останалото – митологии, изследвания на народното творчество, история, най-вече по-радикалните хипотези и тълкувания. Беше ми важно да направя текстовете да изглеждат правдоподобно. Сега смятам, че е било прекаляване с подробностите. Но пък сама по себе си встъпителната работа беше интересна.\nАко в книгите става дума за “змейове” защо в заглавията се използва “дракон” като термин?\nЗа благозвучие. Двете думи са синоними.\nСмяташ ли, че поредицата ти е успешна?\nНе знам. Привлича вниманието на читателите. Пък и в какъв смисъл “успешна”? Не, този въпрос не е за мен. Не аз оценявам какво съм написал. Докато още е във вид на чернова – да, аз съм оценителят. Нататък – нямам думата.\nАко можеше да промениш нещо в нея, какво би било то?\nНе бих променил сюжета. Навярно бих смесил “Драконче” и “Заръката”. Бих пипнал някои акценти във възгледите на Верена. Не много, колкото да не е инфантилна и да е по-отстранена от човешките обичаи. Сигурно бих направил “Пълноземие” от две части – Пълноземие и Антиземие. Утопия – и откровена антиутопия. И бих добавил антиутопично в утопията и утопично в антиутопията. Да речем – без толкова гладък хепиенд в първото, но пък по-обещаващ завършек в антиутопията. Щеше да е една книга като две огледала, но в едното отражението не просто замества лявото с дясно и дясното с ляво, а нещо повече.\nВ издаването – да, бих заложил на схемата на “Слънцето” – пряка помощ от читателите.\nДруго не ми хрумва.\nНо така или иначе поредицата вече е свършен факт. Част от биографията ми.\nТрудно ли е да си писател в България?\nТрудно е не само да си писател, но и много други неща да бъдеш. Най-лесното е да си нагаждач – напълно професионален, конкретната сфера на дейност е без значение. Защо? Защото “правилата на играта” го поощряват.\nНе, не съм сигурен дали е трудно или лесно – специално за писателството. Трудно е да се спечелят пари. А ако творчеството ти е потребност – всичко е лесно, колкото и да е уморително.\nСподели своя опит с издаването на книгите ти.\nОпитът ми е горчив на места. Търсенето на средства за печата на “Драконче” беше унизително. Спасиха ме близки и приятели да не стигна до края на това унижение. Следващите две минаха добре, дребните компромиси не успяха да развалят усещането. Нямам причини да недоволствам и как се случи публикуването на следващата двойка – “Ангели пазители” и “Нано”. Но пък преговорите за “Слънце недосегаемо” ме скараха с издателите, макар че те от своя страна се опитваха да угодят на книгоразпространителите, които май още продължават да прибират голяма част от печалбата и държат всички да се съобразяват повече с тях, отколкото те с творците и издателите.\nОкончателната ми позиция по въпроса с издаването е: пускайте си творбите в електронните библиотеки със свободен достъп, колеги! Ако читателите ги харесат, ще ви подпомогнат финансово, ще се самоорганизират и да напечатат хартиени екземпляри. Много повече хора ще посетят интернет-библиотеката, ще научат за вас, ще ви четат, ще ви обичат. И, за да напишете още нещо, ще възнаградят труда ви. Извън политиката на регистрирани издателства, извън капризите на търговците, извън рекламното лустро.\nВъпрос от Ефрем Ефремов от фестивала на българското образование: Има ли българска фантастика?\nИма, защо да няма? Написано е на български, с отпечатък на българския манталитет, по проблеми, които вълнуват българите. Част от нашата култура, а тя – част от световната. Езикът определя литературата. Ако е написано добре, разбира се. И най-добрият превод няма да накара друг читател да трепне по същия начин, както ако оригиналът би бил написан на родния му език.\nКакво е мнението ти за българската фантастична литература? Какво си чел и какво мислиш за прочетеното?\nНе е по-лоша от чуждестранната. Има самобитност. Има свое лице. За съжаление, чисто количествено е малко. Свалям шапка на автори като Ангелина Илиева, Янчо Чолаков… я по-добре да не изреждам, за да не пропусна някого от разсеяност. Макар че специално искам да спомена Агоп Мелконян. Атеист съм, но специално заради него ми се иска да ни “гледа отгоре” – доброжелателно, с лека тъга и дяволчета в очите. И дано няма много поводи да се хваща за главата…\nПрез последната година, признавам, и то без срам, не съм прочел нито един български автор на фантастика. Имам сериозна причина за това – вътре съм във виртуалната реалност на новия си роман, не бива да се разпилявам повече от това, по което вече съм разпилян – защото също е много нужно това, което правя извън литературата, – за да не пренатягам търпението на читателите, които очакват новата книга.\nКакво е бъдещето на жанра според теб?\nТрудно ми е да прогнозирам “обективно”. Иска ми се цялата литература да придобива най-добрите черти на научната фантастика, както и фантастиката – най-доброто от “реалистичната”. Само че това са мои щения, не истинско предвиждане. Иска ми се фантастиката да се върне по-категорично към ролята си на “будител на мечти”, да рисува правдоподобни утопии, които да мотивират хората за опит да ги превърнат в действителност. Иска ми се да има по-малко втренчване в “тъмната половина” и повече внимание към “светлата”, без да се изпада в сладникавост. Само че – кой ме пита? Всеки пише каквото го вълнува, или каквото е усетил като вълнение сред читателите. Освен мен, кой друг ще осъществи моите желания? Колкото мога, колкото успея – ще го правя.\nВъпрос от Владо от Фестивала на българското образование: Как виждаш бъдещето на човечеството след 1000 години?\nПреди 1000 години как е било? Е, след хиляда години разликата ще е още по-драстична. Не можем да видим картината на бъдещето в цялостното й разнообразие. Разчитам, че положителното ще преобладава, а негативното няма да има козове да се закрепва и разраства. Или така, или не ще има какво да се види след 10 века, не и с човешки очи.\nБъдещето зависи от това, което правим сега. Или ще успеем да предадем щафетата на градивното, или човешката история ще е приключила – може би не трагично и зрелищно, може би скучно и сякаш “естествено”, но ще е краят.\nА къде виждаш себе си след 10 години?\nАми… на Марс може ли?\nМоже, но дай да си говорим за Земята. Ти имаш доста интересни политически възгледи, разкажи ни повече за тях и това, което ги провокира.\nМоите възгледи са антиполитически. Политиката, както научих, че пише в учебниците по политология, е технология за спечелване или завземане на властта, нейното удържане и използване. А аз съм анархист – безвластник, антивластник.\nАнархията, според мен, а това ми мнение е съставено от прочита на класиците на анархизма Кропоткин, Бакунин, Рокер, е състояние на обществото, в което хората се ръководят не от институции, лидери или закони, а от собствената си съвест и се стремят да спазват пет простички принципа: безусловна свобода на личността, солидарност, социално равенство, справедливост, федеративен подход към структуриране на обществото и начините на взаимодействие между личностите и групите от свободни личности.\nАнархизмът пък представлява учение как да се стигне до такова общество на лична свобода, солидарност вместо конкуренция, справедливост вместо произвол – особено отвратителен, когато е облечен в законност.\nФантастиката, освен много други неща, сред които и “бягство към реалността”, връщане с нови очи към проблемите на действителността около нас, е футурология, изследване на бъдещето, може би дори провокиране то да се случи така, а не иначе. Затова фантастиката конструира не само извънземни светове и същества, смайващи технологии и ситуации, но и се мъчи да види обществените модели, които рано или късно ще сменят днешните. Така и аз се запитах, и то от две страни: какво общество е логично да съществува в бъдещето? в какъв свят бих искал аз да живея?\nКартините в книгите на много автори не ме задоволяваха. Нещо куца, когато описват чак неприлично напреднали технологии, а на техен фон – днешни и даже минали човешки отношения и страсти. Няма начин човекът на утрешния ден да прилича едно към едно на днешния. Най-малкото историята опровергава мнението, че сме абсолютна константа. Промените може и да не са качествени, но поне количествени е логично да има. Променя се човекът – променят се и отношенията му с другите хора, тъкмо това наричаме “общество”, не механичния сбор от индивиди. Например, само по себе си увеличението на продължителността на живота срутва вековни традиции, създава нови; обезсмисля едни институции, нуждае се в инакви. И вече го виждаме – за съжаление в неадекватни форми от калъпите на бюрократизма.\nИ когато потърсих отговорите на тези два въпроса – всъщност един, просто раздвоен като клещи за по-здраво вкопчване в проблема – стигнах до приблизителните очертания на нещо, което ми се стори достойно да го има наяве. Огледах се – и разбрах, че пак съм изобретил велосипед. Само по себе си изобретяването на колело и откриване на топлата вода е увлекателно занимание. Недостатъкът му е, че те хваща яд за изгубените в лутане години живот.\nТа изобретих аз анархизма като теория. Доста объркано и грубо в сравнение с описаното от умните хора в миналото, но в тяхната посока. Така разбрах какви са моите истински убеждения. Но, за да се наречеш “някой си”, чистото самоусещане не е достатъчно. Ако само “се чувствах” писател, без да съм довършил поне едно разказче, табелката “писател” ще ми стои като на свинче пожарна камбана – тоест имагинерно. Нелепо в най-добрия случай. А откровено – лицемерно ще стои. Идентификацията се потвърждава с действие. Самоосъзнаването е мотив за действие. Също като сърбежът да твориш – трябва да се почеше, не се издържа. Така че, колкото е по силите ми, участвам в движението, в просветната му дейност, пиша за вестник “Свободна мисъл”. Анархическият идеал ми се вижда достатъчно убедителен и привлекателен, за да съм мотивиран да го популяризирам… и да поемам рисковете, свързани с това.\nТогава какъв е идеалният свят, според теб, и как се управлява той?\nНяма идеален свят. Това е логичен абсурд. Идеалното, съвършеното е нещо такова, към което няма какво да се добави повече. Тоест – пълно мъртвило. Кристал без дефекти. Чудовищна скука. Добре, че не е възможен, освен като абстракция.\nНо е възможно общество с практически неизчерпаем потенциал за развитие. Възможен е свят, в който основната ценност, Аксиома ако щете, да е щастието на всеки. Свободата да гради щастието си, както го разбира. В такъв свят нещата, които са потребни на много хора, не принадлежат на единици. В такъв свят няма твърдо управление чрез принуда и насилие. Когато изникне някаква обществено значима задача, пряко заинтересованите се събират, образуват институция за решаването й, намират решението, обявяват го пред всички, за да няма неволно ощетени, след това го реализират. И се разотиват – кой от къде е, кой какво друго го вълнува. Доброволно и безкористно, защото всичко нужно получават толкова, колкото им е нужно. Досега най-чистото и лаконично описание на такъв свят има в романа, по-късно екранизиран, “Кей-Пакс”.\nТвърде “идеално” ли изглежда? Така е, защото го гледаме отстрани и през пластовете на времето. Дори фактът, че можем да го “видим” с въображението си, е почти невероятен. “Почти”, защото елементите му вече ги има днес – така се държим с приятели, близки, съмишленици. Държим се солидарно, конкурираме се не за съществуване, а единствено с идеи, без да държим сметка за авторство на някое добро хрумване, стига да го реализираме за свое общо удовлетворение. Но въпреки това видението е много замъглено. Човекът от каменната епоха също трудно би видял проблемите на съвременния свят. Ние, които сме “вътре”, знаем що за лудница се вихри покрай нас, а него навярно ще заслепи и очарова. Ако изобщо успее да си го представи, разбира се. Това е проблемът. Можем да си представим само общите контури на това “идеално” бъдеще. Само че имаме пълното основание да допуснем, че ако това бъдеще има за ценности свободата, солидарността и справедливостта, механизмите за откриване и справяне с проблемите ще са по-съвършени от днешните, а причините да се появяват проблеми и да се закучват до остри конфликти – многократно по-малко от настоящето.\nДобре, ти предлагаш при възникването на проблем пряко заинтересованите да се съберат, да направят нещо като институция и да го решат. Смяташ ли, че в една държава от 7 милиона човека това е възможно? Ами в такава от 700?\nПосочи ми проблем, който не може да се реши като сбор от локални проблемчета; посочи ми защо трябва да има единно решение за 7000, 7 милиона или 7 милиарда? Анархичното общество е федеративно общество, то реализира всички възможни и приемливи за отделните общности решения, като полезните решения станат пример да подражание, а грешките се преодоляват с помощта на съседите. Писал съм по въпроса и в блога си.\nСмяташ ли, че такъв модел би проработил в България? Има ли нужната зрялост за такова нещо у нас?\nРазбира се. Народните училища от Възраждането какво са? Кооперациите? Ами все инициативи за бездържавно самоуправление. Зрялостта не нестъпва, докато човек не започне да се държи зряло. Някои си живеят цял живот и умират инфантилни. Освен това, анархия в отделно взета страна – това е смешно. Или ще я смажат, или цялата сегашна световна система ще рухне.\nВъпрос от Калин от ФБО: Какви бъдещи технологии си представяш, които ще ни помагат да развиваме човешките си умения, общуване, емпатия, по-дълбоко разбиране на различния от нас?\nПреди всичко технологията на социалното взаимодействие. Традиции и условия, които поощряват да проявим най-добрите си страни един към друг. Тогава всяка технология ще носи максимум блага и полза при минимум лишения и щети. Защото ще се проектира и реализира в интерес на всички заедно и всеки поотделно. Такава технология съществува. Нужно е само да започне да се практикува. Никой не се научил да плува, без да влезе във водата.\nА чисто технически – ами залагам на бактериалните биотехнологии и молекулярната бионика (нанотехника). Концепцията на първата е да заживеем в съзнателно насочвана от нас симбиоза с бактериите. Идеята на втората е да създадем нови средства за производство на нужни ни предмети и машини. А двете заедно ще дадат средства за персонален контрол над телата ни, възможност за симбиоза с компютрите, перспективи за масово излизане в космоса.\nНо пак – социалният модел е основата. Само той може да гарантира (повече от всеки друг, при разбирането, че абсолютна гаранция не съществува), че всички тези технологии няма да се обърнат към нас с опасната си, разрушителна страна, няма да станат фактор на деградация на хората и отношенията между тях.\nВъпрос от Лъчезар Енчев от ФБО: Възможно ли е човек да развие змейски качества? Ако да, какво би го накарало?\nДа. Вече ги има. Разбира се, става дума за “качествата” които аз съм постулирал в поредицата “Драконче”. Друг автор на романи по темата предлага други характеристики. Свобода, отговорност, решителност, разсъдливост, състрадание, честност. Притежаваме ги и хората. Поне като потенциал. Просто в момента те са на почит “теоретично”, докато “на практиката” се предпочитат други. И тъкмо това противоречие според мен е достатъчна причина човек да поиска да ги развие, за да “избере на коя страна” да застане.\nИма различни видове дракони/змейове – ти виждаш ли себе си като дракон и ако да, като какъв?\nВиждам себе си в очите на любимата. Това е най-доброто и правдиво огледало. И отражението прилича на… просто разумно същество, формата не е важна. Е, с криле и люспи е по-красиво. Но и човешкият облик не е грозен, когато не прави тъпи и злобни физиономии.\nПожелай нещо на тези от нашите читатели, които са успели да изчетат всичко дотук\nДа преживяват прочетеното като наяве. Да си вадят поуки. Да пречистват така мечтите си. Да откриват в себе си смелостта и обичта, твърдостта към коравото, нежността към мекото. И това да е един от поводите и причините да живеят пълноценно, като сами, без посочване от кой да е друг, си поставят цели и избират пътищата към тях.\nАко това им изглежда твърде безпокойно, пожелавам им да си пожелаят нещо сами. Каквото си харесат.\nДържа и на вас да благодаря за въпросите, на някои от които търся отговори постоянно. Защо ли го правя? Ами защото светът няма изначален смисъл, а тъкмо търсенето на отговори осмисля живота, който е важна част от този наш свят.\nby frog » Sun Jun 09, 2013 9:55 pm\nДа разбирам ли, че само на мен съществото от задната корица на Алманах 2012 ми прилича на Теллалов, неизменно? Винаги ми се налага да обръщам алманаха на предната му корица, за да не ме тормози приликата.\nby frog » Sat Jan 11, 2014 5:36 pm\nЕмил късно забелязал, че допреди малко в предаването "Малки истории" по БНТ участвал Теллалов:\nЖивот без непосилни сметки, безкрайни задръствания и скъсани нерви. Как да избягаме от Системата? Къде да отидем? Гадатели, гностици, анархисти, дъновисти. Коя е най-модерната ерес в България? В студиото на „Малки истории“ днес – хора, които не се страхуват от свободата и живеят Различно.\nПредишни предавания, където се надявам да сложат и днешното.\n- Кой е Теллалов знаеш ли?\nby Кал » Sun Jan 12, 2014 7:54 pm\nby Лъч » Tue Jan 28, 2014 5:07 am\nКал wrote: ^Ето го^:\nДобре, че погледнах какво не съм прочел.\nБлагодаря ви, приятели! (-:\nby Лъч » Fri Jan 31, 2014 1:52 pm\nАдреса на видеото е сменен на http://bnt.bg/predavanyia/malki-istorii ... nuari-2014\nby Кал » Mon Oct 13, 2014 11:26 am\nНиколай Теллалов: „Четете това, което няма да изветрее от ума ви ден след затварянето на книгата“ (интервю със Стефан Марков в jobtiger.bg)\nКакво те вдъхновява да пишеш книги?\nСамият факт, че съм жив.\nПотребността да правиш нещо е потребност на всяко живо същество. Едни строят мравуняци, чуруликат песни, други човъркат машинарии, отглеждат цветя или животни, аз пък обичам да мечтая. Живо, чак до сърбеж като от краста, ме интересува какво е било преди да се появя на този свят, както и какво ще бъде след като го напусна. В един момент този интерес се превърна и в мотивация да оставя нещо след себе си. Слушах, гледах и четях предположения, прогнози и дори заклинания за бъдещето. Обяснения, въпроси и постулати за миналото. И ми се прииска да споделя своята гледна точка. Да изкажа собствените си хипотези за миналото, отношението си към настоящето, предложения как да изградим бъдещето. (...)\nОпределят твоя стил като магичен реализъм. Как се раждат твоите истории?\nРеалността си е магична, стига да гледаш с отворени към необикновеното очи. Както и магията е реална, има рационално обяснение, просто ни изглежда като мистерия, защото още не сме я разбрали. Поначало бях мераклия да пиша чиста научна фантастика, но се получи нещо приказно, защото първата успешна, написана докрай история, се случи такава.\nВъзнамерявам вече да се поправя в това отношение\nЕто така се раждат – извън мен, аз само ги забелязвам. Поукрасявам ги малко, естествено. Внасям желаното, но несбъднато, в действителното. Провокирам настоящето да заприлича на измислените светове, в които бих предпочел да живея. Тези светове ги има около нас, но в непроявена форма. Само ги изваждам от реалността и ги обличам в думи, в описания, в идеи… боя се, даже и в нравоучения.\n(Хм… боя ли се?)\nА как създаваш героите в тях?\nИ те сами се създават. По-скоро започвам с героите, около тях изниква сюжетът.\nПонякога си мисля, че персонажите ми са просто “другите аз”. Но не винаги е така, не са само мои “роли”, макар че работата на писателя е като дейност на цял театър: в него съм сценарист, режисьор, изпълнител на всеки образ, суфльор зад кулисите, майстор на декорите, първи критик по време на репетиции, осветителят, който насочва прожектора към нужната точка на сцената в нужния момент. Обаче и в хода на репетициите всяка тази “роля” проявява собствена воля, собствени идеи, свой характер, нерядко доста чепат. Режисьорът се съобразява с желанията на артистите, с възможностите на техниците. Надали побирам в себе си всички тези виртуални личности!\nОще повече, връщам се към въпроса за вдъхновението, че кажи речи всеки мой герой има реален, от плът и кръв прототип. Разбира се, той се откъсва от реалния първообраз, би било самонадеяно да си мисля, че “вграждам” истински живи същества в книгите си така, както едно време са “зазиждали” нечия сянка в мост или сграда. Героят не определя съдбата на прототипа. Както и прототипът, след като е задал очертанията на литературния образ, вече няма влияние върху него. Моята работа е да се вслушам в желанието и потенциала на героя такъв, какъвто е дошъл в ума ми ОТВЪН.\nКакви книги четеш в свободното си време?\nСвободно време в моя занаят е странно понятие. От гледна точка на събиране на материал за нова творба, на премисляне на вече появилата се идея, свободно време няма. Ангажиментът е денонощен, целогодишен. Само дето се налага да се разсейвам за такива неща като работа в двора и по къщата. Но и тогава може да се извлекат полезни хрумвания, детайли, епизоди, обстановки, изрази. И корекции на промъкнали се в замисъла нелепости.\nЧета все по-малко чисто художествена литература. Препълнен съм със собствени виртуалности, за да се натъпча с чужди, ще заприличам на автобус в час пик! Често препрочитам стари любими неща. За да видя с какво са ми допаднали, да се поуча на стил, да имам пример за редактиране на черновите си. Предпочитам научнопопулярни книги, при това все по-малко “популярни”, все повече строго научни, например учебници, специализирани статии. Документална литература, публицистика – свидетелства за факти, на които да дам своя интерпретация или просто да стъпя върху тях. Освен добра основа, те ме предпазват от гафове.\nНо не стига време и чисто душевни сили за всичко.\nКои творби би препоръчал на читателите ни?\nНяма да назова конкретни заглавия. Днес съм втренчен в едно, утре ще е друго, мимолетен съвет ще излезе. Ще се опитам да дам по-трайни насоки.\nЧетете Майкъл Крайтън и Артър Хейли за повече (само)критично мислене. Айзък Азимов, Грег Беър и Дейвид Брин за връзка на всекидневието с науката. Робърт Хайнлайн и Урсула Легуин за смелост в мисловните експерименти. Тери Пратчет за самоирония. Клифърд Саймак за доброта. Иван Ефремов и Ким Стенли Робинсън за (само)отговорно и подредено мечтаене. Станислав Лем за плуване в дълбоки води и полети надалеч. Елин Пелин и Христо Ботев за чувството за справедливост. И, за да знаете що е етика – Пьотр Кропоткин.\nПросто четете това, което няма да изветрее от ума ви ден след затварянето на книгата (или файла в четеца).\nby frog » Sat Nov 15, 2014 2:08 pm\nАз съм голяма патица!!! Много съжалявам, че тия дни нямам/х ищах за много неща, включително за студентската филологическа конференция в ректората! Сега гледам днешните теми и...\nВ момента, в който видях: "11.00-11.15. Олена Сайковська (Украйна) - Інтерпретація міфу про зміїв", вътрешностите ми почнаха да се обръщат от ужас какво съм пропуснала, защото осъзнах за кого ще иде реч.\nОлена Сайковська (Украйна) - Інтерпретація міфу про зміїв у творах Ніколая Теллалова (на прикладі фентезі „Розбудити драконеня” та „Сонце недосяжне”)\nНадявам се скоро да издадат книжка или поне в интернет да публикуват.\nby frog » Fri Jan 16, 2015 12:15 pm\nМо пак на какво попаднал във fb\n"Любовният свят на един анархист" - http://binar.bg/25123/lyubovniyat-svyat ... -anarhist/\nby frog » Wed Mar 25, 2015 1:08 pm\nС Мо участвахме в инициатиавата на Списание 8 за отец Иван и приюта.\nДадохме 10 малки ябълки (повече не можах да избера... гледах жално ту грейпфрутите, ту ябълките и като сметнах колко грейпфрута трябва да взема, за да опитат по едно резенче, се отказах),\nкг пъстър боб,\n2 кг леща,\n5 кг бяло брашно,\nполовинка парено жито,\nполовинка био лимец от ХК,\nблизо кг био натурален ~ кафяв ориз, защото нямам навик да го готвя и само стои.\nИсках още нахут, елда, макарони, читава халва, евентуално тахан и мед, но много щяха да ни се объркат плановете. А и с готвенето на кафява елда трябва да се внимава, за да няма травми\nКато отидохме в редакцията, помолих, ако може, да ми дадат списания със статии на Теллалов. Човекът ни даде 4, но са стари и ми се повтарят. Сглупих да не си припомня броевете вкъщи. Мо също не погледнал своите.\nТа с Теллалов са примерно ян., фев., дек. 2013, ян. 2014. Повтарят ми се първите две, ако някой ги иска. Мо ще преживее факта, че не получихме по-нови.\nLast edited by frog on Wed Mar 25, 2015 2:15 pm, edited 1 time in total.\nReason: Какво друго исках.\nby Кал » Wed Nov 04, 2015 12:09 am\nВ блога на Григор Гачев Николай Теллалов wrote: Божо,\nдо пролетта най-късно, тоест в края на зимата ще има повече от една книга. Колко точно от работените романи ще са готови за пред публика, не мога да кажа, в ход са четири.\nby Cliff_Burton » Sat Dec 05, 2015 12:43 pm\nКакво означават змейовете в митологичните представи на човечеството изобщо и на българите в частност?\nдата: 11.12.2015 16:20\nКорпус 1, 409 аудитория „Проф. Васил Стоилов“\nLast edited by Кал on Sun Jan 10, 2016 11:43 am, edited 1 time in total.\nJoined: Fri Jan 09, 2009 4:02 pm\nHas been thanked: 374 times\nby Кал » Fri Dec 11, 2015 10:41 pm\nCliff_Burton wrote: Какво означават змейовете в митологичните представи на човечеството изобщо и на българите в частност?\nLast edited by Кал on Sun Jan 10, 2016 11:44 am, edited 1 time in total.\nby Кал » Sun Jan 10, 2016 11:40 am\nНа 14 януари, от 16:20, в Нов български университет Николай Теллалов ще изнесе лекция на тема:\n„НАШАТА ФИЛОСОФИЯ ГРАДИ НОВ СВЯТ, ДЕЛОТО НИ РУШИ СТАРИЯ“ – АНАРХИСТЪТ ГЕОРГИ ШЕЙТАНОВ (1896 – 1925)\nНяколко думи за нечистоплътната кампания за „приобщаване“ на Шейтанов към пропагандата на стари и нови „леви проекти“\n1. Кратка биография на революционера\n2. Извадки от статии на Шейтанов\n3. Анархизмът – идеята, за която живя и загина Шейтанов, основни понятия и тезиси\nУточняване на терминологията.\nАНАРХИЗЪМ = концепция за ново общество и път към неговото осъществяване.\nАНАРХИЯ = свобода + равенство + солидарност + справедливост + федерализъм = тотална и безкомпромисна ПРЯКА ДЕМОКРАЦИЯ\n„Анархия не означава липса на институции, а само на такива, които си служат с принуда и насилие“ – Лев Толстой\n4. Утопия ли е практическата анархия?\nПрожекция на 10-минутен филм за Испанската революция\n5. Няколко предварителни отговора на обичайно задавани въпроси:\nа) за „човешката природа“;\nб) за „образцово-показните анархически комуни“;\nв) добра вест за националистите.\n6. Въпроси и дискусия по изложените тезиси\nБез да настоявам, моля аудиторията първо да зададе въпроси и да изкаже коментари за Георги Шейтанов, след което да пита и оспорва казаното относно анархическите идеи изобщо, за което благодаря предварително.\nby Кал » Mon Jan 18, 2016 10:32 am\nКал wrote: На 14 януари, от 16:20, в Нов български университет Николай Теллалов ще изнесе лекция на тема:\nЗвукозапис (липсват първите 10-ина минути)\nby frog » Mon May 11, 2020 11:32 am\nПрез 2018 г. озаглавено "С днём!" me wrote: Знаете ли с какво е известен 28 юни?\nСлави се рожденият ден на Николай Теллалов ^_^\nА неговата спътница Лора дори го изпреварва [с два дни]\nБлагодарим, Ники, че си написал змейските книги, Наното и всичко останало, на което могат да се радват читателите Продължаваш да вдъхновяваш много хора. За някои от тях змейските книги са не просто литература, не просто приятели, а олицетворение на най-свидното им, на техните въжделения.\nТова ЧУДО не бива да среща своя край, затова електронните книги продължават да са достъпни, но е време да осигурим на хартия изчерпаните заглавия: „Да пробудиш драконче“, „Царска заръка“!\nЗащото обичаме да събираме книгите и хората! И това е вълшебно!\nЗа да задвижим допечатка на Дракончето, са необходими 50 предварителни поръчки. Това означава да сте сигурни какво и колко искате. Моля пишете ни до poslednorog -в- gmail.com.\nЦелият процес ще трае няколко месеца. Не можем да прогнозираме колко, затова ни пишете от адрес, който ще продължавате да ползвате до излизането на книгите. Около 2-3 седмици преди отпечатването ще се свържем с вас да ви помолим да предплатите своите поръчки, за да има с какво да покрием разходите. Бъдете отговорни!\n„Царска заръка“ се нуждае от цялостно преиздаване. Отново ще мине коректура, ако е необходимо, и ще се предпечата наново, малко по-голяма е, затова и разходите ще са повече. За нея също ще са необходими поне 50 предварителни поръчки.\nСъбирането на необходимите средства за печата, технически разходи и авторския хонорар ще бъде улеснено, ако закупите от нас останалите змейски романи на Теллалов – „Пълноземие“, „Слънце недосегаемо“; а и разбира се, други налични книги на Човешката библиотека. (В този списък наличностите са по-рехави, но да видим дали ще нацелите нещо, което го няма Миналото подкрепя бъдещето\nНе можем да прогнозирме цени на все още несбъднатите книги, но в ЧоБи винаги важи правилото да са достъпни и щадящи читателските финанси.\nТака че с умилено нетърпение очакваме вашите поръчки – не се страхувайте от този ангажимент. Той е в името на книгите и читателите Ще дадем всичко от себе си!\nКой не е чел Теллалов?\nКак да подхождате при поръчка: разгласяте сред приятели, роднини, близки, познати и ги запалвате по идеята Разказвате им колко много обичате тези книги, колко са важни за вас и за световния мир ^_^ Колко много може да се научи от тях и как завихрят въображението. Прочетете им избран от вас откъс, използвайте чара си, за да ги омаете и привлечете за каузата Ще се впечатлят колко сте начетени и ще ви поникнат помощни летателни средства или направо ще се изстреляте в някой космос Ще почувствате целебната и облагородяваща сила на знанието, че сте направили добро дело. Ще зарадвате някого. Ще постигнете нещо в живота\nСъбираме поръчки до [...]. Лято е, топло е – мързеливо, но змейско време Докато хващате гората и планината, споделяйте и препоръчвайте! За доброто трябва да се разказва, за да се умножава.\nby Кал » Thu Jul 22, 2021 5:58 pm\nДигитални истории: „Ами изобщо дали ни се мечтае?“\nИнтервю на Николай Теллалов с Георги Караманев\n– „Новите и подобрени залъгалки“ е доста точно определение за социалните мрежи по същество! Дали те са възможност за пълноценен контакт с много хора, или имитация на общуване? Май предпоставям отговора…\n– От всички „социални“ (не много сполучливо според мен название) мрежи предпочитам форумите, комай възприемани вече като „остаряла“ форма. И, наглед парадоксално, мрежите са едното и другото – и възможност за пълноценен контакт, и имитация. Зависи от ползвателя. От това какво той търси наистина, дори ако не го осъзнава твърдо.\nСпоред мен се получи така, че вместо масово да вдигнем самото общуване на ново ниво (повече самодисциплина, повече такт, повече изслушване и вникване, по-малко пустословие), ние пренесохме старите си навици на махленско „общуване“ без никаква промяна в различна среда с множество възможности да бъдем безотговорни, без последици за себе си. Тоест, масово предпочетохме по-лесното решение. Според консуматорските рефлекси, и то от най-лошите – нахапвам и хвърлям.\nВсе още се случва да питам: след като в интернет лицата ни са изградени от думите ни, защо предпочитате да носите грозни муцуни?\nУви, досега не получих смислени отговори. За категорията „свестни“ въпросът ми звучи като безсмислица, а пък за „грозните муцуни“ се намира извън рамките им на разбиране.\nНакрая си отговорих сам: интернетските форми на общуване служат като лупа, която за съжаление по-ефективно увеличава недостатъците на умението ни да общуваме изобщо. Накратко казано – който се държи кретенски, в интернет става мегакретен.\nНо колкото и красиво да звучи последният афоризъм, в Интернет аз повече съм виждал хора да проявяват свои страни, които в живото общуване не бихме и предположили... Това е нишката за писменото общуване, която чоплим в темата ни „Междучовешки“.\n– Нанотехнологиите трябваше да са голямото нещо, което ще промени всичко, една от любимите ми твои книги е посветена на тях. Но после като че ли нямат особено развитие. Сега дойдоха изкуственият интелект, блокчейн. Според теб кои са онези технологични направления, които си струва да следим и крият най-голям потенциал?\n– Нанотехнологиите все още могат да станат „голямото нещо“. Стига да получат рамо така, както атомната бомба получи рамото на проекта „Манхатън“. Концентрация на всякакъв вид ресурси върху задача да се създаде нещо – или поне изясни, че създаването е невъзможно и поради какви причини.\nСпоред мен бъдещето е първо на адитивните технологии – разглеждам и най-модерните днешни модели обемни принтери като прототипи на още по-усъвършенствани машини.\nНа второ условно място поставям роевите роботи, включително такива с милиметрови и микронни размери, а тях разглеждам като елемент на сътрудничество с адитивните машини – и в резултат получаваме системи, които наричам „технорепликатори“.\nСмятам за важно: технорепликаторът трябва да се опре върху по-общи технологии, които умеят да боравят с ограничен брой видове суровина, за да постигат същите или близки резултати спрямо технологиите на разточителството – онези, които използват всякакви редки химични елементи и съединения, просто защото още могат да се добиват от достатъчно концентрирани залежи.\nИ, разбира се, основната перспектива е ИИ във вида на Машинен разум. Най-мощният инструмент за изучаване на природни явления, всякакъв вид моделиране, управление на технологични процеси и планиране на следващите стъпки на прогреса.\nНо, убеден съм, капиталистическият свят не иска Машинен разум, бои се от него. Желае послушен, надеждно контролируем Недоразум. Само че разумното е по-ефективно за решаване на сложни задачи от недоразумното. Конкуренцията тласка към тази критична граница между „просто суперкомпютър“ и истински ИИ.\nЗащо има страх от ИИ?\nЗащото страхуващите се пренасят своите най-лоши черти върху него. И така имат всички основания да се боят, че ще се пръкне чудовище. Чудовищата ще родят чудовище.\nНе вземат под внимание неотменимата характеристика на всеки разум – стремеж към самоусъвършенстване. А когато все пак я вземат, то – отново съвсем основателно! – подозират, че Машинният разум ще разпознае в тях това, което са – социални паразити, пречки пред прогреса, проблем. (...)\nПри Жоро Караманев има и още едно интервю с Ники, но сега нямам време да го прочета.\nby frog » Wed Nov 03, 2021 10:08 pm\nМалко неща са по-успокояващи от прочитане на няколко реда Теллалов! Да се ползва във всякакви читални чакални. Засега е изпробвано в поликлиника. За институции и др. – не знам.\nМай ще си занеса едно "Пълноземие" да ми стои в кооператива да има с какво да се спасявам in times of boredom или distress.\ntag когнитивна дислексия\nby frog » Mon Dec 06, 2021 1:41 pm\nЛора и друг(ар)и са издали тайно от автора сборник със статии и разкази. Това крие предпечатарски и коректорски рискове, но авторът изглежда щастлив .\nНа 4 дек. Теллалов wrote: Нова книга - от мен, а за мен - изненада…\nМиг по-рано Лора wrote: Неочаквано - Необходимо\nСборникът научнопопулярни статии и разкази от Николай Теллалов - ‘Мисли свободно - Лети високо’ беше замислен като изненада за автора и се случи тъкмо навреме - в навечерието на именния ден.\nДа му е честито изданието, да бъде гордост и вдъхновение!\nДа е честито и на всички, които с търпение и обич очакваха нова книга от Теллалов!\nНа тези, които сред мъглите на полу знания, суеверия и заблуди търсят хоризонта на истината!\nЗа любопитните и питащи умове е тази сърцата книга. За мечтателите и емпириците, за романтиците, но и за скептиците.\nЗа нагазилите дълбоко в науката и онези, които правят първите си крачки.\nЗа нагазилите ‘до колене в небето’ - смелите, които знаят, че пропастите не са гибел, а шанс за полет.\nС благодарност към въвлечените в изданието съзаклятници - без вашата помощ, подкрепа и отдаденост тази красива книга щеше да е само възможност. Сега вече е факт!\nНиколай Теллалов (Шаркан) – писател, преводач и публицист, известен сред почитателите на фантастичното със змейската си четирилогия (от “Да пробудиш драконче” до “Слънце недосегаемо”), която и до днес няма аналог в българската литература.\nТвори в областта на научната фантастика и алтернативната история. Обект на писателския му интерес са технологиите, космонавтиката, астрономията, анархизмът, естествените науки.\nОт 2010 г. активно се занимава с публицистика на страниците на вестник “Свободна мисъл” и е в състава на редколегията. От 2011-та сътрудничи на “Списание 8” със свои разкази, научни статии и есета.\nНастоящият сборник представя голяма част от журналистическите публикации на автора и него самия като прогностик, страстен популяризатор на науката и новите технологии; на рационалното и критично мислене; на безвластието и общественото устройство, основано на свобода, социална справедливост и сътрудничество.\nВключените в изданието разкази носят почерка на Теллалов като сладкодумен разказвач и отразяват думите му “фантастиката е бягство към реалността; пиша фантастика и измислям светове, в които бих искал да живея”.\nДа помечтаем за невъобразимото заедно, защото бъдещето е на онези, които се подготвят още днес!\nС пожелание за здраве и чисто небе!\nНа Автора с любов\n(космичното е лично)\nзнаеш ли колко е хубаво\nмежду звездите самолетите и светулките\nмежду космоса котките и гората\nмежду огъня на деня и хляба на въображението\nмежду стрелката за днес и утре\nда заспивам и се будя до теб\nОбичам те, мой яростен мечтателю, момче мечта и люспест мъдър дракон!\nНа Съучастниците с благодарност\n(сборът е произведение)\nМечтата за издаване на тези страници се случи с помощта на странници, които имат\nдързостта за полет\nкриле за свобода\nсърцата мисъл чиста.\nБлагодаря на Георги Караманев - магическият реалист на “Дигитални истории” - за нескончаемите нишки на обич и приятелство! За споделената магика, за разказаните истории и за тези, които има да се разкажат. За това, което е отвъд думите, ала води сърцето “додето се раждат лъчите”!\nБлагодаря на рицаря д-р Боян Думанов от департамент “Археология” в НБУ.\nЗа честта, която не е само слово от миналото! За непробиваемите отвън и меки отвътре доспехи, с които облече начинанието. За сърцето и наситената страст, с които го направи. Защото черното е пазител на всички цветове.\nБлагодаря на Ирена Димитрова, секретар-специалист на департаменти “Археология” и “Философия” в НБУ. За безмълвната категорична подкрепа и нежната съпричастност!\nБлагодаря и на гл. ас. д-р Сергей Стефанов от департамент “Философия и Социология” в НБУ - за естетиката във взаимоотношенията, за съветите, добрините и меда на споделеното живеене!\nБлагодаря на оттоворния другар без ключ Александър Ванчев, че прекрачваме заедно прага на вратата към свободата, която е неделима! За устоите и ината, за чистотата на другаруване.\nБлагодаря на Издателство Авалон - в лицето на доц. д-р Илиян Боянов - затова, че откликна, повярва и приюти в гнездото си мечтата за настоящия\nсборник. За финото търпение и въздуха, които дадоха книжни криле и простор на изданието!\nКорица, 1 стр., съд. 1, съд. 2.\nКорично 18 лв. До 6 ян. е обявил цена 16 лв. Ако искате да се кооперираме за пратка по Еконт и да разделим таксата, кажете ми бройка. Не съм убедена, че имам всички Теллалови списания 8, които нарочно съм издирвала, а и в момента няма как да проверя, така че сборно е добре дошло.\nСегодня Теллалов wrote: Здравейте всички!\nНаправиха ми изненада - тази книга!\nНякои статии и разкази в нея приятно ме учудиха, че съм предвидил повече, отколкото смеех да се надявам.\nСтрува ми се, че и на вас ще ви хареса, и вас ще ви учуди.\nС удоволствие бих подарявал книгата, но реалността се разминава с желанията ми, от днес до 6 януари 2022 поръчаните екземпляри ще са по 16 лв., след това на коричната цена от 18 лв.\nИзпращането ще става през Еконт, само посочете име, телефон и адрес на доставка.\nС пожелание за късмет, благоразумие и доверие в бъдещето - от автора и неговия рошав литературен съветник!\nПропуснах, че е книга от бъдещето - http://booksinprint.bg/Publication/Deta ... 0e7ea3f06c.


Булка трогна овдовялата си баба с неочакван жест | LifeStyle Framar.bg\nНачало › Лайфстайл › Аз и моето семейство › Семейни ритуали и традиции › Булка трогна овдовялата си баба с неочакван жест\nМладо момиче решава да облече в сватбения си ден, роклята на своята овдовяла баба. В продължение на 23 години бабата на Джордин е вдовица. Тя върви към олтара през далечната 1962г. със същата дреха, когато се венчава за дядото на Джорджин.\nНикоя от двете не предполага, че 55 години по-късно, роклята ще напусне гардероба и отново ще „влезе в употреба“.\n„Гледах дизайнерски рокли за моя сватбен ден. Представях си нещо в ретро стил. Стигнах до заключението, че с малкото бюджет няма да намеря роклята на моите мечти, когато ми хрумна да изненадам баба ми“, споделя младото момиче.\nБез да и казва какво крои тя взема тайно роклята от нейния гардероб.\nДвамата влюбени си казват заветното „Да“ в Бойзе, Айдахо пред своите близки и приятели. Младото момиче е прелестно в роклята от ретро дантела. Когато вижда внучка си да върви към олтара, облечена с нейната рокля, реакцията на баба й била безценна за семейството.\n„Тя остана без думи. Само си спомням, че ми прошепна как тя се е омъжила за любовта от ученическите си години, а сега и аз правя същото“, казва Джордин.\n„Това беше най-емоционалният момент в живота ми. Това бе най-добрият начин да отдам почит на наследството на моята овдовяла бяла. Бях безкрайно щастлива и благословена“.\nЕмоцията между двете успява да улови сватбеният фотограф Кортни Питърсън. Тя описва първия поглед между булката и нейната баба, като една от най-безценните находки, които успява да улови в кариерата си.\n"Когато Джордин излезе навън, за да види баба си, започна да вали. Все едно от небето падаха сълзите на нейния дядо. Това беше толкова запомнящ се, емоционален и специален момент“, допълва Питърсън.\nНезабравимият момент между баба и внучка има вече над 2 хил. харесвания в социалните мрежи.\n15 необичайни сватбени традиции по света (2 част)\n15 необичайни сватбени традиции по света (1 част)\nот 13 ное 2014г. Прочети повече›


Иновация в иновацията: ВАР ще следи срещите в ШЛ от Алпите - Футбол свят - Шампионска лига - Gong.bg\n1 декември 2020, 14:32\nВидео асистент реферът (ВАР) в Шампионската лига ще работи дистанционно от Швейцария. Това ще се случи за първи път в мача между Севиля и Челси утре вечер, съобщиха от УЕФА.\nДо момента европейската футболна централа изискваше работа на място от екипа, отговарящ за нововъведението. От 2 декември видео асистент съдиите ще бъдат разположени в Нион, където се намира централата на УЕФА.\nНа стадион "Рамон Санчес Писхуан" ще присъства резервен ВАР екип, който ще подпомага главния арбитър Артур Диас (Португалия) при необходимост по време на двубоя.\nВАР Челси Севиля


природа Архиви - Страница 4 от 15 - e-vestnik.bg\nОкото на верблюда\nПогубеното село на Радичков [inspic=50067,left,640] „В старите черказки хроники е записано, че верблюдът живее навсякъде: в пясъка, във водата (имало водни верблюди), на небето; който може да погледне в слънцето, ще види в неговото око верблюд. …Верблюдът може да бъде дърво, куче, надгробно слово, коридор, или пък човек, както и гущер; той можел да стои зад вратата ни, без да го виждаме, само понякога ще усетите дишането му;\nЩъркел вдовец (вдовица)\nЩъркел край Варвара. Снимка: Иван Бакалов\nГнездото е на ъгъла на селска улица, върху електрически стълб. Всяка година неизменно се появяват там двойката щъркели и който мине, се радва на гледката. Докато се усетиш, в гнездото изникнат и две малки глави на щъркелчета. Тази година колкото пъти минах оттам, все един щъркел виждам. На петия път разбрах, че е овдовял. Не се виждат и малки тази година. Мъжкият ли е останала вдовец, женската ли – иди, че разбери. Но той/тя е там, в гнездото, сякаш изпълнява някакъв дълг, ние пак сме тук, а наесен ще отлети. Не можеш да разбереш чувства ли нещо, скърби ли. Сигурно…\nЛеле мале, голфът става приоритет на държавата. Това обясниха в „Лайтхаус Голф енд Спа Ризорт“ край Балчик на кръгла маса за „стратегиите“ на голфа у нас, министрите на туризма и на спорта. Същевременно външният министър Даниел Митов каза пред медиите, че намаленият поток от руски туристи се дължи не на санкциите, а на намалената им покупателна способност. Това се казва да имаш министри, които са далтонисти да видят реалността. Тя не съществува извън тяхното въображение. За тях има руснаци, които не могат да идват, защото вече са бедни, а тук ще дойдат богатите голфаджии. Това са приоритетите. Само че около…\nЯ, какви места имало в България\nШеметни панорами. Зъбери. Скални откоси. Пропастни пещери. Каньони. Храмове и светилища. Арки и надвеси, тунели и кули, жертвеници, стълби и стъпки доникъде. Звездни карти, слънчеви дискове и часовници. Ниши, гробници, долмени… Всичко това е оцеляло хилядолетия край села и махали, забравени от Бога. Това съдържа книгата „Повторени сънища – фотописи от мистична България“ на Николай Нинов. Няколко години той е обикалял светилища и скални образувания в България и накрая ги е събрал в книга, която издателство „Сиела“ пусна на пазара тия дни. Авторът е изминал с кола 40 хил. километра и е обиколил 180 обекта в страната.\nКорицата на книгата на издателство „Сиела“\nЛъжите на нашите политици за шистовия газ и компетентността на журналистите\nРобърт Де Ниро, Гуинет Полтроу и Йоко Оно са сред 775-те артисти, обявили се против фракинга в САЩ. Снимка: Интернешънъл трейд нюз\nГолемите бъркотии в България в повечето случаи са продукт на безпросветни, продажни и алчни хора, които разполагат пари, власт, голяма уста и достатъчно медийно (не)внимание. За този продукт значително допринася именно медийното невнимание – неволно или нарочно – към лъжите, манипулациите или безпросветността на подобни гости. Минаха почти три години от приетата след широк обществен натиск забрана на технологията фракинг в България (единствената технология, чрез която се проучва и добива шистов газ). За това време промяна на опасната за човешкото здраве и природата технология няма. Фракингът, известен още като хидравлично разбиване, си е същият. Единственото, което се променя са…\nРезерватът Северозапад 3. – Боровица и Фалковица, скрити край Белоградчишките скали\nПродължение (виж Резерватът Северозапад 2. – Верблюди шетат из Радичковата Калиманица, Боровци, Гаганица, Рашовица…)\nБоров камък и гробището на с. Боровица. Снимка: Веселина Димитрова\nСело Боровица, недалеч от Белоградчик, е скътано в подножието на Белоградчишките скали. Те са пръснати на десетина километра от Белоградчик на Изток. И край Боровица са едни от най-красивите. Всъщност, селото някога е било в самите скали. Да, без преувеличение, горе в една падина между тях. Така било скрито от набези, нашествия, И в началото на века местните започнали да си местят къщите долу, край пътя. Постепенно цялото село се преместило, а горе останала само църквата и гробищата. И някогашното килийно училище. Вечерта, когато пристигнахме, успяхме…\nОстров в океана, населен с птици\n...и как се намесва човек\nКметът Цонко Перката срещу Европа\nБрегът край Калиакра, накичен с перки, и неговият стопанин кметът на общината Цонко Перката. Снимка: e-vestnik и сайта на общината\nКакто се разчу, Европейската комисия изправя България пред Съда на Европейския съюз за неизпълнение на задължения за защита на уникални местообитания и биологични видове в района на Калиакра. Мястото е миграционен път и обиталище на силно застрашени птици и др. А в този район са построени голям брой вятърни турбини и други съоръжения, без да е извършена адекватна оценка на тяхното въздействие върху околната среда, констатира ЕК. „…България не е изпълнила едно от най-важните изисквания по Директивата на ЕС за местообитанията… …За които са определени териториите по „Натура 2000″, и за компенсиране на всички възникнали щети“, отбелязва Еврокомисията. Вместо да…\nКметът Цонко Перката и др. перки изплуват в дело срещу България\nВ e-vestnik на два пъти през годините пишем, че кметът на Каварна Цонко Перката, наричан също кметъла, заради рок-фестивалите, на които домакинства, е един от виновниците за масовото строителство на вятърни централи точно край нос Калиакра и на Виа Понтика – един от двата пътя на птиците в Европа (виж тук). Да накичиш с вятърни перки целия бряг край Калиакра е равносилно да наслагаш такива перки върху белоградчишките скали, примерно. И местната община е напълно отговорна в случая, наравно с местната РИОСВ, прочута с безхаберието си и куклата, поставена като неин шеф от ГЕРБ (виж тук). Обаче този месец случаят…\nRon Fricke „Samsara“\n- да похапнем месце\nЕ колко да вали на Карадере?! (Как филмът „Кецове“ става реалност)\nСнимка: Муша-Буша в пространството, блог\nВъв връзка с плановете за луксозен курорт в местността Карадере пускаме историята по-долу. Тя е блогърски шедьовър отпреди една година, но си заслужава да се види, на фона на разказа, какви планове се готвят за Карадере, които ще го преобразят от дива природа в урбанизиран курорт. Филмът „Кецове“ е сниман там и сюжетът му се основава върху проблема със застрояването на дивите места по морето. Всичко започна в сряда вечерта, когато автомонтьорът тегли чертата на 952 лева. Два дни по-рано някъде между сметкоплана за смяна на ангрежанен ремък и преден горен носач спрях да слушам, само добавях в екселската таблица…


Въздухопречиствател Rowenta PU3040 - PU3040F0 PU3040F0 на цена от 352.00 — Ardes.bg\nПречистватели на въздух Rowenta\n> Въздухопречиствател Rowenta PU3040\nВъздухопречиствател Rowenta PU3040 - PU3040F0\nПроизводител: Rowenta; Код на продукта: PU3040F0\n4-ри степени на филтрация\nСензор за частици\n2 режима на работа (автоматичен и нощен)\nПубликуваните цени и наличностите по магазини се обновяват няколко пъти на ден. Възможно е да има разлика между цените в магазините и сайта. Възможно е несъответствие с цените в магазините. Всички посочени цени са за покупки онлайн. Въпреки усилията ни да предоставим пълна и точна информация за Rowenta PU3040, е възможно да сме допуснали грешка. Изображенията на продукта са примерни и може да имат разлики с действителния продукт. Ако забележите такава, моля ПИШЕТЕ НИ на адрес officear@ardes.bg.


Какво да НЕ правим преди 1 януари, за да не започнем лошо новата година - Bulletin.BG\nПрепоръките на астролозите ще ни помогнат да завършим 2021 г. с положително настроение. В лунния календар има полезни препоръки за тези, които мечтаят да внесат проспериращи промени в живота си, пише Edna.bg.\nНамаляващата Луна през декември 2021 г. е времето, когато е важно да завършим делата си и да започнем новата 2022-ра без дългове и нерешени проблеми. Експертите на dailyhoro.ru препоръчват да се правят планове предварително, за да завършите работата си навреме и да получите награда и удовлетворение от свършената работа.\n20 и 21 декември: Луна в Рак\nНамаляващата Луна в Рак е идеалното време за общуване и романтични срещи. Тези дни астролозите препоръчват да се обърне внимание на недовършените дела, както и да се вслушваме в опита на мъдрото старо поколение. През този период е важно да избягвате даването на заеми, за да не останете без препитание.\n22 и 23 декември: Луна в Лъв\nНамаляваща Луна в Лъв не е най-добрата комбинация. На този ден нещата, свързани с коригиране на грешки, организиране на конференции и спортни събития, вървят добре. За да се избегнат конфликти, астролозите препоръчват да се откажете от колективната работа, както и да избягвате хазарта, за да не се разделите със спестяванията си.\n24, 25 и 26 декември: Луна в Дева\nЛуната ще остане в съзвездието Дева три дни и този път астролозите определят периода като благоприятен. Делата, свързани с големи придобивки, обучение, преговори и смяна на работата, напредват добре. През този период е важно да избягвате сблъсъци с агресивни хора, за да не създавате врагове за себе си.\n27 и 28 декември: Луна във Везни\nТози период ще бъде пасивен. Намаляваща Луна във Везни е време за лежерна работа по завършването на познати проекти и намиране на спокойствие. Всякакви уелнес дейности също ще донесат късмет. В този ден е опасно да взимате прибързани решения и да действате според емоциите си.\n29 и 30 декември: Луна в Скорпион\nПод влияние на намаляващата Луна в Скорпион успешно се справяте с въпроси, свързани с преместване, командировки и освобождаване от проблеми. Духовните практики ще помогнат да се отдели важното от повърхностното и да се насочи енергията към решаването на належащи въпроси. Астролозите препоръчват да не се претоварвате, за да избегнете здравословните проблеми.\n31 декември и 1 януари: Луна в Стрелец\nДобре е последните дни преди Новолуние да се посветят на освобождаването от проблеми и тревоги. По това време е важно да се съсредоточите върху себе си и своите нужди, да намерите спокойствие и да откриете източник на положителни емоции. В този момент не можете да заемате и давате пари на заем, както и да вярвате на непознати.\nTags: късмет, Нова година, правим, щастие\nPrevious PostНикога не изхвърляйте тези неща, за да не прогоните късмета и щастието си\nNext PostЕднажден – началото на Новата година и най-важният ден за прабългарите\nХОРОСКОП: Днес не изневерявайте на себе си – бъдете силни пред изпитанията


Политическата коректност ще унищожи ли Оскарите - Поглед Инфо\nНамираш се в: Начало » Свят » Политическата коректност ще унищожи ли Оскарите\n10.09.2020, 23:07 Сумантра Майтра 4930\nКакто изглежда, тези стандарти са продукт на крайноляво групово мислене. И няколко точки тук:\nПоне един от водещите или поддържащите актьори трябва да е от малцинство, а около тридесет процента от всички роли трябва да са на жени, инвалиди, лесбийки, гейове, бисексуални и транссекусални.\nСъщото важи за кастингите, екипите, стажантите, гримьорите, момчето което носи чая, монтажистите и тнт. Сигурно изброих няколко в повече, но човек никога не знае.\nСпоред новите правила, историческите и филми и тези фокусирани върху определени периоди са музейни парчета, освен ако не искат да плюят на неверничеството си и да направят Хамлет, Патрокъл или д'Артанян, който разбива всички норми и разбирания.\nТова е приемливо в театъра. Човек може да очаква лек бенгалско-британски акцент в "Когато добавям цветове на хамелеона", ако Ричард Трети е на сцената в Калкута. Все пак Нома Думезвени игра Хърмаяни Грейнджър в Лондон.\nНо в един филм се очаква поне малко исторически реализъм. Е, не повече. Класиките, които вече се изтеглят и биват оплювани от академичните сред сега са недостижима зона в киноиндустрията. Или поне недостижима от гледна точка на историческата акуратност.\nСледването на академичната общност от Академи вече е тенденция. Квотите не са само за Оскарите. Изследване от 2013 например, показва, че без позитивна дискиманция, Харвард ще стане 43 % азиатски, 38 % бял и само 0,7 % чернокож.\nАмерикано-азиатската популация е пет процента. И това не е всичко.\nСега научаваме, че Американската психологическа асоциация търси как да лекува заразата на капитализма и да излекува разруши институционалния расизъм.\nТук историците могат да намерят едно ехо от по-ранни времена, когато психологията беше използвана като политическо оръжие срещу престъпленията на мисълта в една друга внушителна велика сила.\nКато оставим развлеченията настрана, кино институциите, които гърмят или се самоубиват, могат само да ни натъжат или да ни накарат да се чудим дали не трябва да оставим пазарът да реши и да изградим нови институции, където политкоректните правила не важат.\nИсторически не може да има неутралност, когато се изправяш срещу идеолози - те трябва да бъдат балансирани или прогонени. Е, какво спира тези, които са против въпросните мрачни тенденции да финансират собствена версия на академичната общност и киноиндустрията, следвайки принципите на меритокрацията наистина?\nНяма липса на медийни къщи, контролирани от поддръжници на свободата, което все пак възпрепятства контрола на монопола на информацията от едностранната медийна ехокамера.\nЗащо да не започнем и отделни университети? Защо не и независими филми, оценявани от неутрални медии?\nПазарът със сигурност ще реши на базата на истинското качество на изпълнението и представянето. Ако всички първостепенни институции започнат да подкрепят или налагат квоти на идентичността, логическото заключение е, че имаме една самозабравила се бюрокрация с комисари на "многообразието", които ще сринат икономическата рентабилност на институциите, както и ще подкопаят доверието на обществеността, които и без това са скептични за националните медии и експертите от типа "има седемстотин пола".\nИма доста голяма пазарна липса, която да се запълни.\nНо в крайна сметка нека няма недоразумения относно това, което се случва наистина. Живеем в една революционна ситуация.\n"По време на период на революция, само тази литература, която промотира консолидацията на работниците в борбата им срещу експлоататорите е нужна и прогресивна", казва Троцки.\nПодчинението на литературата на политиката, на независимата мисъл на историческата нужда ни навява меланхоличен полъх на ХХ век, но уроците на мрачната епоха са бързо забравени.\nНищо не е чак толкова свято, нито едно съвместно съжителство не е възможно с такава фанатична проповедническа сила. Всичко ще бъде съдено по тези революционни парадигми, и ако нещо не се впише, насилственият егалитаризъм ще действа.\nВече виждаме как изкуството става инструмент на идеологията. Качеството, красотата и стабилността - всички се жертват за насилственото равенство на резултата от тези безумци, които искат Просвещение, а всъщност гонят химера.\nРазбира се, това никога не би било възможно без да се жертва качеството и точно като при всеки революционен режим в историята, феновете на поредната идеологическа мода отново ще бъдат архитекти на собствения си колапс във всяка степен.


SERIOUS JOURNALISM :: Георги Дюлгеров: „В сънищата си героят ми преосмисля, преоценява страховете и греховете си и ...\nЩе продължавам да се навъртам около киното най-малкото, защото имам студенти, с които ще работя. Не съм я усетил тази раздяла. Филмът предстои да се гледа. Ще се срещам с публика.\nКъде се намира буферната зона?\nБуферната зона на едно по-ниско ниво е зоната на сънищата, в която човек е свободен от самоконтрол и в която по-лесно си признава греховете. Филмът е опрян върху мои реални сънища. След като ги събрах в сценарий и се опитах да ги осмисля си дадох сметка, че това е зоната между живота и отвъдното. Т.е. ние не сме в живота, но още не сме в отвъдното. Това, което образно казано наричаше Радичков „тенец”. Нещо ни държи още тук. Имаме някакви сметки за уреждане.\nЛуис Бунюел казва: „Обичам сънищата дори когато, (както обикновено) са кошмари. Как ще коментирате съждението, че човек се събужда от кошмарите, но от действителността никога?\nНавлизаме във философска материя, която трудно можем да изконсумираме лесно. Естествено се сещам за Калдерон и за „Животът е сън”, както и за много подобни неща. Нека не се меря с големите и да се изхвърлям. В сънищата си героят ми преосмисля, преоценява страховете и греховете си и накрая му се дава прошка.\nПо какъв начин цитираните кинорежисьори във филма влияят на визуалната стилистиката в „Буферна зона”?\nМного от тези режисьори са ми повлияли пряко. Наред с големите имена извън България съм наредил и Рангел Вълчанов, защото той специално с първите си филми ми е повлиял много. Те са били за мен настолни. Съвпаднаха с моето юношество и съзряване и на базата на тези филми се учех на кино. Съзнавах, че ще правя кино в България и че те ми показват терена на българското кино. Много е лесно да се подлъжеш да подражаваш на други. А иначе големите имена като Фелини, Антониони, Бергман, Трюфо, Тарковски, Бунюел и др. са хора, които въобще създадоха киното. Те създадоха киноезика. Те извършиха голямата революция през 60-те и 70-те години. Това не е само в изображението, но и в драматургичната постройка.\nКаква е музиката, която използвате за да подкрепите визуалните внушения?\nМила Искрова е водещия композитор във филма. Музиката е решена по същия начин. Каква би била музиката в отделните откъси? Каква би била там където звучи Антониони – а ла „Пинк Флойд”, при Фелини – а ла Нино Рота, при Бергман се прибягва към класика и т. нат. Музиката е оправдана от тази киностилистика.\nВие сте почетен проф. във Нов български университет. Помагате ли на своите студенти в кариерното им развитие ако съзрете зрънце-талант у тях? Как разпознавате дарованието?\nНяма друг начин да се разпознае таланта освен като се направи филм и се гледа. Възможно е аз да сбъркам. Те самите трябва да знаят дали ги бива или не. Затова ако човек има в себе си това зрънце той го знае. Помагам, разбира се не с връзки, с вреждания, с ходатайства. Това не ми е по вкуса и никога не съм си го позволил досега за никого. Помагам с много съвети. Мога да гледам безкрайно дълго сценариите им, да гледам много пъти тяхните монтажни варианти докато имам търпение.\nНе Ви ли се струва, че „новото българско кино” е оплетено в политическата конюнктура! Как да се избавим ние зрителите от това и в частност кинотворците?\nЕдинствената рецепта, която може да се приложи тук е да не се пречи никому. Да се отвори ветрилото и да се правят филми. В момента, в който ветрилото се отвори няма опити да се ръководи културата. Аз се напитх в миналото от тези опити. Особено през 80-те се посочваше, че трябва да се направи филм за аграрно-промишлените комплекси или за героите на социалистическия труд и пр. Не може да се ръководи културата. Това е един самороден процес. Нещата ще си дойдат на мястото, когато ветрилото се отвори и различни хора започнат да работят. Тогава когато се създаде една нормална среда, ще има завист, без завист не може разбира се, но завистта да не е толкова много. В момента, в който една работа стане спонтанна, искрена нещата ще се наместят. Например филмът „Урок” разказва за същностни проблеми на съвременноста – за това как времето превръща една силна, умна жена в потенциален престъпник. Това е размисъл за времето, в което съществуваме. Защо това време, което е прокламирано като време на надеждата поражда такива неща? Това е аналитичен филм. Единствената рецепта е да се оставят творците на спокойствие, без надзор. Криси и Пешо са направили този филм без държавна субсидия. Започнали са го небрежно, без претенции. Ние също бяхме решили да направим филма „Буферна зона” без пари, доброволно. Целият екип беше съгласен. Парите дойдоха по-късно.\nКристина Грозева: „За интелигентния зрител въобще не се мисли”


Вкусно и полезно: Ето какво ще се случи, ако хапваме мед с канела | Zdrave.to\nВкусно и полезно: Ето какво ще се случи, ако хапваме мед с канела\nТова е най-древното лекарство на света, сочат изследвания\n05.04.2019 8:00 5991 прочита 0 коментара\nТрадиционната медицина не отрича народните традиции, а напротив - разглежда меда и канелата като лекарства при лечението на някои заболявания. Ще бъдете изумени какво може да направи медът и канелата с тялото ви поотделно и заедно. След като прочетете до последния параграф, определено ще повярвате в ползата на канелата и меда и ще искате да ги добавите към ежедневното си меню.\nОтлично средство за отслабване\nСминдух - билка против 100 болести\nВзимайте една чаена лъжичка канела и мед всеки ден, разтворете ги в гореща вода, пийте на празен стомах и наблюдавайте как ще стопите теглото си. Както повечето планове за отслабване, които не включват увеличени физически натоварвания и промени в храненето, диетата с канелата и меда звучи твърде обещаващо, за да е истина. И вероятно това наистина е така. Опитайте се да подобрите диетата си, като намалите консумацията на захар и бяло брашно и изгорите калориите, докато тренирате.\nНамаляване на риска от сърдечно-съдови заболявания\nТози факт има научни доказателства! Канелата и меда са ефективни срещу хронично възпаление, което е един от отличителните белези на сърдечните заболявания. Меда и канелата намаляват холестерола, липопротеините с ниската плътност и триглицеридите. Проучванията показват, че при едновременното използване на тези продукти е имало понижение на кръвното налягане при лабораторни плъхове.\nМедът от край време се използва за лечение на рани, а проучванията потвърждават неговата употреба в традиционната медицина. Медът и канелата са антибактериални средства, които намаляват възпалението. Един от най-интересните начини за използване на мед и канела е с манука за лечение на диабетни язви. Те са много трудни за лечение и често са колонизирани от бактерии, устойчиви на антибиотици. В същото време проучванията показват, че комбинацията от мед и масло от канела е много ефективна за лечение на рани.\nНамаляване на количеството захар в кръвта\nЗаедно с лечението на диабетни язви, канелата и медът могат да помогнат за предотвратяване на диабета и понижаване на нивата на кръвната захар при хора с това състояние. Доказано е, че канелата повишава чувствителността към инсулин. Медът може да бъде отлична алтернатива на захарта. / zdrave.to