За живота учим, не за училището | Учебният блог на философа Ангел Грънчаров\nТова са думи на великия Сенека, които ни казват една забравена или пък съвсем недооценявана истина. Ако днешните ученици, а в още по-голяма степен учителите, а да не говорим за образователната институция разбираха и вярваха в този така дълбок смисъл на “ученето като подготовка за живота”, то до плачевната ситуация в родното училище изобщо нямаше да се стигне. Ала много са причините нашето училище да се подхлъзне и да тръгне по пътища, които го отвеждат встрани от самата идея на ученето, образованието и възпитанието.\nДа, днес всички единодушно казват: учениците ни не искат да учат, на учителите пък даже не им се работи за такива мизерни заплати, директорите само чакат инструкции отгоре, а министърът сам не знае в кой свят живее. Нещата не вървят на добро след като учениците си живеят с убеждението, че в училище просто им губят времето, че всичко, с което ги занимават там, съвсем не е това, което трябва да се прави в едно модерно училище, че педагогиката ни е безнадеждно остаряла и анахронична до степен да е даже вредна за младежите. Води се тиха, но не по-малко изтощителна война между ученици и учители, в която учителите се мъчат все пак нещо да научат възпитаниците си, а пък те правят всичко, което им е по силите това да не се случи. Но и едните, и други не съзнават, че това, което са се амбицирали да отстояват, по начало си е “кауза пердута”, и че съвсем друга трябва да е насоката на случващото се в нашите училища.\nВ огромния информационен поток, в който ние, съвременните хора, сме потопени, е безнадеждна работа някой да бъде натискан да поема, да знае и да смила все повече и повече информация. Ако съзнанието бъде претрупано, задръстено и запушено от каква ли не информация, ефектът върху това съзнание е направо разрушителен, да не говорим за това, че е просто безсмислен. А от нашите ученици се иска да бъдат вундеркинди или енциклопедисти: да знаят за всичко по много. И понеже това е невъзможно, се стига до задача “минимум”: да знаят за всичко поне по нещичко. Ала и това не се удава на разярените ни възпитатели, та в крайна сметка се стига до това, до което се стигна: днес учениците ни, уви, знаят по… нищо за… всичко. Сиреч нищо не знаят, и не само че не знаят, ами се и гордеят с това.\nИскам да кажа, че всъщност са твърде прави: това е техния протест срещу една образователна система, която изобщо не зачита личността им, която не ги пита какво искат, какво им е потребно, в която някой друг е решил вместо тях тези неща, една система, от която безвъзвратно е прокудена тъкмо свободата, първото условие на живота за човека. А образованието по начало трябва да е форма на живот, да е пълноценен духовен и интелектуален живот – и ако беше такова, младите хора нямаше как да не го обичат и да не са изпълнени с трепет пред него.\nТам, където властва системата, оттам животът е прокуден (по Мамардашвили), там срещу живота се предприемат най-отчаяни опити да бъде съкрушен и умъртвен. Точно това от десетилетия се прави в нашето училище: то просто убива жизнеността, дръзновеността на младите души, то прави всичко да ги обезличи, да ги унифицира, да ги тури в калъп, да ги превърне в благовъзпитани старци, да потисне поривите им към личностно самодоказване, към отстояване на своята оригинална самоличност, да оскверни копнежа им по свободата. Кризата в нашето училище не е започнала с идването на демокрацията – както искат да ни го внушат някои радетели на “възвишеността” на командното “социалистическо училище”! – да имат обаче много здраве тия, дето си мислят, че могат да ни заблуждават така арогантно! Тази криза е започнала много по-отдавна, още с въвеждането у нас на абсурдните разсъдъчни педагогики, стереотипи, дидактики, “възпитателни мероприятия”, вдъхновени от командната съветска теория за пресоване на човешките души на Макаренко и на Крупская. Ето защо заразата в тялото на българското образование е така жестока, ето защо усилията за внасянето на живот в него трябва да бъдат така упорити, а пък разбиранията ни за това откъде трябва да се почне, трябва да са добре промислени и пределно ясни.\nУ нас вече второ десетилетие се говори за реформиране на онази заварена и така абсурдна система на образование и възпитание, която социализмът ни завеща. Много министри идваха с “велики и кардинални” концепции за “пълен поврат”, ала се оказа, че всяко реформистко усилие, колкото и величаво да е било, се разминаваше по коренен начин със смисъла и идеята за една същностна реформа и за един действителен поврат. Всички концепции се опитваха по нов, невиждан досега начин да… “регулират”, да “подтикват”, да “контролират”, да “ръководят”, да “стандартизират”, да “провеждат” и т.н., т.е. всички те се основаваха на презумпцията, че има един “всичко разбиращ” властови център, която всичко може да предвиди, всичко трябва да планира, да контролира, да “внедрява”. Респективно на това се приемаше по условие, че има и една маса от изцяло безволеви “обекти на педагогически въздействия”, това са именно образователните мениджъри, учтелите-възпитателите, и, разбира се, учениците. Ето защо всъщност цялата епична епопея по реформирането на нашето образование се провали тотално, а тя се провали и разпра по всички шевове и защото цялата й идея беше да съхрани и да запази водещата и властническата роля на образователната бюрокрация, на чиновниците, които добре съзнаваха, че ако се проведе една истинска и същностна реформа, то тя неизбежно ще ги направи излишни. По тази причина се стигна до парадокса образователната бюрокрация, водеща самоотвержено тази люта битка за собственото си оцеляване, да стане най-сериозна пречка пред действителната, същностна и смислена промяна на жалкото и наследено, но непроменено досега статукво в сферата на образованието.\nА всъщност се иска нещо много просто, което именно е и онази опорна точка, от която може всичко да се подмести, та да отиде всяко нещо на мястото си. И то се свежда до едно най-първо условие на всичко останало: иска се свобода. Свобода на всички в тази т.н. “сфера на образованието”, защото без свобода няма смислено образование, няма възпитание, няма дори и наука. Образованието е на най-интимна сфера на духовен живот, а духът и животът като такива се нуждаят от свобода, за покълват, за да цъфтят и за да стават все по-плодоносни. Свободата е почвата, в която може да израсте свободната, пълноценно развиващата се, самостоятелно мислеща, суверенна и сама правеща своя живот личност. От тази гледна точка запитайте се доколко имат свобода днешните възпитатели, също нашите ученици, а и училищните мениджъри. Те не знаят какво е това свобода или ако знаят или пък се мъчат да я съхранят, то го правят с ясното съзнание, че са нарушители, че са дори… “разрушители” на съществуващата, още ненакърнена, но така анахронична образователна система у нас.\nА учителите ни са поставени в ситуация, в която по никакъв начин не могат да защитят достойнството си: от тях се иска да бъдат крепители на една система, която души собствената им свобода, която унижава и мачка всекидневно тяхното човешко и професионално достойнство. Те имат най-жалък социален статус и от тях абсурдната система изисква да са най-смешни носители на един демодиран аскетизъм-алтруизъм, на един парадоксален романтизъм-идеализъм, да бъдат, другояче казано, било Дон Кихотовци, било Паисиевци, било най-сетне някакви “таксидиоти”, на които общността с право презира защото са позволили така да бъдат унижавани. Разбира се, за да са в тази ситуация вина имат и те самите – защото не се съпротивляват и не се бунтуват. Защото не виждат в своите „анархично настроени“ ученици свои съюзници. И защото не са си още обединили силите с тях та да щурмуват ужасната система, в която са поставени.\n(Следва продължение. Тази тема си струва да бъде обсъдена в оставащите дни до началото на учебната година, пък и след това. Аз съм писал за тия въпроси и на други места, и затова, за да не се повтарям, ето връзки до тях: Крайъгълният камък на образованието и също в “Освобождаването” на… свободата у нас самите. Тия дни ще напиша продължението на настоящата статия. В момента не съм при компютъра си, пътувам по крайбрежието на Черно море. Луд човек съм, наистина, щом пиша такива неща, седейки на плажа. Прави са тези дето ме мислят за луд…)\nWritten by aigy Публикувано в Образование, Свобода, Човекът\nОбразец за съвременен морал и за патологична завист: ето какво пише един нашенски “ентелегент”\nНие сами ли сме си виновни за нашата печална българска орис?!


Bleu EDP EDP 100 ml – Парфюм – маркова парфюмерия. Оригинални парфюми на топ цени он-лайн.\nBleu EDP EDP 100 ml\nОлицетворява независимост и решителност в най-чистия им вид. Тя е буквално ода за чисто […]\nВръхни нотки: бергамот, мента, лимонова кора, пелин\nСредни нотки: лавандула, здравец, ананас, зелени нотки\nБазови нотки: кедър, амброво дърво, зърна от тонка, сандалово дърво\nОлицетворява независимост и решителност в най-чистия им вид. Тя е буквално ода за чисто мъжката свобода и е създадена за всички, които не се обвързват с правила. Открийте в себе си непознатия досега характер на човек, който държи съдбата си здраво в ръце.


Световният конкурс World Press Photo и тази година представи водещи - Новини 24/7\n2018-06-13 / 10:19:49 / Технологии / actualno.com\nСветовният конкурс World Press Photo и тази година представи водещи ...\nCanon обобщи 10 ключови тенденции в репортажната фотография.\n1. Фоторепортерите могат да създават промяна. Добре разказаните истории в снимки вече могат да бъдат силен инструмент, който да променя човешки съдби. Това е начинът, по който снимките показват истински случаи – като проектът на Стефани Синклер „Too Young To Wed“, в който тя показна истории на млади момичета, принуждавани да се омъжват рано. Сериите фотографии помагат на тези хора да надигнат глас и да се заговори за нормативни промени.\n2. Създаването на доверие е от ключово значение. Да се спечели доверието на хората, които фотографът снима, вече се превръща в основен фактор за създаването на добри кадри. Пийт Соуса разказва за работата си с президента Обама и определено подчертава, че взаимоотношенията с него са важна предпоставка за успех. Той допълва, че не използва светкавица и работи с телеобективи, за да хваща най-интересните моменти, без да притеснява хората.\n3. За добри кадри се изисква невероятна издръжливост. Определено нарастват изискванията фоторепортерите да са на нивото на хората, които снимат. Това важи с пълна сила, когато става въпрос за спортни събития. Ерик Сампърс, който снима участниците в състезанието на 250 км. в пустинята Сахара показа поне толкова издръжливост, колкото и участниците.\n4. Намаляването на бюджетите в медиите за фотожурналистика е преувеличено. Вярно е, че има като че ли по-малко внимание от преди, но уважаваните издания продължават да държат на това. Томас Борберг от датския Политикен е мениджър на около 20 професионалисти, които продължават да държат ниво и не изглежда това да отбележи какъвто и да било спад.\n5. Позитивизмът става все по-мощен. Разказването на истории от позитивната им страна привлича все повече внимание. Такава е фото историята на Нийл Олдридж. Снимката му на упоен бял носорог показа по блестящ начин как животното е преместено от Южна Африка в Ботсвана, за да бъде предпазено от бракониери.\n6. Мащабирането разказва истории в снимки по-задълбочено. Американският документален фотограф Джордж Стайнмец показва отвисоко и не много от далече производството на храни в Китай, което става все по-голямо. Благодарение на техниката и на гледната точка това прави историята по-въздействаща.\n7. Търсенето на историята става все по-важно. Фоторепортерът Джаспър Доуст първоначално се фокусира върху това да пресъздава красотата на дивата природа. Когато обаче си задава въпроса „каква е историята в снимката?“, това го кара да промени някои от практиките си. Сега вече той се съсредоточава повече върху разказа – в едно от последните си постижения показна връзката между хората и маймуните и тяхната символика в обществото.\n8. Намирането на различни гледни точки става по-съществено. При много от темите в обществото господства една гледна точка и затова фотожурналистиката може да обогатява. Джулио ди Стурко прави точно това – показва в снимки какви са процесите след промяната на пола в Тайланд. Оказва се, че в редица случаи става въпрос не само за красота, а и за спасяване на живот.\n9. Проследяването на историята от начало до край прави снимките по-въздействащи. Яснотата около случващото се и предисторията са изключително важни за улавянето на точните кадри. Американският фотограф Райън Кели показва как вглъбяването в един случай на расово напрежение в САЩ преди време му дава възможността да избере възможно най-точните позиции за въздействащи кадри.\n10. Въпросът „защо се случва“ придава дълбочина на резултата. Активизирането на крайно десните групи в Европа е факт, но за една добра история е важно да се даде отговор на въпроса „защо се случва“. Това прави Еспен Расмусен, който навлиза в живота на определени хора и показва историите им по вълнуващ начин – оказва се, че негативизмът им е предизвикан от сложна смес от безработица, насилие, несигурност и страх.


Проблем със инсталирането на Zune Software. - Програми - Проблеми и Дискусии - kaldata.com - Форуми\nПроблем със инсталирането на Zune Software.\nот Kaloqn123, 25 август 2013 в Програми - Проблеми и Дискусии\nЗдравейте! Искам да си инсталирам Zune на компютъра и да си прехвърлям файлове на телефона, но не става. Когато дам да се инсталира програмата тръгва инсталацията и стига до някъде и излиза този прозорец.\nМисля си че за да се инсталира zune трябва и някаква друга програма или драйвер да се инсталира, но не знам какъв!\nПробвах да инсталирам зуне на друг компютър със уиндоус хп и стана, но на моя компютър неще.\nАз съм със уиндоус 7 32 битов, ако му сложа 64 битов дали ще тръгне? Но не ми се иска да преинсталирам и да слагам 64 битов уиндоус само заради една програма.\nНаписано ти е черно на бяло, че трябва да пъхнеш монета в дупката, за да се включи.\nВ скоро време програмите ще спрат да пишат такива обяснения, а ще пускат анимация, за да ви е по-лесно.\nС четенето ви е трудно, с картинки поне има шанс да се оправите, а ако можете и да ги оцветявате, ще е бонус.\nНа този е инсталирано вече, защо не четете!\nАми тогава защо не мога да я намеря програмата?\nПиша в търсачката на компютъра Zune и ми излиза само екзе файла за инсталиране\nЯ влез в старт и напиши Zune да видим дали пак ще е така.\nА я влез в директория "програмни файлове" и виж дали има нещо свързано със zune.\nНе в контролния панел.\nДял ц. Програмни файлове.\nИ там гледах няма нищо!\nА при самото инсталиране в коя директория се инсталира, защото ти пише че си с последната версия на програмата.\nАми в С:\nхмм. Опитайте с Ccleaner- регистри и отметка на остататък от липсващ софтуер (само на нея!) и след тва стартирай поистването, като запазиш регистъра с проблемите (за всеки случай). Ако всичко мине гладко след това може да го изтриеш.\nПусни сс клиенера и след това рестартирай. И пробвайте да да инсталирате на ново но окажете друга директория за инсталация.\nТова остатък от липсващ софтуер не го намирам\nА в момента съм на работа и немога да ти помогна по начина с варвара.\nЗначи когато пусна екзе файла да се инсталира и преди да ми излезе този прозорец в дял D: ми излиза една папка след което като дам close на програмата и тази папка изчезва.\n1. Деинсталирай Pandora Service (лепнато от инсталацията на The KMPlayer) - излишно натоварва CPU и RAM.\n2. Направи рестарт на компютъра\n3. Изтегли и стартирай Microsoft Fix it 50577 , който ще премахне инсталацията на Zune Software и ще ти зареди страницата на Microsoft за изтеглянето му - Zune Software 4.8\n4. Инсталирай отново програмата с десен бутон като администратор.\nНаправих тези стъпки и програмата се инсталира.


Ще продължи ли доминацията на Джокович и в Маями – TennisKafe\nЩе продължи ли доминацията на Джокович и в Маями\n16:02 - март 22, 2016, от TennisKafe\nАнди Мъри ще опита да загърби ранното отпадане от Индиън Уелс в Маями, където условията му допадат, а и често там се провежда тренировъчните си лагери. Новак Джокович обаче ще опита да направи нов дубъл Индиън Уелс – Маями, Роджър Федерер се връща след операция, а Рафаел Надал показа от стария си блясък в Калифорния. Ето и какво да очакваме на Miami Open според Марк Петчи от Sky Sports, който обръща внимание на петима играчи.\nАнди Мъри ще опита да загърби слабото си представяне в калифорнийската пустиня, като в първия си мач ще се изправи срещу Борна Чорич или Денис Истомин, след това може да играе с отстранилия го в Индиън Уелс Федерико Делбонис или Григор Димитров. В неговата част на схемата са още Кей Нишикори и Джо-Вилфрид Цонга, а ако стигне до полуфиналите го очаква Надал, а след това – Федерер или Джокович, ако съдим по ранкинга.\nМъри направи чудесна серия миналата година, като стигна финала, и мисля, че се намира в добра позиция тази година. Разликата между условията в Индиън уелс и Маями е може би най-голямата, която се среща в тура, изключвайки смяната на настилката. Британецът ще се изправи срещу Борна Чорич или Денис Истомин в първия си мач, след това може да играе с отстранилия го в Индиън Уелс Федерико Делбонис или Григор Димитров. Рафа Надал е в неговата половина на схемата, както и Джон Иснър, който играе добре напоследък. Няма да му е лесно и ще трябва да е готов от първия си мач. След миналата седмица целта му ще е кампанията му да тръгне в позитивна насока. В манталитета на топ играчите е заложено да доказват, че загубите им са случайни, но ще е трудно пак да играе с Делбонис. Той обаче се чувства добре по отношение на играта си. Ако сте гледали мачовете между Мъри и Джокович през годините в Маями, значи сте забелязали колко физическа е играта и колко трудно се бележат уинъри.\nМиналогодишният шампион Джокович пристига в Маями с титлата от Индиън Уелс, а ако спечели 28-а си Мастърс трофей, това ще е рекорд. Във втория кръг сърбинът ще играе с Кайл Едмънд или Иржи Весели. В неговата част е Доминик Тийм, на четвъртфинал може да срещне Ришар Гаске или Томаш Бердих, а Федерер е евентуален негов съперник на полуфинал. Продължаваща му доминация е доказателство, че в играта му няма слабости, и за да го победи някой, той просто трябва да няма ден.\nРафаел Надал е в четвъртината на Мъри, а в четвъртия кръг го очаква вероятно финалистът от Индиън Уелс Милош Раонич. На четвъртфинал може да срещне Стан Вавринка.\nВ Индиън Уелс испанецът имаше сетбол срещу Джокович, което е окуражаващо, тъй като при последните им срещи не беше близо до него. Надал играеше по-добре и се движеше по-добре в Индиън Уелс. Знаците са добри за следващите няколко седмици, преди да дойде време за любимия му клей. Турнирът в Маями е важен за него, за да продължи надграждането.\nНа Miami Open Роджър Федерер ще се върне в игра след операцията на коляното, а за него е важно да натрупа игрова практика, тъй като последният му турнир бе в Мелбърн. Швейацрецът със сигурност би искал да играе добре във Флорида и да спечели, но несъмнено основната му цел е да изиграе колкото се може повече мачове преди сеона на клей. Жребият му не е лек, като във втория кръг може да играе с Хуан Мартин Дел Потро. След това са възможни мачове с Жереми Шарди или Давид Гофен, Марин Чилич или Давид Ферер в Топ 8 на надпреварата.\nПоследните две години бяха доста тежки за Дел Потро, който претърпя серия от операции на китката и се смъкна до №366. Дали обаче ще видим аржентинеца в онази форма от най-силните му дни?\nАко китката му е добре, не е невъзможно да се върне към най-добрия си тенис. В момента обаче той играе с много слайс и не със същата острота, както когато блестеше. Що се отнася до началния удар и придвижването няма проблеми. Просто смятам, че ще е интересно как ще маскира слабостите си в играта. В първия кръг ще се изправи срещу Гуидо Пея.\nЕтикети:bnp paribas open, miami open, анди мъри, новак джокович, рафаел надал, роджър федерер, хуан мартин дел потро


От „Петата дисциплина на Питър Сенги, 1990 и 2006 г., превод Павел Лазаров, 2012 г\nИзтегляне 190.87 Kb.\nНе можете да създадете учеща организация без споделена визия\n(Глава 10 от „Петата дисциплина” на Питър Сенги, 1990 и 2006 г., превод Павел Лазаров, 2012 г.)\nСподелената визия е жизнено важна за учещата организация, защото тя задава посоката и генерира необходимата за ученето енергията. Докато адаптивното учене е възможно и без споделена визия, съзидателното учене1 е възможно само при условие, че хората правят значителни усилия да постигнат нещо, засягащо ги дълбоко. Истината е, че цялостната идея за съзидателното учене – което е разрастването на творческото умение да създаваш, ще продължава да изглежда абстрактно и безсмислено, докато хората не се развълнуват, вдъхновят и въодушевлят от една визия, която те желаят истински да реализират.\nДнес визия е доста познато понятие в корпоративното управление. Но ако погледнете по-внимателно, ще откриете, че повечето от „визиите“ са съвсем индивидуални, или на една твърде малка ръководна група, и са „спуснати“ на организацията. Такава визия в най-добрия случай може да постигне съответствие с изискванията, но не и необходимата дълбока съпричастност. Една споделена визия е визия, в която мнозина са искрено убедени, защото тя е отражение на техните собствени индивидуални визии.\nНевъзможно е да си представим изграждането на реалности като AT&T, Форд или Ейпъл без феномена „споделена визия“. Теодор Вейл е имал визия за мрежата от глобални телефонни услуги, реализацията на която отнема цели 50 години. Хенри Форд си е представял как обикновените хора, а не само заможните, разполагат със свой собствен автомобил. Стив Джобс, Стив Уоцняк и останалите съоснователи на Ейпъл са виждали и разбирали потенциала на персоналните компютри да повишат драматично ефективността на човешкия труд. Също така нямаше да го има невероятното разрастване на японските компании (като Комацу - която от 1/3 от размерите на Катерпилар пораства до неин равен за по малко от 2 десетилетия; Канон, който започва от нула, а покрива днес същия пазарен дял във фотокопирния сектор като Ксерокс пак за 20 години време; или Хонда), ако всички те не бяха водени от визиите си за глобален успех. Най-важното от всичко обаче е, че тези индивидуални визии са успели да се превърнат в искрено споделени от всички на всички фирмени нива. Това зарежда с допълнителна енергия хилядите им служители, създавайки единна обща идентичност сред крайно различни личности.\nМного от визиите са с външна насоченост, т.е. фокусирани върху постигането на нещо, свързано с някой външен фактор, например конкуренцията. Ала стремеж, който се ограничава до вземане на превес над опонент, е само до време. Защото веднъж достигнали целта, той може лесно да се деформира в една защитна поза от типа „Да запазим това, с което вече разполагаме“, позицията си на „номер едно“, например. Отбранителни цели като тази рядко са в състояние да стимулират въображението и да мотивират за построяването на нещо ново. Един маестро по бойни изкуства едва ли се съсредоточава толкова много върху „отслабването на другите“, колкото върху собственото си осъвършенстване според собствените си въртешни стандарти за „съвършенство“. Това не означава, че визиите трябва обезателно да са от типа или само вътрешни, или само външни. Съжителството между тях е възможно, но залагането на визия, която се основава единствено на доминацията над съперника, рискува да отслаби организацията в по-далечно бъдеще.\nКадзуо Инамори от Киочера умолява служителите си „се вглеждат внимателно вътре в компанията си“, за да намерят своите собствени високи стандарти, и споделя, че докато компанията му се стреми да бъде номер едно в сектора си, тя може да избира да си постави за цел „да бъде по-добра от всички други“ или „да бъде най-добрата“. Но той все пак счита, че Киочера би трябвало да се стреми към „съвършенство“ вместо да бъде просто „най-добрата“. (Забележете как Инамори прилага принципа за творческото напрежение --> "Въпросът не е какво точно е визията, а каква работа върши.")\nСподелената визия, особено вътрешната такава, прави хората по-амбициозни. Трудът им се превръща в част от преследването на по-възвишена цел, въплътена в произведените от тях продукти или услуги, като например да подобриш ученето и научаването с помощта на персоналните компютри, да въведеш света в ерата на комуникациите, посредством глобални телефонни услуги, или да направиш възможно хората да се движат свободно с личен автомобил. По-възвишената цел може да е въплътена също и в цялостния стил, в климата или духа на организацията. Макс дю Пре - екс изпълнителен директор на Хърман Милър, компания за вътрешно обзавеждане, споделя, че визията на Хърман Милър е "да бъде дар за човешкия дух", с което той няма предвид само продуктите, но и поведението на служителите, работната атмосфера, особеното внимание върху естетиката и производствените условия изобщо.\nВизиите са неща вълнуващи. Те създават ентусиазъм: искрящи силни усещания, извисяващи организацията над нивото на баналността. "Няма значение колко проблемни са конкуренцията или вътрешните ни неуредици, коментира един мениджър. Душата ми се възражда, винаги когато се разхождам из офисите ни, защото зная, че това, което вършим, наистина има хубав здрав смисъл."\nВ бизнеса споделената визия променя отношението на служителите към компанията им. Понятието "тяхната компания" се трансфотрмира и се превръща в "нашата компания". Споделената визия е и първото нещо, което позволява да заработят съвместно и хора, които до скоро не са имали доверие един на друг. Тя създава обща идентичност. И наистина „разбирането на смисъла на начинанието“, „общата визия“ и „общите оперативни принципи“ са задължителните компоненти в основата на сплотения колективен дух.\nПоследната част от кариерата си психологът Ейбрахам Маслоу посвещава почти изцяло на изучаването на колективите, постигащи високи резултати. Първи сред техните по-явни общи черти се оказват споделената визия и яснотата по смисъла на работата им. Маслоу установява, че в "забележителните" колективи "Задачата е престанала да съществува отделно от човешката същност. Всеки член на колектива се идентифицира толкова силно със задачата, че не може да дефинира своята същност без да включи и нея - въпросната задача".\nСподелената визия вдъхва кураж толкова неусетно, че хората дори не забелязват до какви висини успява да се издигне техният. „Кураж“ е това, което просто се налага да свършиш, докато преследваш визията. През 1961 година Джон Кенеди формулира визия, продукт на многогодишния труд на ръководството на американската космическа програма, която звучи така: "Да имаме човек на Луната до края на десетилетието". Тя става основата на многобройни и особено смели действия.\nДнешният еквивалент на историята за Спартак се развива в периода 1960-70 г. в лабораториите Драпер на MIT (Масачузецски технологичен институт). Лабораторията е водещият доставчик с НАСА за построяване на системата за инерционна навигация и насочване, която да отведе астронавтите от Аполо до Луната. След години работа по проекта ръководителите на лабораторята стигат до извода, че стартовите им задания са били сбъркани. Това можело да доведе до голям смут, тъй като няколко милиона долара били вече изхарчени. Вместо да предложат някакво хитро решение за излизане от положението, те искат разрешение от НАСА да изоставят направеното и да започнат всичко отначало. Те рискували не само оцеляването на договора, но и репутацията си. Ала никакъв друг изход не изглеждал възможен. Целият смисъл на съществуванието на хората от екипа бил въплътен в една семпла визия, "Да имаме човек на Луната до края на десетилетието". И те биха направили дори невъзможното, за да я реализират.\nПо средата на 90-те години на миналия век, докато цялата индустрия за персонални компютри се равнява по ПиСий на АйБиЕм, Ейпъл Компютър запазва своята визия за компютър, който хората да разбират интуитивно и който да е израз на свободата да мислиш различно. По своя път Ейпъл се отказва от "сигурната алтернатива" да бъде водещ производител на клони на ПиСий. Макар че никога не достига до нивата на продажбите на клоните, Ейпъл Макинтош е не само че е лесен за ползване, ами издига "интуитивността" и "забавлението" в приоритети в работата с персонален компютър, превръщайки се еталон, който едва ли не диктува външния вид и дизайна на компютърните операционни системи.\nНе можете да създадете учеща организация без споделена визия. Без приобщаването на хората към цел, която те желаят искрено да постигнат, силите поддържащи "стария" ред биха взели превес. Визията поставя една висока и всеобхватна цел... Благородството на целта предизвиква новаторски поглед и действия. Споделената визия представлява рул, който да поддържа постоянен курса на процеса на ученето, когато му се налага да премине през бурите на стреса и напрежението. Напредъкът в ученето може да е труден, понякога дори болезнен, обаче, когато разполагаме със споделена визия, на нас ни е значително по-малко трудно да споделяме гледните си точки, да изказваме дълбоко спотаените си мисли и да изкарваме на бял свят личните и организационните си недостатъци. Всички тези проблеми изглеждат нищожни, сравнени с величието на общата цел. Както казва Робърт Фриц, "В присъствието на величието, дребното изчезва." А липсва ли велика мечта, надделява дребното.\nСподелената визия поощрява поемането на риск и експериментирането. Често хората, вдъхновени от една визия, не знаят с какво да се захванат най-напред при реализацията й. Затова започват да експериментират, правят един експеримент, после променят посоката и правят друг. Всичко се превъръща в експеримент, но без каквато и да е неяснота. Кристално ясни са обектът и целта на начинанието, "какво правят" и "защо го правят". Никой дори не помисля да каже "Дайте ни гаранция, че ще проработи." Защото всички знаят добре, че гаранции не съществуват, без този факт да отслабва вярата им в крайния успех.\nИ накрая, споделената визия облекчава едно от основните главоболия, осуетявали дълго опитите за популяризиране на системното мислене по фирмените върхове - тя подсказва "Какво да сторим, че да накараме възможно повече хора да повярват в ползата на дългосрочната перспектива, за да преминат на страната на далновидността".\nОт години хората мислещи в системи се мъчат да обяснят на хората заемащи ръководни длъжности, че докато те не започнат да указват и поддържат един стабилен дългосрочен курс, ще продължават да имат сериозни проблеми.\nДълго време с голямо упорство се е предпочитало "по-малкото зло" - резултат от многобройни маневри и толкова типичните „закърпване на положението“ и "прехвърляне на топката", произлизащи от лечението на симптомите вместо на болестите в основата им. И наистина, аз съм бил свидетел на твърде малко трайни превключвания от управленско късогледство към управленска далновидност (в смисъл на "дъбоко разбиране и искрена убеденост в необходимостта от дългосрочна перспектива") и произтичащите от нея действия. Лично аз бях започнал да мисля, че неуспехът на усилията ни се дължеше не толкова на неубедителност или на липса на неоспорими доказателства. „Може пък просто да не е възможно да убедиш човешките същества да погледнат по-далеч в бъдещето“, разсъждавах. Обаче ето го просветлението: хората никога не биха фокусирали погледа си в бъдещето само защото са задължени да го правят, те биха го направили само ако желаят това бъдеще достатъчно силно.\nНавсякъде, където откриваме някаква далновидност, е в действие дългосрочна визия. Строителите на средновековните катедрали са работели цял живот, знаейки, че плодовете на труда им ще озреят чак след други сто години. В Япония са убедени, че построяването на една сериозна организация е като отглеждането на дърво - отнема от 25 до 50 години време. Родителите се стараят да градят у детето си основите на ценности и поведение още от съвсем рано, макар че те ще са му най-полезни, когато стане самостоятелна зряла личност след други поне 20 години. Във всички тези случаи хората имат визия, която може да бъде реализирана само в сравнително дълъг период от време.\nОтдел "Стратегическото планиране", което би трябвало да е бастионът на дългосрочното мислене в компаниите, твърде често е прекалено сприхаво, нервно и късогледо. Или, както казват двама от най-убедителните критици на традиционното стратегическо планиране, Гери Хамъл от Лондон Бизнес Скул и С.К. Прахалад от Мичиганския Университет:\n"Макар стратегическото планиране да се счита за метод да се сдобиеш с по-голяма ориентация към бъдещето, повечето мениджъри, когато са притиснати, признават, че стратегическите им планове разказват повече за днешните им проблеми, отколкото утрешните възможности."\nС вниманието, приковано прекалено много върху обширни анализи на силните и слабите страни на конкуренцията, на пазарните ниши и ограничените фирмени ресурси, традиционното стратегическо планиране не успява да постигне единственото постижение в състояние да поощри далновидни действия. Хамъл и Прахалад го наричат постаявяне на "една цел, в която си заслужава да вярваш безрезервно".\nНезависимо от всичкото внимание отделено на този компонент на фирменото развитие, на визията все още се гледа често като на някаква загадачна и неконтролируема сила. Затова лидер, имащ визия, е считан за мит.\nМакар да е вярно, че няма рецепти за това "как да намерите своята визя", има принципи и подсказвания за изграждането на споделена визия. Съществува една набираща сила научна дисциплина за изграждането на визия и практически инструменти за работа със споделени визии. Тази дисциплина разпростира действието на принципите и изводите от областта на "личното майсторство" върху света на колективните амбиции и общите убеждения.\nКолективната визия произлиза от личните визии на хората. Те са източникът, който я зарежда с енергия и поощрява безрезервната вяра в общото дело. Както обяснява Бил О'Брайян от Хановър Иншурънс, "Важното за теб е не моята , ами твоята собствена визия, защото тя е единственото нещо, което може да те мотивира достатъчно силно." Това не означава, че хората се интересуват само от своя собствен интерес. Фактът, че личната визия обикновено включва измерения като семейството, организацията, общността и дори света, е очевиден.\nТова, на което набляга О'Браян, е че ангажиментът е персонален. Той е вкоренен в индивидуалните убеждения, амбиции и ценностни системи. Ето защо неподправената заангажираност със споделената визия е вкоренена в личната визия. Тази простичка истина убягва на много лидери, решени твърдо да развият визия за бъдещето на организацията си!\nДокато се опитва да изгради една споделена визия, организацията трябва да окуражава непрекъснато своите членове да развиват своя собствена визия. Защото ако членовете й не разполагат със своя собствена визия, единственото, което те са в състояние да направят, е да се присламчат към нечия друга. Резултатът е само едно банално подравняване, съответствие, съгласяване, ала не и безрезервна вяра. От друга страна само хора със силно усещане за лична посока и цел, могат да създадат мощно взаимодействие, водещо към "онова нещо, което желаем истински да реализираме".\nВ този смисъл "личното майсторство" е стабилна основа за създаването на споделенa визия. "Личното майсторство" се отличава заради разполането с лична визия, както и с "безрезевна вяра в тържеството на истината", и с "творческо напрежение". Споделената визия може да генерира високи нива на творческо напрежение, прехвърлящи безболезнено комфортните прагове на отделните личности. Онези, които ще допринесат най-много за реализирането на възвишената визия, ще бъдат онези, които успяват да поддържат постоянно творческо напрежение от типа: да останат искрени по отношение на визията, без да спират да изследват настоящето. Онези, които вярват силно в способността си да творят собственото си бъдеще, защото именно това е нещото, което те изживяват персонално.\nДокато окуражава развитието на собствена личната визия у хората си, организацията трябва да внимава много да не накърни тяхната индивидуална свобода. Както беше обяснено в Глава 8, "Лично майсторство", никой не може да даде някому визия, нито може да го насили да я развие по някактв начин. И все пак съществуват положителни практики, чрез които е възможно да се създаде благоприятен за раждането и оцеляването на лична визия климат. Най-директната от тези практики прилагат лидерите, умеещи да предават собственото си разбиране за визия така, че да окуражат другите да споделят техните собствени визии. Това е изкуството на визийното лидерство (присъщо на хора разполагащи и комуникиращи умело визията си), знаещо как да изгради "споделена" визия, стъпила здраво на множество лични визии.\nАко вие разрежете на две обикновена снимка, всяка от отрезаните части ще съдържа половината от образа. Но ако сторите същото с холограма, всяка половинка като магия ще съдържа пак целия предишен образ. Това размножаване ще продължи дори да разделите холограмата на други, без значение колко много, малки части: всяко парче ще показва винаги целия образ. По същата логика, когато група хора достигне до една споделена визия за организацията си, всяка личност притежава свой собствен образ на най-добрия възможен вариант на организацията си. Всеки споделя отговорността за цялото, а не само за едно парче от цялото. Обаче тук компонентът "парче" не е еднакъв с онзи от холограмата: тук всеки представлява цялостния образ, но видян от различен ъгъл. Както, ако гледаш през пролуките на щори, всяка от тях предлага уникално гледище към цялостната картина. Така се отнася и всяка индивидуална визия към единното цяло. Ние всички гледаме на по-общирната визия по свой собствен начин.\nДжон Кристер е директор на голям отдел на водеща компания за производство на продукти за домашна потреба. Неговата визия е, че неговият отдел би трябвало да доминира пазара. Тази визия изисква не само отлични продукти, но и доставката им до клиентите (търговци на дребно) по най-ефикасния и икономичен от начин. Тои си представя една единствена глобална дистрибуторска система, която да е в състояние да достави продукта до клиента за половината от времето и само за част от типичните разходи по опаковане, товарене и разтоварване. Той започва да говори с останалите мениджъри, работниците в производството, дистрибуторите и магазинерите. Всички изглеждат въодушевени, но заявяват, че много от неговите идеи не биха могли да се реализират, защото противоречат твърде много на традиционните принципи на корпоративнната управа.\nСлед седмица размисъл и работа по идеята Кристер се връща при Съливан с молба за помощ. Този път обаче той оставя у дома графиките и данните си. Просто й казва защо той вярва, че реализацията на идеята му би скрепило нов тип сътрудничество с клиентелата, и как преимуществата й ще могат да бъдат изпробвани без особен риск. За негова изненада непреклонната шефка на пласмента изказва готовност да започне да помага за проектирането на експеримента. "Когато дойде при мен миналата седмица, ти се опитваше да ме убедиш.- споделя тя - Сега си вече готов да тестваш идеята си. Аз все още съм на мнение, че тя не е замислена както трябва, но виждам, че хвърляш много усиля. Затова, кой знае, може аз да науча нещо този път."\nТози епизод се разиграва преди доста години. Днес новаторската дистрибуторска система на Кристер се използва по целия свят от почти всички потделения на компанията му. Тя намалява значително разходите и е основен компонент в много от най-значимите стратегически сътрудничества с търговските вериги, скрепени благодарение на нововъведенията.\nКогато визията се ражда в средните иерархични нива, процесът по споделянето и възприемането й следва общо взето същите етапи като на онези, родили се „на върха“, само че му е необходимо повече време, особено ако засяга цялата организация.\nКонсултантът по фирмена органиация Чарли Кифер казва: "Независимо от въодушевлението, произлизащо от една визия, процесът на създаване на споделена визия, невинаги е вълнуващ. Мениджърите, които са много добри в създаването на споделена визия, се отнасят към този процес като към нещо едва ли не банално: "Говоренето за нашата визия просто вече се е вплело в ежедневната ни работа. Ние сме като повечето творци, които се вдъхновяват от бъдещия резултат от работата си, без да се вълнуват особено много в самия процес на създаването й."\n1 Съзидателно или генеративно учене, за разлика от адаптивното учене, е усилието стимулирано и продиктувано от силна вътрешна нужда.


Слънчогледово олио | Диети и Отслабване\nВ 100% мазнина(слънчогледово олио) се съдържат: от 48% до 74% линолова мастна киселина, (служи като изходно съединение за образуването на други ПНМК от реда омега-6 : гама-линоленова, дихомо-гама-линоленова и арахидонова киселина.\nВ рационалното хранене препоръчителното съотношение на ПНМК омега-6/омега-З е 10:1, а в лечебното хранене от 3:1 до 5:1); от 14% до 40% олеинова мастна киселина, която е основната омега 9; от 4% до 9% палмитинова мастна киселина; от 1% до 7% стеаринова мастна киселина. За да сте наясно какво е това съотношение за отделните марки слънчогледово олио, трябва внимателно да четете етикетите.\nСлънчогледовото олио е богато още на лецитин и витамин Е. Вече сме ви обръщали внимание, че витамин Е, освен като мощен антиоксидант, е известен и с положителното си въздействие върху имунната и сърдечносъдовата система. Лецитинът подпомага функционирането на клетките, като осигурява материал за клетъчните им мембрани.\nКачественото слънчогледово олио трябва да е: изключително чисто, да притежава блясък и бистрота, да е универсално, което значи използваемо за пържене, готвене и салати, да има приятен вкус. То трябва да издържа на температури над 200°C, да не дими при загряване, да не пръска и не се пени.\nЗадължително е качеството да е доказано със сертификат, срокът на годност да е поне две години при ненарушена опаковка.\nРазбира се и самият потребител трябва да съхранява правилно слънчогледовото олио, защото то може да влоши качествата си, ако стои на пряка слънчева светлина, висока температура. Трите основни фактора, които влияят на трайността на олиото са топлина, светлина и влага. Ето защо, разфасовките трябва да се съхраняват в тъмни, сухи и хладни места. Тенекиените кутии не трябва да се дупчат, а да се отварят от капачката. След използване капачката да се затваря добре. В противен случай, олиото ще се окисли по-бързо, а това ще скъси трайността му и ще влоши качествата му.\nВ заключение трябва да кажем, че слънчогледовото олио има своето място на нашата трапеза, дори да сме на диетично хранене. Докзано е, че много от полезните вещества в зеленчуците се усвояват по-добре, ако салатата е подправена с малко мазнина, което обаче не значи обилно полята с олио. Слънчогледовото олио е полезно за нашия организъм, ако го използваме разумно.\nАроматно олио за салата\nНаписано от mari на Sun, 09/07/2008 - 21:32.\nСалата без олио не е хубава.За зехтин невинаги има пари.Правя следното- в тъмно шише наливам около 350-400грама олио,слагам стрък босилек и стрък машерка, 2-3 лъжици балсамов оцет, да преседи 4-5дни и поливам салатата. Охае много хуваво.Пробвайте ако искате.\nНаписано от ZK_ZK на Sun, 09/07/2008 - 08:49.\nУ нас се прилага този метод за лечение, баба ми му е голям фен. Твърди, че прочиства организма . Най-вече го правим срещу парандонтоза и наистина всички сме със здрави венци и зъби. Не е много приятно, но е полезно.Буквално копвам от бабината папка, тя си заделя такива интересни неща.-- Сутрин на гладно слагате в устата си една супена лъжица олио и почвате да жабурите.Само една супена лъжица и целият организъм се детоксикира. Жабуренето продължава 15 мин.,олиото става гъсто и бяло на цвят и се изплюва. Лекува се главоболие, бронхити, стомашно-чревни и бъбречни заболявания, артрози, женски болести. Методът е на руския лекар Карах. Чрез лигавицата на устата се детоксикира целият организъм, а това укрепва клетките, тъканите и органите. Д-р Карах препоръчва жабуренето да се прави ежедневно, сутрин на гладно и в никакъв случай да не се поглъща получената течност, защото е пълна с токсини. След това устата се изплаква обилно с вода.За ускоряване на ефекта процедурата може да се прави и вечер преди ядене, докато самочувствието не се подобри окончателно.Според него за постигане на ефект при банални неразположения са достатъчни няколко дни,въпреки ,че нищо не пречи да се лекуваме по-този метод и години наред. Олиото води до учудващи промени в устната кухина.Прекратява кървенето на венците, пародонтозата претърпява обратно развитие,зъбите стават по-бели. Ефектът на лечението ше се усили, ако се използва студено пресовано олио(някогашния шарлан) или зехтин


Купи Сестри Палавееви - Аудиокнига (ISBN: 9786199006917)\nСестри Палавееви - Аудиокнига (ISBN: 9786199006917)\nОферти за Сестри Палавееви - Аудиокнига (ISBN: 9786199006917)\nСестри Палавееви - Аудиокнига\nОписание, детайли - Сестри Палавееви - Аудиокнига (ISBN: 9786199006917)\nВтората световна война е в разгара си, а България се раздира от остри граждански конфликти. Две момичета от заможна софийска фамилия, близначките Кара и Яра, избягват от дома си, за да се присъединят към партизанското движение. Те попадат в отряда на Медвед, суров и властен командир, преминал през школата на съветското военно разузнаване. Още с пристигането си красивите близначки внасят смут в сърцата на народните бойци. Само няколко часа по-късно отрядът попада в засада. Оцелелите намират...\nСестри Палавееви - Аудиокнига (ISBN: 9786199006917) пълно описание »\nMP3 формат - 480 мин.


Щерката на Майкъл Джексън стана модел (ВИДЕО)\n29 Март 2017, 11:04\nПарис Джаксън се появи в публичното пространство с ново амплоа. До скоро дъщерята на Майкъл Джаксън отбягваше камерите и изявите. Сега обаче 18-годишното момиче започва по свой път. Макар да не следва стъпките на баща си, занимава се с музика само в свободното си време, Парис заяви, че иска да направи име в киното и модната индустрия.\nМладото момиче не си губи времето, за да сбъдне мечтата си.\nПарис направи една от първите си модни изяви в последната реклама на "Шанел". Дебютът си направи през февруари тази година в популярното комедийно предаване на Джими Фалън. Няколко дни по-късно Парис подписа и договор с голямата модна агенция IMG Models. В тази модна компания е и вече известната Джиджи Хадид, предаде ZoominTV.\nПарис не само иска да бъде модел, но и прави приятелства с колеги от бранша.\nСкоро тя бе забелязана да пазарува в компанията на Кендъл Дженър.\nВъпреки всичко, славата не е заслепила Парис. Тя е все още много близка със семейството си.\nЗаедно с брат й Принс си направиха татуировка на Ин и Ян.