Marts Nr. 02/2008\nStefan Katic (Redaktør), Morten Østervang (Journalist), Signe Hauerberg Damkjær (Journalistpraktikant), Eva Egesborg Hansen (Ansvarshavende iflg. presseloven)\nSchultz Grafisk (Elektronisk udgave), 1508 A/S (Design, layout og illustration), Skive Folkeblad (Tryk)\nArtikler i Udvikling udtrykker ikke nødvendigvis Udenrigsministeriets synspunkter\nMERE PROFIT SKAL GIVE FLERE VACCINER\nPOP, PLURALISME OG PENGESLAGSMÅL\nNYE PÆRER I U-LANDSOPLYSNINGEN\nFATTIGDOM PÅ SKOLESKEMAET\nDUR! DUR IKKE!\nVÆRST AT VÆRE LIGEGLAD\nUNG Ø I CYBERSPACE\nDET HELE KOMMER FRA ENGLAND\nSÅDAN BLIVER MAN FUNDRAISER\nFACERNE STÅR DER ENDNU\nØGET DANSK INDSATS PÅ AFRIKAS NYE DØDSRUTE\nFRA KAFFE-HENTERE TIL SUPER-COPS\nFRYGTLØS OG FEMININ\nMALAWIS GRØNNE BISTANDSELEFANT\nUDVIKLINGSTEOLOGI FOR FEINSCHMECKERE\nELGUITAREN SKAL MED TIL BAGDAD\nNYT OM NAVNE MARTS 2008\nPÅ HELTENES PLADS\nUNICEFs reaktion på et vaccinefremskridt mod tuberkulose illustrerer et problem i en nøddeskal. Når organisationen fra starten entydigt går efter at presse prisen, giver det ikke medicinalindustrien nogen gulerod for at udvikle nye produkter. I stedet bør donorer garantere en mindstepris for vacciner, mener udviklingsforskere. Det vil være en meget billig måde at redde menneskeliv i udviklingslandene på. Donorer tester ideen.\nAf Thomas Skovgaard Pedersen\nDa Statens Serum Institut i februar meddelte et gennembrud med en ny vaccine mod tuberkulose, var det godt nyt.\nMen reaktionen fra UNICEF viste også, hvorfor sådanne fremskridt sker så sjældent. For når verdens største vaccineindkøber straks melder ud, at prisen skal være lav, fortæller de også, at medicinalindustrien ikke får noget ud af at investere i verdens fattiges behov.\nDen tilgang har i praksis vist sig at være en stopklods for nye vacciner mod klodens underprioriterede sygdomme, mener nogle forskere. Medicinalselskaberne får simpelthen ikke nok ud af at udvikle dem.\nDerfor gør en række forskere sig til talsmænd for, at donorer skal tænke omvendt. I stedet for kun at tænke i lav pris og dermed gøre vaccinemarkedet uprofitabelt, skal de love en tilstrækkelig høj pris på vacciner til, at medicinalindustrien udvikler dem i en fart.\nUmiddelbart lyder det måske dyrt, men det er det ikke. Tværtimod, mener professor ved Harvard University og en af ophavsmændene til ideen, dr. Michael Kremer: – Det er ekstraordinært omkostningseffektivt, siger Michael Kremer til Udvikling.\nHans målestok er udregninger, der viser, at udgiften pr. reddet livsår ad den vej vil være 15-17 dollars for sygdomme som malaria og hiv, hvilket er meget lavt.\nSpørger man UNICEF om deres reaktion på tuberkulose-gennembruddet, som Statens Serum Institut for nylig annoncerede, illustrerer den Michael Kremers pointe.\nFor nok er UNICEF begejstret over udsigten til den nye vaccine:\n– Enhver ting, der kan booste effekten af alt det, vi gør, vil være en stor fordel, siger generalsekretær Steen M. Andersen.\nFremskridtet forventes at forlænge virkningen af den tuberkulosevaccine, mange nyfødte får i dag, helt frem til 35-års-alderen.\nMen han understreger, at prisen skal være lav. Og UNICEF vil gøre sit til, at den bliver det: – Vi er hele tiden i en situation, hvor vi prøver at presse prisen mest muligt, fortæller han og henviser til, at det i sidste ende er markedsmekanismerne, der må bestemme prisen.\nVacciner til de fattige – ikke en god forretning. Men det burde det være, mener en række forskere. Foto: Jørgen Schytte.\nMen spørger man medicinalindustrien, er efterspørgslen fra udviklingslandene ikke nok til at rejse de mange milliarder af kroner, det koster at udvikle et nyt medicinalprodukt: – Alle ved godt, at det her område kræver ekstra investeringer, som ikke er mulige på almindelige forretningsvilkår i lægemiddelindustrien i dag, siger vicedirektør i Lægemiddelindustriforeningen Jan Hylleberg til Udvikling.\nMå strække hver krone\nDet er Steen M. Andersen fra UNICEF delvist enig i. Men så har organisationen andre redskaber at bruge, nemlig moralsk pres, som de bruger, når de finder det nyttigt: – Det pres vil en organisation som UNICEF altid kunne bringe i anvendelse, fx i forhold til medierne, siger han om situationerne, hvor UNICEF prøver at skabe et folkeligt pres mod medicinalindustrien.\nMen UNICEFs prisfokus er en ensidig tilgang, mener Michael Kremer fra Harvard University:\n– Det er altså også vigtigt at få skabt incitamenter for at udvikle nye produkter, siger han.\nHan argumenterer med studier, der viser, at udviklingen af medicinalprodukter mod tropiske sygdomme har været voldsomt underprioriteret i en lang årrække.\nMen Steen Andersen mener ikke, UNICEF har noget reelt valg. Prisen må være det vigtigste:\n– Selvom vi er en stor organisation med store budgetter, er det ikke noget i forhold til hvor mange, vi skal nå ud til. Derfor har vi stor interesse i hver enkelt krone, vi kan spare, siger han.\nTilskud til vaccine\nDet norske udenrigsministerium er imidlertid nået til samme konklusion som Michael Kremer:\n– Generelt har vaccinemarkedet i fattige lande ikke være stærkt nok til at skabe incitamenter til at udvikle og tilpasse vacciner til disse landes specifikke behov, konstaterer ambassadør for aids og globale sundhedsinitiativer Sigrun Møgedal i en e-mail til Udvikling.\nDerfor er Norge blandt fem donorlande, der sammen med Bill og Melinda Gates’ fond, er gået sammen i et pilotprojekt for at løse den fastlåste situation og teste Michael Kremers ide.\nDe vil betale op til 7,6 milliarder danske kroner til den virksomhed, der leverer en pneumokokvaccine, som vil forhindre mange tilfælde af blandt andet lungebetændelse og meningitis.\nBetalingen skal ske som et tilskud til vacciner, når de bliver købt af fattige lande. Det skal få medicinalfirmaerne ind i et kapløb om at udvikle vaccinen, som vil modvirke 1,6 millioner dødsfald årligt, forventer donorerne.\nProjektet blev skudt i gang sidste år, og netop i disse måneder står man over for det springende punkt at finde ud af, hvad prisen for en enkelt vaccine skal være – både i den første periode, hvor donorerne giver tilskud, og i tiden bagefter, hvor prisen skal holdes lav.\nThomas Skovgaard Pedersen er freelancejournalist. thomas.s.pedersen@gmail.com\nMan kan læse mere om ideen i bogen ’The Economists’ Voice’, 2008, Columbia University Press.\nMangfoldighed, nye medier og nye fortællinger. Udvikling sætter igen fokus på en u-landsoplysning, som er i forandring.\nHvor sner det lige nu? Her er et par aktuelle bud:\nPolitikens Rejsebøger og Danida er gået sammen om ’Turen går til en mindre skæv verden’ om 2015 Målene. Bogen er nu udkommet i 130.000 eksemplarer.\nDanidas Oplysningsbevilling afsætter 75.000 kr. til et tre minutters YouTube-videoindslag om Talibans intimidering af lærere og elever i Afghanistan. De nye medier skal afprøves.\nEksperimentariet og Mellemfolkeligt Samvirke har sat et stort projekt med et budget på én mio. kr. i gang. Ved 23 stande kan de mange besøgende på Eksperimentariet i Hellerup afprøve dilemmaer om 2015 Målene.\nVerdensbilledlegat-film trækker mange klik på hjemmesiderne, selvom de er svære at få afsat til visning på tv.\nDilemma.dk med fem kendte danskeres besøg i fem afrikanske lande skaber stor debat, og initiativbårne projekter som ’Uretfærdig middag’ skyder op som paddehatte rundt omkring i Danmark.\nOrganisationerne viser stor idérigdom i forsøget på at lokke flere penge op ad lommerne på folk – og når på den måde ud til mange danskere med oplysning om u-landene. Folkekirkens Nødhjælps Giv-en-Ged-kampagne og tolv danske organisationers indsamlingsshow på DR i januar er slagkraftige eksempler.\nFlere danske medier finder andre måder at dække de fattige lande på. Hér er Politikenjournalist Kim Fabers historier om aids-ramte Esther i Uganda og Jyllands-Postens projekt JP Explorer – hvor avisens journalister på skift deltager i en expedition – nytænkninger.\nNogle peger på begrænsningerne og en øget statsliggørelse. Forfatter og konsulent Knud Vilby er en af dem: – Regeringen har tvunget organisationerne ud i at være mere populistiske, mere gammeldags og mere popularitetssøgende. Og regeringen følger med. Staten er en del af tendensen. Til gengæld for at regeringen skar det meste af på den langsigtede u-landsoplysning gennem uafhængige organisationer væk, bruger den selv flere penge på en statsstyret propagandaindsats for bistanden.\nAndre ser også nye muligheder i den forandrede oplysningsverden. Pluralisme er et af de ord, som professor ved Danmarks Journalisthøjskole Hans-Henrik Holm hæfter på den forandrede u-landsoplysning.\nNye private dagsordener\nPrivate personer er i høj grad med til at sætte ny dagsorden. Både som sponsorer og som aktører. Trykkeriet Nørhaven sørger fx for, at Ibis – på trods af nedskæringer – stadig kan fuldføre kæmpekampagnen ’Hele Verden i Skole’. Privatmanden Jørgen Harboe giver 10 mio. kr. til alternativ u-landsoplysning. Senest har privatpersonen Ulrik Kristiansen lavet sin egen webblog ´Verden er lille’ om u-lands-spørgsmål og mennesker i hele verden (verdenerlille.urbanblog.dk).\nDiskussionen om pengene fortsætter ufortrødent. Oppositionen ønsker 45 mio. kr. til mere u-landsoplysning. Regeringen afviser, men udviklingsminister Ulla Tørnæs sætter en evaluering i værk.\nNettet er den helt store udfordring både i forhold til ressourcer og indhold. Kommunikationseksperten Christian Have peger på, at man lige nu er nødt til både at benytte de gamle analoge og de nye digitale medier. Samtidig forventer de nye brugere at blive kommunikeret til på en helt ny og anderledes måde. Men ressourcerne går ned – og kravene op, konstaterer Christian Have og fortsætter: – Vi er nødt til at tage formidling alvorligt, for den nye verden af medier stiller ekstreme krav.\nLæs mere om u-landsoplysningens produkter og brugere på de næste sider 8-11.\nFørste del af temaet U-lands(p)oplysning kan læses på http://www.udvikling.dk\nInteressen for u-landene er usvækket, andre aktører er kommet på banen, og der oplyses nu på helt nye måder, siger professor Hans-Henrik Holm fra Danmarks Journalisthøjskole.\n– Der skal ske noget, så folk bliver grebet af det. De skal have én på opleveren!\nSådan beskriver Hans-Henrik Holm, afdelingsforstander og professor ved Danmarks Journalisthøjskole (DJH), den nye trend i u-landsoplysningen i Danmark i det nye årtusind.\n– Mens vi tidligere havde farvestrålende foldere, bøger og tidsskrifter, så er u-landsop-lysningen nu flyttet ind mellem folks ører. Her skal der skabes oplevelser og forandringer, siger Hans-Henrik Holm, der som den ene af blot to gengangere i Danidas nye Oplysningsudvalg, har beskæftiget sig med medier og udvikling i mange år.\nHan ser netop nu mange gode idéer, der sprænger glasklokken og når mennesker, der aldrig tidligere har beskæftiget sig med de fattige lande.\n– Der er en masse god information om u-lande i de mange store spændende samarbejder med forskellige medier, siger Hans-Henrik Holm.\nHan nævner Jyllands-Posten, der sendte ganske almindelige danskere til de fattige lande, hvor de skulle beskrive tanker og oplevelser for avisens læsere. Et projekt, som Danidas Oplysningsbevilling i øvrigt støttede. Andre eksempler er tolv NGO’ers fælles indsamlingsprojekt med Danmarks Radio, Galathea-ekspeditionen og Verdensbilledlegatet.\nMere eventsagtige projekter er ifølge Hans-Henrik Holm også i vækst. Det gælder fx ’Uretfærdig middag’, hvor danskerne bliver inviteret til bords, hvor de opdeles i Nord og Syd og får mad derefter. Andre gode eksempler på udviklingen er Experimentariets udstilling om u-landene, kulturfestivals og tv-projekter som DR’s ’Kontant på besøg’ i Kairo.\nSå ingen grund til pessimisme, mener han.\n– Der er en stærk og vedvarende interesse for u-landsområdet i Danmark. Især hos unge, siger Hans-Henrik Holm, der fra sin egen baghave kan notere, at tredjeverdenssporet på Journalisthøjskolen altid har mange tilmeldte.\nProfessoren forstår godt, at mange tror, der er mindre u-landsoplysning i dag, fordi der er langt færre pjecer, hæfter og bøger. Men hans pointe er, at oplysningen nu foregår på nye måder, ikke mindst på nettet.\nFør sad ganske få organisationer på hovedparten af oplysningen. Mellemfolkeligt Samvirke (MS) fik en kæmpebevilling og lavede ifølge DJH-professoren et meget kvalificeret arbejde.\n– Jeg var bestemt ikke glad for, at der blev skruet ned for bevillingerne, men der er kommet noget nyt ud af det. I dag tager mange aktører ansvar, siger Hans-Henrik Holm. Der er i dag flere kanaler, og u-landsoplysningen kommer fra nye afsendere.\nEn udfordring for denne mangfoldighed er at lave den erfaringsopsamling, de store organisationer tidligere stod for.\n– Et pluralistisk samfund skaber større behov for at opsamle erfaringer og gøre dem gennemskuelige og tilgængelige for andre. Vi behøver jo ikke starte forfra hver gang, siger Hans-Henrik Holm.\nOg hvem skal man ringe til i dag, når man har spørgsmål om u-landene? Tidligere var det Mellemfolkeligt Samvirke. I dag skal der ringes flere steder hen, påpeger professoren.\nNår projektøren drejer væk\nDog er der ét felt, der giver bekymring, mener Hans-Henrik Holm:\n– Den konsekvente beskæftigelse med fattigdom lider. U-lande bliver i højere grad noget, der dukker op som katastrofer end som en fortsat interesse for, hvad der rører sig økonomisk og politisk, forklarer Hans-Henrik Holm.\nHan oplever en stigende konkurrence om opmærksomheden i medierne. Det betyder, at det er blevet sværere at beskrive et fattigt land i dybden, vanskeligere at fortælle, hvad der sker mellem to hungerkatastrofer i Zimbabwe eller to maoistiske oprør i Nepal.\n– Brændpunktsbevidstheden er blevet større, og medierne fokuserer. Projektørerne er blevet kraftigere, og derfor bliver det endnu mørkere, når de flyttes.\nDe store penge fra Danida til u-landsoplysning på skolerne tilfalder i dag EMU, lærernes egen portal på nettet. De gamle aktører som IBIS og MS formår at fortsætte enkelte succesprojekter i kraft af sponsorstøtte.\nBare rolig. Der produceres stadig oplysningsmaterialer om verdens fattige til eleverne. Det sker bare på en helt anden måde – og i et andet omfang.\nEn af de vigtigste grunde til at skære ned på oplysningsbevillingen i 2006 var misforholdet mellem udbud og efterspørgsel. Udviklingsminister Ulla Tørnæs mente – og mener stadig – at organisationerne producerede for mange u-landsmaterialer, der ikke var afsætning til.\n– Da jeg var undervisningsminister, så jeg en masse materialer lavet til skolerne passere forbi mit skrivebord. De kunne såmænd være udmærkede, men der var ikke behov for dem, konstaterer Ulla Tørnæs.\nDen generelle og brede information blev fjernet fra NGO’erne. Det betød farvel til skoletjeneste, konsulentrådgivning, foredragsordninger og en lang række materialer.\nLærernes egen portal\nI dag ligger en stor del af oplysningsindsatsen over for skolerne hos ekspertisecentret UNI-C, som er Danmarks it-center for uddannelse og forskning. UNI-C driver EMU, der står for Elektronisk Mødested for Undervisningsverdenen. Danidas Oplysningsbevilling giver omkring 600.000 kr. om året til http://www.emu.dk/3verden.\n– Alle organisationer og ministerier leder med lys og lygte efter de steder, hvor man når frem til netop den lærer, der skal bruge materialet. EMU-portalen er der, hvor lærerne er vant til at komme, siger Birgitte Warming, specialkonsulent i UNI-C med ansvar for u-landene på EMU.\nPortalen skaber synergi ved at lave inspirationsmaterialer til folkeskolen, gymnasiet og erhvervsskolerne, og der gøres meget ud af at fortælle, hvilke fag og mål læreren opfylder ved at bruge materialerne.\n– Tiden er knap for lærerne, så materialet skal være målrettet. Ellers bruger de det ikke, siger Birgitte Warming.\nIndholdet på siden består blandt andet af historier om Danidas egne projekter, U-lands-kalenderen og Verdensbilledlegat-film. Ti gange om året præsenteres et tema, der er oppe i tiden.\nDer er kraftig vækst i antallet af brugere. Før markedsføringen startede for alvor i 2005, lå tallet på max. 1-2.000 besøg om måneden. Så satte UNI-C gang i markedsføringen, og i dag er der op til 12.000 besøg om måneden på siderne med udviklingsstof.\nDe mest populære materialer på siden er ’Sådan bor jeg’, en række beskrivelser af børns liv i forskellige lande. Også de korte Verdensbilledlegatfilm hentes ofte ned. Interessen er størst fra de yngste og mellemstore elever i folkeskolen. Erhvervsskolerne er de sværeste at nå, forklarer Birgitte Warming.\nSponsorater sikrer skrøbelige succeser\nMellemfolkeligt Samvirke sad før 2006 på en meget stor del af oplysningsindsatsen over for skolerne. Meget er væk, blandt andet bogproduktion og skoletjeneste med vejledning af lærere. Men magasinet ZAPP, målrettet til elever i 7.-10. klasse kommer stadig på gaden. Udgivelsesfrekvensen er skåret ned fra seks til fire om året, og magasinet må søge sponsorer fra nummer til nummer. Fagforbundet 3F, LO, Nævnet for EU-Oplysning og ikke mindst Danida har været blandt sponsorerne. Sidste nummer bringer historier om at være ung i Jordan, og her stammer pengene fra Det Arabiske Initiativ.\nI dag nævner læseplanerne globalisering. Der er intet krav om, at elever skal forholde sig til fattigdom og udviklingsdimensionen.\nKim Carstensen, formand for Danidas Oplysningsudvalg\nOgså IBIS oplevede fra 2006 store nedskæringer på de oplysningsmidler, der var tiltænkt skolerne. I dag overlever kampagnen ’Hele Verden i Skole’ med sponsorstøtte, og den rammer stadig bredt. I 2007 var hver fjerde danske skoleelev engageret i kampagnen for at få alle verdens børn i skole inden år 2015. Til kampagnen produceres bogen ’Læ-seraketten’ om børn i u-lande. Den kom i 2007 i et oplag på 225.000! Men alligevel er der skåret helt ind til benet, fortæller Annelie Abildgaard, kommunikationschef i IBIS.\n– Vi bruger en masse kræfter på at pleje sponsorater i stedet for at gribe de muligheder, der er i kampagnen. Og mulighederne er lige til at plukke. Det er ineffektivt.\nIBIS har fx ikke tid til at tage ud på skolerne eller snakke med lærere. Der er ikke ressourcer til at servicere journalister eller til at udvikle en interaktiv platform på nettet, som ellers ville være helt naturligt.\nU-landsoplysningen har holdt flyttedag fra pjecerne og til internettet. Her piger i byen Sikasso, Mali. Foto: Klaus Holsting.\nTrykkeriet Nørhaven trykker bøgerne kvit og frit, børnebogsforfattere leverer materiale uden at få en krone, og Dansklærerforeningen layouter gratis. IBIS er i højeste grad taknemmelig for de sponsorer, der har gjort det muligt at fortsætte.\n– Men det er skrøbeligt. Hvis blot en af sponsorerne trækker sig, risikerer vi, at hele kampagnen falder til jorden, siger Annelie Abildgaard.\nDa IBIS ikke kan få tilskud fra Danidas oplysningsmidler, bruger organisationen projektrelaterede midler på maksimalt to pct. på at dække de sidste udgifter til kampagnen.\nUdfordringerne for oplysningsindsatsen på undervisningsområdet er ikke kun økonomiske.\nKim Carstensen, ny formand for Danidas Oplysningsudvalg, finder statens politik på uddannelsesområdet usammenhængende.\n– I dag nævner læseplanerne globalisering. Der er intet krav om, at elever skal forholde sig til fattigdom og udviklingsdimensionen, siger han.\nMange organisationer deler samme bekymring. En af anbefalingerne fra NGO-træffet den 19. januar i Eigtveds Pakhus lød: ”Uden-rigsministeriet må tage initiativ til dialog med Undervisningsministeriet og alle interesserede om den globale dimension i undervisningen på alle trin, herunder NGO’ernes rolle.”\nAFRIKA HITTER I 4.B\n4.b på Kildevældsskolen på Østerbro i København har i tre måneder set på Afrika i de to natur- og tekniktimer om ugen. Udvikling har bedt lærer Michelle Girardin skitsere forløbet.\nHvilke materialer og redskaber har I brugt til Afrika-temaet?\nBesøg på Nationalmuseet under skoletjenesten.\nSkolens computere har været booket til 4.b hver tirsdag i klassens to natur- og tekniktimer.\nEMU for 4.-6. klasse om Savannen.\nBogen: En mindre skæv verden i gratis klassesæt fra Danida.\nDR’s tema ’Demokrati i det sydlige Afrika’ http://www.dr.dk/sydafrika\nUdenrigsministeriets hjemmeside om landefakta\nKøbenhavn ZOO om emnet: Livet på savannen. http://www.zoo.dk\nAviser, rejsebrochurer, klassens gamle og urigtige verdenskort og elevernes egne atlas medbragt hjemmefra\nEn forælder, som har levet og arbejdet i Afrika, har været forbi og fortælle i to lektioner.\nHar materialerne og redskaberne været gode nok?\nDet har været svært at gå i dybden, når der skulle findes fakta om Afrikas lande til dette klassetrin. Enten bliver det for indskolingspjattet med alt for meget om dyr eller for akademisk med for mange svære begreber.\nDer har været rigtig meget og godt materiale, men det kræver sit at differentiere det til klassens forskellige elever.\nNationalmuseet skal ligge først i forløbet, da elevernes informationsniveau hurtigt overstiger det, skoletjenesten derinde kan tilbyde.\nInternettet er uundværligt til et emne som dette. Eleverne -nder hurtigt materiale, som passer til deres niveau\nHar I brugt EMU-portalen?\nJa, til de elever der er gået i stå eller har haft svært ved at komme i gang med emnet. De har siddet to & to og studeret Savanne-siden.\nSiden mangler oplysninger om de forskellige lande i Afrika, som var klassens emne.\nHvad har du af råd? Hvad savner du?\nSæt et langt forløb af til emnet. Eleverne bliver på dette alderstrin meget opslugte, fordi de finder det superspændende at se, hvordan resten af verden ser ud i forhold til deres egen hverdag og levevis.\nPenge til at købe Danidas klassesæt om børn i Mozambique og at kunne betale en foredragsholder.\nHvilken slags u-landsoplysning virker i 2008? Udvikling har bænket den prisbelønnede kommunikationsrådgiver Christian Have og bedt ham bedømme tre konkrete produkter.\nTekst og fotos: Jan Kjær\nBLÅ BOG: CHRISTIAN HAVE\nFødt 1954. Direktør for Have PR & Kommunikation og adjungeret professor ved Institut for Kommunikation på Ålborg Universitet.\nDannede i 1983 Have PR & Kommunikation. Medierådgiver for adskillige danske politikere og flittig foredragsholder. Har desuden løst strategiske opgaver for blandt andre Dansk Røde Kors, AIDS Fondet og Unicef.\nArbejde Work Trabajo\n’Arbejde Work Trabajo’ er en fotofortælling om ulykker, børns knoklen, dårlig løn og andre udsnit af arbejdslivet i andre lande. Fotograf Søren Zeuth har taget billederne, journalist Peter Rasmussen har redigeret de ultrakorte billedtekster, og tidligere statsminister Anker Jørgensen har skrevet forord om mindre solidaritet og manglende forståelse for arbejdere i fattige lande. Bogen er udgivet af 3F i 2007 med støtte fra Danida.\n– Det er en rigtig flot og lækker kunstbog. Et kvalitetsprodukt. Jeg tvivler dog på, at bogen som kommunikationsværktøj har nogen som helst virkning på andre end dem, der har lavet den, fotografen, tekstforfatteren og forbundet. I bedste fald kan den nå dem, der i forvejen er 100 pct. enige.\n– Misforstå mig ikke. Jeg kan bestemt se idéen bag bogen og synes, det er en spændende idé. Men kommunikation skal ændre holdning, adfærd eller forståelse. Ellers har kommunikation ikke noget formål. Det gør ’Arbejde Work Trabajo’ ikke.\n– Bogen er simpelthen blevet for lækker, for æstetisk. Det er kunst! Men de fantastiske fotografier fungerer blot som en udstilling, ikke som en måde at fortælle en historie på.\nBogen ’Turen går til en mindre skæv verden’ er en rejse gennem 2015 Målene ledsaget af portrætter fra en lang række lande og information om 2015 Målene og dansk u-landsbistand. Bogen er skrevet i 2006 af journalist Jesper Strudsholm, og er et samarbejde mellem Politikens Rejsebøger og Danida.\n– Jeg kan rigtig godt lide denne bog. Det er en uforudsigelig, utraditionel og kreativ måde at kommunikere det forholdsvis vanskelige emne, som 2015 Målene er. Man forventer ikke ’Turen går til’-konceptet anvendt på ulandsområdet. Konceptet er helt rigtigt tænkt. Der er tale om en kommunikationsplatform, hvor der allerede er meget trafik. Samtidig er der en accept af værktøjet, som vi som brugere forbinder med at tage ud i verden og opleve.\n– Det er utroligt vigtigt, at produkter er både forudsigelige og uforudsigelige på samme tid. Det uforudsigelige ligger i indholdet, altså det vi skal lære. Det forudsigelige er rammerne, fx layout. Når de to ting er til stede i en passende blanding bliver der talt i øjenhøjde. Som brugere føler vi os trygge. Det mix har ’En mindre skæv verden.’\n– Bogen taler i øjenhøjde. Den belærer os ikke om, hvad vi skal mene. Den taler ikke ned til os, men kommunikerer med os.\n– Jeg kan forestille mig, at bogen allerede er en stor succes.\nMayas Eventyr er et online spil for 7-12-årige. Scenariet er Guatemala, og spilleren bliver ført igennem en række typiske udfordringer for et barn med mayabaggrund: sprogbarrierer, fattigdom, militærbevogtning og turister. Spillet er blevet til i et samarbejde mellem Mellemfolkeligt Samvirke og Danida i forbindelse U-landskalenderen 2007. Se http://www.mayaseventyr.dk\n– De nye medier er leveringsdygtige i både underholdning og læring, og ’Mayas Eventyr’ er et godt eksempel på edutainment. Spillet er fuldstændig rigtigt efter min smag. Det engagerer, aktiverer og informerer.\n– Spillet passer til målgruppen, og der er 100 procent accept fra brugerne. Det er lavet i øjenhøjde og er ikke belærende, hvilket jeg synes er ekstremt vigtigt.\n– ’Mayas Eventyr’ har i udformning og grafik en charme og en lethed over sig, som jeg tror vil blive accepteret. Den type spil kan godt laves simpelt og effektivt, og det behøver ikke tage 2-3 år at udvikle det. I dag ser vi, at spil skal være mere ekstreme og live-agtige, og koster tid og penge. I forhold til u-landsformidling skal man slet ikke forsøge at konkurrere med de helt store professionelle spilproducenter, for det har man ikke budgetter til. Så gør en dyd af nødvendigheden.\n– Der er noget med brugervenligheden. Det kan det være svært at finde ud af, hvad man skal og hvor man skal hen. Og så henvender spillet sig til børn mellem 5 og 10 år, ikke 7 til 12 år. Her hopper kæden af. ’Mayas Eventyr’ bliver lidt ufedt for de 10-12-årige.\nHAVE OM ORGANISATIONERNE I CYBERSPACE\nAlle u-landsorganisationer har hjemmesider. Det har længe været et must, men -ere er nu begyndt at tage de nye værktøjer i cyberspace i brug, såsom Youtube og blogs. Folkekirkens Nødhjælp gør fx brug af det elektroniske mødested Facebook til at informere og mobilisere sine frivillige til Sogneindsamlingen i marts og sit ungdomsnetværk.\n– Det er et område, der er meget i sin vorden, men jeg kan kun anbefale, at organisationerne tager alle de kommunikationsplatforme i brug, der findes derude. Cyberspace ændrer sig hurtigt, og måske udvikler alle platformene sig ikke optimalt. Men det er fantastisk vigtigt at være der. Som organisation får man erfaring og læring. Man får svar på, hvad der fungerer – og hvad der ikke fungerer.\n– Vi er i øjeblikket i en transformationsperiode, hvor vi både er gammeldags analoge og digitale, og der er en klar forventning hos forbrugerne om at få begge tilbud. Der er altså ikke tale om noget, som afløser noget andet. At være til stede på nettet kræver ekstra ressourcer, som tilfældet er med enhver ny kommunikationsplatform. Det er addon, noget der skal lægges oveni.\nNGO’ernes projektrelaterede midler (max. to pct. af det Danida--nancierede budget til projekter i u-landene). Ca. 15 mio. kr.\nDanidas egne oplysningsaktiviteter. 13 mio. kr.\nDanidas Oplysningsbevilling – herunder avisen Udvikling. 12,7 mio. kr.\nRejsestipendier til private ’u-landsoplysere’. 1,3 mio. kr.\nOrganisationer og privatpersoners oplysning for egne midler. Ingen opgørelse.\nDanske mediers egen dækning af u-landene. Ingen opgørelse.\nSuzanne Nielsen vandt Verdensbilledlegatet sidste år for en film om Sydafrika. Udvikling har mødt kvinden bag vinderfilmen.\nHvorfor ville du lave en film under Verdensbilledlegatet?\n– Jeg ville gribe en enestående mulighed som studerende for at fordybe mig i tredjeverdensproblematikker og gøre det igennem mit foretrukne medie; nemlig tv. Jeg fik derved en mulighed for både at rejse, udvide min og andres horisont og lave tv på samme tid.\nHvad ville I med filmen?\n– Vi ønskede at give indsigt i de problematikker børn står over for i Sydafrika, efter at apartheid officielt er blevet afskaffet. Den skulle skabe identifikation, forståelse, indsigt og derved gøre Afrika nærværende.\nHvad fik I ud af projektet – ud over at vinde?\n– Vi fik en utrolig oplevelse ud af at lave filmen og lærte selv meget om tilstandene i Sydafrika, som vi har kunnet fortælle videre. Vi har været ude at holde flere foredrag på skoler, balletskoler, foreninger og har derved udbredt viden om Sydafrika og apartheid. Vi fandt en utrolig interesse for emnet blandt den yngre del af befolkningen.\n– Jeg bliver aldrig træt af at fortælle historier, heller ikke fra den tredje verden. Den personlige succes, vi har oplevet med filmen fra Sydafrika, har kun givet mig lyst til at blive ved med at oplyse om emner fra den tredje verden.\n– Jeg ærgres ofte over den ligegyldighed, der ofte opstår i Vesten, når der tales om Afrikas problemer. Med de dokumentarfilm, jeg får mulighed for at lave, kan jeg gøre ligegyldigheden til skamme. Forstået på den måde, at de, som er ligegyldige, indser, at ’dem dernede’ rent faktisk også er mennesker, som blot kæmper for at få succes i livet – præcis som dem selv.\nJournalistelev Suzanne Nielsen, 28, lavede ’Balletdrømme i slummen’ sammen med Camilla Folsach Madsen.\nAnsøgningsfristen for Verdensbilledlegatet 2008 er 2. april. Se http://www.3world.dk og annonce nederst side 26.\nUdvikling kigger over skuldrene, mens 115 unge fra Danmark og Jordan debatterer migration og globalisering på den virtuelle ø Global Island.\nJeg synes, man bliver lidt mere forstående, når man ser, hvad de mener, siger Stine, 17 år (2. fra venstre). Trods Muhammed- sag er der direkte linje mellem gymnasieeelever i Roskilde og Jordan.\nSkal vi hjælpe mennesker i andre lande til at immigrere. Eller skal vi lave endnu skrappere regler? Har vi som mennesker ret til at slå os ned, hvor vi lyster?\nDet er dilemmaerne, som omkring 115 unge skal forholde sig til under et besøg på Global Island, et rollespil i cyberspace med debat og konkurrence. 66 af de unge sidder i Jordan, 30 på Frederikshavns Gymnasium, og i 2. G. på Roskilde Handelsskole er 25 aktive spillere med en gennemsnitsalder på 18 år i sving.\nBurah på 17 år har lige skrevet et indlæg på et af dilemmaerne: – Jeg synes, vi skal åbne grænserne, når der er krig, men når der er fred, skal vi støtte folk i deres hjemlande. Der kan de leve sammen med deres familier efter deres egne værdier.\nDer er alt for meget forskel på rigdom og fattigdom i verden, mener Sabina på 18 år.\n– Det er ikke fair, at nogle sulter, mens andre spiser slik hver dag. Vi er nødt til at dele, og vi danskere skal give, hvad der skal til for at blive mere lige.\nCamilla på 17 år synes, det er tydeligt, at det er svært for jordanerne og danskerne at blive enige: – De synes ikke, vi er åbne for deres kultur. Vi synes det modsatte, siger Camilla og fortsætter:\n– De vil gerne have, at vi lukker dem ind.\nDe må også gerne komme, men det kræver, at de integrerer sig ordentligt. I dag er det sådan, at selvom vi lever i samme land, lever vi stadig i to forskellige verdener.\nPoint giver liv\nLidt rap-musik drøner ud af en højtaler i klasseværelset. Ind imellem kommentarer og artikler spiller drengene computerspil, og pigerne surfer rundt på sociale hjemmesider.\nDa forslagene kommer til afstemning, er der vild gang i klasseværelset. Der er pustet ny energi i seancen. Fra den anden ende af klasseværelset lyder råbet:\n– Jeg har fået point, mand. Folk ææælsker mig jo!\nEt forslag om, at penge vundet i lotto skal gives til de fattige i Afrika, høster mange points. En gruppe piger er kede af, at de ikke kan stemme. De har ikke fået sendt deres forslag i tide, og så klapper fælden. Ingen stemmeret.\nI 2.G. i Roskilde har hver elev sin computer, og der er strøm på som sædvanligt. I Jordan i den anden ende må deltagerne deles om computerne to og to, og et par deltagere har slet ikke en heldig dag. Flygtningelejren, hvor de bor, er gået i sort, så de er på jagt efter en computercafé, hvor de kan koble sig på. Men der er også andre problemer. Genoptrykningen af Muhammedtegningerne i de danske aviser får flere deltagere til at trække sig.\nAlligevel er den generelle oplevelse positiv. Det fortæller journalist Suad Nofal, der følger spillet i Jordan og besøger fire af skolerne der.\n– Deltagerne så ud til at nyde spillet, fortæller Suad Nofal og fortsætter: – Nogle af de danske elever er blevet opfattet som stædige, genstridige og svære at overbevise, hvorimod de jordanske elever er samarbejdsvillige.\n– En af de jordanske unge efterlyser svar på deres spørgsmål til danskerne, og en lærer foreslår, at man overfører Global Islandidéen til de jordanske skoler.\nVerden er vigtig\nI Roskilde synes Sabina om undervisningen i cyberspace:\n– Det er en god idé med Global Island. Det kunne dog i starten være lidt svært at se, hvad man skulle. Grafisk er det fint stillet op, men det er mest det, folk skriver, der er interessant. Noget af det er lidt overdrevet, men de fleste kommentarer er gode. Fedt, hvis meget af det kommer til at ske.\n17-årige Stine finder den virtuelle kontakt mere realistisk end et interview på tv, men ved ikke helt, om hun vil huske debatten i længere tid.\nFor engelsklærer Kirsten Graversen er Global Island en god platform, der kan modne eleverne.\n– Det er vigtigt at vide noget om verden, hér har lærere en opdragende funktion. Derfor har jeg ofret nogle engelsktimer på dette projekt, fortæller hun.\nHun har selv rejst flere gange i Mellemøsten og var fyr og flamme, da muligheden for dialog med de jordanske unge tilfældigt poppede op. Med forberedelse og spilledag bliver det til i alt 12 lektioner taget fra forskellige fag –indtil videre.\n– Jeg kan se ud fra det, der er kommet fra Jordan, at denne dag ikke kan stå alene. Jeg er nemlig ikke helt sikker på, at jordanerne er blevet positive over for os.\nEngelsklæreren vil prøve at fortsætte kontakten med elever og lærere, i første omgang via e-mail, hvilket eleverne er med på. Kirsten håber også på besøg af gæstelærere fra Jordan.\n– Vi skal kunne kommunikere med hinanden! siger Kirsten Graversen.\nI evalueringen svarer flere af de danske elever, at de har ændret opfattelse og fremover vil læse mere om Mellemøsten i aviserne.\nFAKTA OM GLOBAL ISLAND\nPå den virtuelle ø Global Island skal elever mellem 14 og 19 år -nde løsninger på verdens problemer som borgere og parlamentarikere i et af øens fem lande. Eleverne kan afprøve deres færdigheder som beslutningstagere i en demokratisk, parlamentarisk proces, hvor de online skal formulere og argumentere for deres holdninger gennem debat, taler, afstemninger og avisartikler. Spillet skal fremme dialog og forståelse på tværs af sociale, etniske og religiøse skel og geografiske grænser.\nDet er gratis at deltage i spillet, der er udviklet af Mellemfolkeligt Samvirke. Se http://www.globalisland.nu Seancen d. 15. februar var et prøvespil på kun én ø. Op til 1.500 unge kan være med på sammen, når alle fem øer er i brug.\nSpillet på Roskilde Handelsskole var støttet af Det Arabiske Initiativ under Udenrigsministeriet.\nIdeen om at give en ged startede i England ligesom en god håndfuld andre fundraising-metoder. Udvikling har været i Oxford for at møde direktøren for fundraising hos Oxfam, Cathy Ferrier, til en snak om hvorfor briterne bare er så knivskarpe til fundraising.\nOxfam forsøger at begrænse brugen af kendisser. Og dog. På hjemmesiden er listen lang og tæller blandt andet Cold Play, Annie Lennox og Angelique Kijo. Her er det den kendte skuespillerinde Helen Mirren, som især er kendt fra krimiserier også på de danske fjernsynsskærme. Foto: Brian Moody/Oxfam.\nHvorfor er man i England så gode til at finde på nye ideer, når det gælder fundraising?\n– Vi har udviklet en kultur, hvor det, at give som individ, betyder meget, og Oxfam og hele NGO-sektoren i England er afhængig af hundrede tusinder af givere. Derfor har sektoren været tvunget til at lave en bred palet af kampagner for at fortælle befolkningen, hvad det er man laver og på samme tid motivere dem til at støtte.\nGrundlagt i England under Anden Verdenskrig\nArbejder i 72 lande verden over\nOpererer med et budget på 290 mio. pund, hvoraf de 70 mio. kommer fra statslige donationer.\nCa. 40 procent af Oxfams indsats er fokuseret på katastrofehjælp.\nOxfam arbejder desuden med udviklingsområder som hiv/aids og landbrug.\nLaver også kampagner om klimaændringer (bl.a. på Bali-konferencen), fair trade og våbenkontrol\nHar 750 butikker i England, der sælger donerede varer. Har for nylig indført fair trade-produkter som kaffe og smykker til sortimentet.\nHvad bunder den kultur i, mener du?\n– Jeg tror, den bunder i en dyb følelse af ansvar for andre. Folk vil gerne gøre noget for, at mennesker omkring dem også har det godt.\nHvad ser du som den vigtigste trend inden for fundraising lige nu?\n– Jeg synes, at vi oplever en ændring i folks holdning til at donere, som kommer til udtryk på to måder: For det første er folk blevet mere mistroiske over for store kooperationer og firmaer. De vil have noget mere jordnært og håndgribeligt. For det andet vil folk i højere grad vide, hvad det er, de støtter, og vi ser flere og flere, der støtter sager og projekter, som ligger tæt på deres personlige interesser. En anden trend, som jeg synes er værd at nævne, er den nye filantropi. Det er virkelig noget, der er ved at slå igennem. Et godt eksempel på det er, at Sunday Times nu har indført en liste over landets største, private donorer ved siden af listen over landets rigeste. Det giver naturligvis os flere muligheder for at få donationer. Som en tredje trend kan man nævne, at flere firmaer udvikler strategier for CSR, hvilket også giver os flere samarbejdspartnere.\nDet er mit indtryk, at partnerskaber mellem store virksomheder og NGO’er i England er meget udbredt. Hvad er grunden til denne villighed blandt virksomhederne til at engagere sig?\n– Jeg tror, at firmaerne har opdaget, at mange medarbejdere gerne vil være en del af en virksomhed, der er interesseret i at gøre en forskel for andre. Dermed giver det nogle fordele i forholdet mellem arbejdsgivere og medarbejdere, når firmaet engagerer sig.\nHvad er den mest populære kampagne for jer lige nu?\n– Unwrapped (Oxfams kampagne med utraditionelle julegaver som fx skriveborde til skolebørn i u-lande, red.) er meget populær, ingen tvivl om det. Men det er altså stadig fra de individuelle donationer, vi får mest støtte. Jeg vil skyde på, at vi får syv gange så meget ind gennem individuelle donationer, som vi gør gennem Unwrapped.\nHvorfor er Unwrapped-kampagnen blevet så populær, tror du?\n– Som nævnt ser vi, at folk gerne vil støtte projekter, der interesserer dem, og det er da sikkert en grund til det. Jeg tror, at en anden grund er, at mange har en følelse af, at de og deres nærmeste rent faktisk har ting nok, og at de derfor ikke ved, hvad de skal give hinanden. Så der fungerer Unwrapped jo som en gaveløsning. Derudover har kampagnen uden tvivl haft et stærkt budskab, der er trængt igennem til folk, som ellers ikke har den store viden om eller interesse for situationen i de pågældende lande. Det kan vi se på alle de helt nye kunder, vi har fået efter lanceringen.\nFolk vil gi’ gaver\nHvordan udvikler I ideerne til jeres kampagner?\n– Ideerne opstår i vores afdeling for innovation og udvikling. Når vi har en ide, der virker lovende, bliver den udsat for massiv research, både blandt vores partnere i de lande, kampagnen skal hjælpe og blandt fokusgrupper, der bliver valgt ud i vores donordatabase. Så man kan vel kalde det en test-and-learn strategi.\nHvornår betegner I en kampagne eller en ide som en succes?\n– Det lyder måske kynisk, men det bliver bedømt ud fra omkostnings- og indtægtsanalyse. Hvor meget har vi brugt, og hvad har vi fået ud af det, ud fra de mål, vi satte os fra starten.\nDer har været kritiske røster i Danmark, der hævdede, at for eksempel giv-en-ged kampagnen fokuserer mere på at promovere organisationen, der kører kampagnen, end på modtagernes behov. Hvad mener du om det?\n– Det kan jeg slet ikke genkende. Produkterne i fx Unwrapped-kampagnen er valgt ud fra det, vores partnere i de respektive lande har fortalt os, der var brug for. Jeg er sikker på, at vi kunne have solgt meget mere, hvis vi havde solgt bamser eller lignende. Det, vi vil med vores kampagner, er at prøve at beskrive, hvad folk i u-landene har brug for og på den måde motivere folk til at støtte det.\nVi går i højere grad efter at høre stemmer fra de områder og samfund, vi arbejder i end stemmer fra vestlige kendte.\nBrug kendte med måde\nCathy Ferrier er chef for en fundraisingenhed, der hvert år hiver 220 mio. pund hjem i private midler. Foto: Oxfam.\nI bruger Helen Mirren (engelsk skuespillerinde, red.) som frontfigur i en af jeres kampagner. I hvor høj grad benytter I jer af kendte menneske som en del af jeres kampagner?\n– Der er ingen tvivl om, at det i nogle tilfælde kan få budskaber ud, men man skal gøre det med omtanke. Helen Mirren er en af vores ambassadører, og på grund af tonen i Uwrapped-kampagnen var det ok at bruge hende der. Hvis det drejer sig om generelle kampagner, ville jeg ikke gøre det. Vi går i højere grad efter at høre stemmer fra de områder og samfund, vi arbejder i end stemmer fra vestlige kendte.\nFUNDRAISING hedder tidens trend, og stadigt flere jobannoncer fra NGO’er efterlyser folk, der mestrer kunsten. Men endnu er der ingen uddannelse, hvor man kan kan lære af rejse penge. Vejene til fundraisertitlen er derimod mange.\nFarmaceut, flymekaniker, flyveleder, folkeskolelærer, frømand…nej, man kan ikke finde uddannelsen som fundraiser i Politikens håndbog ’Hvad kan jeg blive 2008’. Faget findes nemlig ikke.\n– Der er ikke nogen officiel dansk uddannelse, der specielt tager sigte på arbejdsfunktioner som fundraiser, forklarer Ole Beckman fra ’Uddannelsesguiden’, som er en guide til job og uddannelser i Danmark. Men stort set alle danske indsamlingsorganisationers budget er afhængig af én eller flere dygtige fundraisere.\nGår du og drømmer om at blive en god fundraiser, skal du enten studere i udlandet eller satse på at lære om fundraising gennem anden erhvervserfaring. Og det kan være næsten hvad som helst.\n– Det er ofte tilfældigt, hvem der ender som fundraiser. Mange gange er det samfundsfagligt uddannede og cand. merc.’er, der har arbejdet med administration og har interesse i organisationsarbejde og regler, forklarer Morten Larsen, der er direktør for konsulentvirksomheden Fundraisers.\n– Det er også muligt, at man kan understøtte sine evner ved at læse fx retorik eller dyrke et særligt salgstalent. Resten er vel et spørgsmål om træning, erfaring og personlighed, siger Ole Beckman.\nFundraising et fy-ord\nFundraising er i dag blevet en langt vigtigere funktion i de forskellige organisationer end tidligere, fordi organisationer i større grad skal finansiere sig selv, mener Morten Larsen.\n– Fundraising lå i marketingsafdelingen, som mange ikke prioriterede, men vi mærker klart, at der bliver en stigende kamp om pengene, og det kræver mere og mere at få bevillingerne.\nDerfor undrer det ham, at der ikke er flere muligheder i Danmark for at uddanne sig til fundraiser. Virksomheden Fundraisers arbejder derfor sammen med Center for Frivilligt Socialt Arbejde frem mod at afholde kurser, som skal klæde folk på med forskellige værktøjer inden for fundraising.\nOgså ISOBRO, Indsamlingsorganisationernes Brancheorganisation, mærker et stigende behov for at støtte foreningerne i at blive dygtigere til at samle penge ind.\n– Det betyder ikke, at de ikke gør det godt nok nu. Organisationerne arbejder meget udviklingsmæssigt med fundraising og prøver hele tiden nye indsamlingsmetoder af. Det hænger jo også sammen med, at organisationerne skal indfri nogle krav om egenfinansiering, siger generalsekretær for ISOBRO Robert Hinnerskov.\nIfølge Morten Larsen fra Fundraisers er Danmark et stykke efter andre lande på fundraisingsområdet, og det mener han, der er en kulturel forklaring på.\n– USA er jo fundraisingens moderland.\nEngland er også langt fremme. Men i Danmark bruger vi ikke ret ofte ordet fundraising. Det er sådan lidt et fyord. Vi kalder det for eksempel danmarksindsamling i stedet, forklarer han.\n– Men det begynder at blive mere og mere legitimt for organisationerne at sætte fokus på fundraising, afslutter han.\nLoven om, hvordan organisationer bruger facere, blev efter en heftig debat præciseret i september 2007. Men det har ikke haft nogen reel betydning for organisationernes arbejde. Cityforeningerne, der blandt andet stod bag ønsket om at skærpe loven, er skuffede.\n”Undskyld, har du et øjeblik...” Foto: Folkekirkens Nødhjælp.\nVed indgangen til det nye år kan man igen møde facere på Danmarks gader, der forsøger at hverve medlemmer for eksempel til Folkekirkens Nødhjælp. Facerne fra Folkekirkens Nødhjælp holdt ellers pause det meste af 2007 på grund af en usikkerhed om, hvordan indsamlingsloven skulle fortolkes. Usikkerheden opstod efter en debat mellem indsamlingsorganisationerne og Cityforeningerne, der er en sammenslutning af forretningsdrivende, og som findes i de fleste større byer.\n– Cityforeningerne syntes, at facernes optræden på gaderne havde taget overhånd. Vi synes, de var for aggressive, siger Claus Bech, der er direktør for Århus Cityforening. Sammen med blandt andet kommunerne i Odense, Ålborg, København og Århus bad Cityforeningerne i fællesskab derfor Justits-\nministeriet udtale sig om, hvordan facerne har lov til at optræde i det offentlige rum. Indsamlingsoven blev ikke ændret, men Justitsministeriet præciserede i et cirkulære, at facerene ikke må indgå aftaler om gavebeløb.\n– Fremover må man kun indgå aftale om medlemskaber, forklarer Robert Hinnerskov, generalsekretær i ISOBRO, Indsamlingsorganisationernes Brancheorganisation.\n“Man burde diskutere, om vi overhovedet skal have facere i det offentlig rum, som har tilladelse til at stoppe folk, som de gør. Det er den direkte konfrontation, vi mener, er forkert.\nClaus Bech, Århus Cityforening.\nSelvom fortolkningen af indsamlingsloven blev indskærpet, er Cityforeningerne skuffede.\n– Vi er kommet et skridt på vejen. Der er i dag færre facere, og de er mindre aggressive. Vi er også tilfredse med præciseringen i lovgivningen, som nu slår fast, at organisationerne ikke må indsamle penge, men kun sælge medlemskaber. Men samlet set har det ikke helt skabt de ændringer, som vi gerne havde set, siger Claus Bech.\nHan lægger vægt på, at Cityforeningerne ikke er i mod facere som sådan, men blot deres ret til at stoppe folk på gaden.\n– Vi har ikke nogen interesse i, at facerne skal væk fra byen, for deres formål er jo godt. Men man burde diskutere, om vi overhovedet skal have facere i det offentlig rum, som har tilladelse til at stoppe folk, som de gør. Det er den direkte konfrontation, vi mener, er forkert.\nPræciseringen af loven har ikke ændret Folkekirkens Nødhjælps måde at arbejde på. Det, der derimod fik betydning, var den store usikkerhed, der pludselig opstod om, hvordan loven skulle tolkes. Nødhjælpsorganisationen valgte derfor at trække sine facere tilbage i en periode.\n– Vi stoppede med at face det meste af 2007, fordi vi ville være sikre på, at vi ikke gjorde noget forkert, siger Folkekirkens Nødhjælps indsamlingschef Kenneth Kamp Butzbach.\n– Det havde en utrolig stor økonomisk konsekvens på den måde, at vi fik færre medlemmer og færre penge, end vi ellers kunne have fået. Man kan selvfølgelig ikke vide, hvor mange medlemmer vi ville have haft, men et slag på tasken er, at der var 5.000 tusind medlemmer, som vi ikke fik, forklarer han.\nUnicef beholdt derimod sine facere på gaden og har ikke mærket mange forandringer.\n– Som sådan har det ikke haft nogen økonomisk konsekvens, siger Gitte Rexen, der er fundraiser for Unicef. Hun mener desuden, at indsamlingsloven på flere områder var forældet, og at det var godt for alle parter at få den opdateret.\n– For eksempel var den lavet før, der var noget, der hed PBS ordninger, som man i dag kan skrive sig op til hos en facer, siger hun.\nAlligevel er der færre facere i gadebilledet i dag. – Vi skønner, at der i 2008 vil være syv organisationer på gaden. I starten af 2007 var der 11, og i årene før var der endnu flere, siger Robert Hinnerskov.\nAntallet af bådflygtninge i Aden-bugten mellem Somalia og Yemen stiger år for år. Både overfarten og modtagelsen i Yemen er umenneskelig, og derfor begynder Dansk Flygtningehjælp nu at patruljere på den yemenitiske kyststrækning.\nTekst og fotos: Peter Krogh Andersen og Jakob Sorgenfri Kjær, Hargeisa, Somaliland\nI Somalilands hovedstad, Hargeisa, hænger byens unge mænd ud i gaderne. Hver aften sidder fire kammerater og taler om fodbold og flugtmuligheder. Fra venstre er det Mustafa, Guled, Mukhtar og Farhan.\nDe fleste bådflygtninge er så godt som halvdøde, når de når frem til Yemens kyst. Udsultede, afkræftede og ofte gennemtævet efter en tre-fire dage lang tur fra Somalia og tværs over Aden-bugten til den Arabiske Halvø. Nogle af flygtningene har svømmet det sidste stykke, fordi menneskesmuglerne er bange for at møde Yemens myndigheder. Smuglerne smider de afkræftede bådflygtninge overbord nær stranden.\nTrods den dødsensfarlige færd er antallet af især somaliere og etiopiere på vej over Aden-bugten steget kraftigt de seneste år. En af årsagerne er, at EU har skærpet indsatsen mod de afrikanske flygtningestrømme over Middelhavet.\nMen Yemen er et af verdens fattigste lande, og mange af bådflygtningene får en nådesløs modtagelse. Derfor begynder Dansk Flygtningehjælp at patruljere langs den yemenitiske kyst. Et projekt, som EU har bevilliget 15 millioner kroner til.\nI 2007 nåede godt 30.000 bådflygtninge frem til Yemens kyst. De fleste flygtninge kommer fra Somalia, som er hårdt plaget af økonomisk krise og borgerkrig i landets sydlige og centrale del. Den anden store del kommer fra Etiopien med høj arbejdsløshed og nultolerance over for politiske modstandere.\n“Ikke en eneste af mine venner arbejder. Og hvis jeg får et job, vil min familie sige, at jeg skal give det videre til min far eller ældre bror. Jeg kan nok først få et arbejde, når jeg fylder 50 år.\n20-årige Guled Hasan\nSidste år døde næsten 1.500 mennesker på turen over bugten i de skrøbelige fiskerbåde. For de bådflygtninge, der når helskindet frem, kan det første møde med et andet menneske være forskellen på liv og død. Yemens hær overvåger nemlig kysten med brutal hånd.\n– Det vigtigste for os bliver at nå frem til bådflygtningene, inden hæren gør det. Den skelner nemlig mellem somaliske og etiopiske flygtninge. Somalierne bliver kørt hen til flygtningecentrene, mens etiopierne bliver sat i særlige detentioner og senere smidt hjem til Etiopien, siger Anders Knudsen, programkoordinator for Dansk Flygtningehjælps indsats på Afrikas Horn.\nDen yemenitiske hær bryder sig ikke om de overvejende kristne etiopiere og behandler dem derefter. At sende etiopierne hjem, uden at tage hensyn til om de er forfulgte i Etiopien eller ej, er en ulovlig handling i forhold til de FN-konventioner, som Yemen har underskrevet. Men det bekymrer ikke hæren synderligt.\nYemen er kun første stop\nPå trods af den hårde kurs over for etiopiere huser Yemen i dag næsten 100.000 flygtninge, fremgår det af en rapport fra International\nCentre for Migration Policy Development. De seneste ti år har FN’s Flygtningehøjkommissariat (UNHCR), sammen med den lokale organisation SCS, stået alene med de humanitære udfordringer. Hjælpen fra de to nye internationale organisationer ved kysten, Dansk Flygtningehjælp og Læger Uden Grænser, kommer derfor belejligt.\nOrganisationerne opretter et netværk af indbyggere i landsbyerne langs Yemens kyst, som giver en melding, når de ser flygtningene nærme sig. Lægerne tilser og behandler bådflygtningene, mens Dansk Flygtningehjælp og SCS sørger for, at alle ankommende, uanset nationalitet, får lov at komme ind i UNHCR’s asylsystem og får mad og drikke i modtagelseslejrene. Organisationerne samarbejder med det yemenitiske indenrigsministerium, herunder kystvagten, da ministeriet modsat hæren og andre dele af myndighederne er indstillet på at overholde konventionerne og behandle alle flygtninge ens.\nEfter flygtningene er ankommet til lejrene bliver de udstyret med et 10-dages visum, så de kan søge asyl i Yemen. Informationen om asylmuligheder står Dansk Flygtningehjælp også for.\n– Vi fortæller dem, hvad de skal gøre og hvordan. Men de fleste er ikke specielt interesseret i asyl. De vil bare videre op igennem landet. Og vi prøver ikke at skræmme dem fra at drage af sted, siger Anders Knudsen.\nHan fortæller, at både myndighederne i Yemen og nabolandet Saudi Arabien ser igennem fingre med, at flygtningene rejser videre. Enorme dele af Saudi Arabiens arbejdskraft er da også af den billige slags fra Afrika.\nFrygter ikke død i bølgerne\nIsær de mange unge mænd har kun i sinde at bruge Yemen som transit for deres videre færd mod de rige golfstater eller Europa. Denne drøm om en lysere fremtid i udlandet lever i bedste velgående i Somaliland i den nordvestlige del af Somalia. Området er et af verdens fattigste, og den enorme arbejdsløshed kan ses i hovedstaden Hargeisas støvede gader. De fire venner Mukhtar, Guled, Mustafa og Farhan sidder hver aften på et stendige i udkanten af byen. Snakken falder typisk på enten fodbold eller fremtiden.\nNår bådene først sejler ud, forvandler migranterne sig fra kunder til fanger. Nogle gange bliver de bundet – de må ikke røre sig, fordi der sidder alt for mange i forhold til, hvad båden kan klare.\nAnders Knudsen, Dansk Flygtningehjælp\n– Der er ikke noget liv her, hvis man er teenager. Der er ingen job at få, og vi har ikke noget at lave, siger Mustafa Khadid på 19 år.\nDe tre andre nikker. Ligesom Mustafa er de arbejdsløse og ud af søskendeflokke på mellem otte og 13 medlemmer.\n– Ikke en eneste af mine venner arbejder.\nOg hvis jeg får et job, vil min familie sige, at jeg skal give det videre til min far eller ældre bror. Jeg kan nok først få et arbejde, når jeg fylder 50 år, siger 20-årige Guled Hasan, der har otte søstre og tre brødre.\nAlle er de indstillet på at gøre hvad som helst for at komme væk fra fattigdommen og intetheden. Beretninger om landsmænd, der dør i Middelhavets eller Aden-bugtens bølger skræmmer dem på ingen måde.\n– Når jeg får pengene, tager jeg af sted ad den vej, der er mulig. Jeg er ikke bange for at dø, for her er der alligevel ingen fremtid for mig, siger Mukhtar Eisa, der med sine 18 år er den yngste af drengene.\nFLUGTEN OVER ADEN-BUGTEN\nSidste år ankom 30.000 humanitære og økonomiske flygtninge til Yemens sydlige kyst. De fleste sejlede af sted fra havnebyen Bossaso i Somalias nordøstlige region, Puntland.\nI 2007 omkom knap 1.500 mennesker på den 300 kilometer lange sejltur. De, der når frem efter 3-4 dage på vandet, har brug for mad, vand og lægehjælp. Men Yemen er selv et af verdens fattigste lande og har derfor hårdt brug for hjælp til at håndtere flygtningene.\nHøjsæsonen for den farefulde overfart er mellem september og januar på grund af vejret, så Dansk Flygtningehjælp er lige nu i gang med at forberede sig til den kommende sæson.\nDen danske organisation opererer både på Somalias og Yemens kyst i et projekt finansieret med 15 millioner kroner af EU.\nPå grund af det stigende behov for mad og vand annoncerede FN’s Verdensfødevareprogram (WFP) i starten af februar, at organisationen vil øge sin hjælp på Yemens kyst med 22 millioner danske kroner.\nKilde: Dansk Flygtningehjælp, WFP, UNHCR\nHoldkammeraterne er rejst\nFor nogle år siden blev de fire kammerater færdige med grundskolen i Somaliland. Det næste trin på uddannelsesstigen er universitetet, men ingen af dem har råd, så i stedet spiller de fodbold med deres øvrige venner hver eneste dag. De fire viser et holdfoto, hvor fem af spillernes ansigter er streget over med en pen. Mustafa Khadid peger hver enkelt ud:\n– Han er lige nu i Yemen, han er i Kenya, ham der er lige nu i Libyen på vej til Italien..., opremser Mustafa Khadid.\nSærligt Europa drømmer drengene om at nå en dag. Fra fjernsynet og internettet har de fået en forståelse af, at mulighederne for en bedre livsstil med gratis uddannelse og masser af arbejde er uanede nordpå.\n– I Europa er livet nemt, mens det er meget svært her. I Europa har du valgmuligheder; det har du ikke her, siger Farhan Husein.\nJævnligt bliver drengene kontaktet af deres venner, som har forladt Somaliland. Også derfor vender snakken om et bedre liv i udlandet tilbage hver aften, når drengene sidder på hver deres sten og sludrer.\n– En af vores venner ringer altid og spørger: Er I stadig i det hul? Sidder I stadig bare der på de grimme sten og snakker? Han er i Sverige, siger Mustafa Khadid.\nFra kunder til fanger\nDansk Flygtningehjælp vil gerne stoppe unge mænd som de fire, inden de lægger deres skæbne i hænderne på menneskesmuglerne. Derfor har organisationen de seneste tre år opholdt sig i den somaliske by Bossaso, hvorfra langt de fleste bådflygtninge skibes ud i Aden-bugten. Hver dag ankommer et sted mellem 200 og 300 etiopiere til byen, oplyser myndighederne i Bossaso, ligesom det myldrer til med håbefulde somaliere på flugt fra krig og håbløshed.\nOverfarten koster mellem 250 og 750 kr. pr. snude, og 130 migranter klemmes gerne sammen i fiskerbåde bygget til en besætning på ti. Dansk Flygtningehjælp forsøger at advare om de kummerlige forhold, men det preller typisk af på migranterne.\n– Når bådene først sejler ud, forvandler migranterne sig fra kunder til fanger. Nogle gange bliver de bundet – de må ikke røre sig, fordi der sidder alt for mange i forhold til, hvad båden kan klare, siger Anders Knudsen fra Dansk Flygtningehjælp.\nStigningen i antallet af flygtninge over Aden-bugten har medført et mere og mere brutalt miljø i Bossaso, fortæller Anders Knudsen. Organisationen har ingen illusioner om at kunne stoppe den dødelige trafik, men den håber på at kunne gøre miljøet i byen lidt mere menneskeligt.\nOg ovre på den anden side af Aden-bugten skal det nye initiativ lette tilværelsen for de etiopiske og somaliske menneskeskæbner.\n– Vi kommer ind og fylder et hul ud. Forhåbentlig betyder det, at alle de ankomne kommer hen i UNHCR’s lejre, siger Anders Knudsen.\nPeter Krogh Andersen (peter@krogh.net) og Jakob Sorgenfri Kjær(jakobsorgenfri@gmail.com) er freelancejournalister.\nFem af Mustafa Khadids kammerater er ikke med på fodboldholdet længere, fordi de har forladt Somaliland i håb om at finde arbejde. Selv vil han af sted, så snart han får muligheden. ”Der er ingen fremtid i at blive her”, siger han.\nI et mandsdomineret område af Afrika, hvor voldtægtsofre bliver gift med deres voldtægtsforbrydere, har UNDP sat sig for at uddanne kvinder til politibetjente. En hård kamp mod indgroede islamiske kulturer og traditioner.\nPeter Krogh Andersen og Jakob Sorgenfri Kjær, Hargeisa, Somaliland\nDe ved alt, hvad der foregår bag hver eneste husmur: Ikke en ringe egenskab for en politibetjent. Foto: UNDP.\nDeres uniform er lige så særpræget for en dansker, som deres stilling i politiet er for en mand i Somaliland.\nHer i staten på Afrikas Horn har de kvindelige betjente et tørklæde på under baretten og en nederdel hængende ned til fødderne. Dermed overskrider de ikke det islamiske lands kodeks for påklædning.\nPå trods af den kulturelt korrekte uniformering har det været en hård kamp at få kvinderne i korpset. I 2004 var lidt over tusind kvinder ansat i Somalilands politikorps, men de fungerede alle som rengøringshjælp, kaffehentere eller sekretærer. I dag løfter 130 kvinder et embede som rigtige betjente.\nMange voldtægter – ingen anmeldelser\nForklaringen på stigningen i kvindelige politiuniformer findes hos FN’s Udviklingsprogram (UNDP) – og i særdeleshed hos organisationens områdekoordinator for retsafdelingen, Fatima Ibrahim. Hjemvendt fra eksil i Storbritannien satte hun sig i 2003 for at undersøge omfanget af anmeldte voldtægter og tilfælde af hustruvold. Hun fandt ikke en eneste anmeldelse. Det undrede hende, for i lokalsamfundet hørte hun ofte beretninger om disse overtrædelser, og på hospitaler var der et alarmerende antal kvinder med læsioner fra fysiske og seksuelle krænkelser.\n– Jeg fandt ud af, at kvinder og børn helt ned til 3-4 års alderen var ofre for overtrædelserne. Men de turde ikke anmelde det til de mandlige politibetjente. Og hvis de endelig gjorde, mødte de slet ingen forståelse, siger Fatima Ibrahim.\nHun forklarer, at kvinder i den somaliske kultur normalt henvender sig til de ældre, højtstående ledere af deres klan, hvis de er blevet voldtaget. Er kvinden blevet gravid, tvinger klanen hende som oftest til at gifte sig med sin voldtægtsmand. Nægter kvinden, vil barnet blive anset som en horeunge, og kvinden som prostitueret, fortæller Fatima Ibrahim.\nDen eneste mulighed for at få krænkelserne frem i lyset var at gøre det muligt for børn og kvinder at tale med kvinder på den anden side af skranken. Derfor besluttede Fatima Ibrahim sig for at starte en politiuddannelse for sine kønsfæller i Somaliland. Hun trodsede den kulturelle og politiske modstand mod projektet og fandt en række unge, uddannede kvinder, som alle startede på uddannelsen i 2004.\nBegyndelsen var et helvede, husker Fatima Ibrahim. Projektet blev forsøgt blokeret fra flere sider, og Fatima Ibrahim måtte flere gange om ugen køre de 60 kilometer ud til politiskolen for at bringe mad til de kvindelige rekrutter; de måtte ikke få del i mændenes mad.\nMen langsomt begyndte resultaterne at vise sig, og efter seks måneders intensiv træning blev de nye rekrutter evalueret på lige fod med mændene. Til undervisernes store forundring endte kvinderne øverst på skamlen i uddannelsens tre hovedfag akademisk viden, disciplin og fysisk formåen.\n– Det var et kolossalt moralsk boost for holdet. Og underviserne på politiskolen – de var chokerede, smiler Fatima Ibrahim.\nDerefter skulle kvinderne begynde arbejdet på politistationer i hovedstaden Hargeisa. De blev sat ind i tjeneste ved en nyoprettet skranke for kvinder og børn med hovedfokus på seksuelle krænkelser. For UNDP var det helt bevidst at sætte baretterne med tørklæde frem i forreste geled for derved at fremme den kulturelle accept af dem. Og med ét blev skranken overrendt af kvinder, mens rapporterne fyldtes med krænkelser, der ikke ’eksi-sterede’ før.\nMen for Fatima Ibrahim var det kun første halvleg. Næste skridt var at uddanne de mange kvinder i alle aldre, der fungerede som tjenestepiger på stationerne. Rekrutteringen forløb uden de store problemer. Men da de nyuddannede betjente kom tilbage til stationerne, ville mændene ikke efterforske side om side med de kvinder, som plejede at lave deres te og kaffe. På samme måde havde de to køn svært ved at tale sammen om visse emner.\n– Det var ekstremt følsomt. Bare det at nævne de mandlige og kvindelige kønsorganer var en stor hindring i samarbejdet mellem dem, husker Fatima Ibrahim.\n“Vi vil gerne have endnu flere kvinder, for de er meget nyttige. Kvinder ved alt, hvad der foregår i landsbyerne.\nPolitichef Abdilahi Budel Omer\nMen med tiden har de kvindelige betjente opnået respekt for deres arbejde på Afrikas Horn. Og de flotte resultater er en af årsagerne til, at UNDP’s budget til projektet er fordoblet i 2008 i forhold til sidste år.\nDanske bistandskroner har støttet programmet på retsområdet siden 2004, og fra i år fordobles bidraget til 10 millioner årlige kroner. At programmet inddrager kvinder og børn har da også været vigtigt for Danida.\n– Det er der hårdt brug for i Somalia, siger chefrådgiver Anne Maria Madsen fra den danske ambassade i Nairobi, Kenya.\nPå Hargeisas centrale politistation glæder politichefen sig over det stigende antal kvinder i korpset. I dag er en tiendedel af hans 240 betjente fra Somalilands ’svage’ køn.\n– Og vi vil gerne have endnu flere kvinder, for de er meget nyttige. Der er flere kvinder i befolkningen end mænd, og de er vigtigere end mænd, for kvinder ved alt, hvad der foregår i landsbyerne, siger politichef Abdilahi Budel Omer.\nDet er utroligt at se, hvor langt vi er kommet på bare tre-fire år. I Storbritannien var der ikke kvindelige betjente for bare 50-60 år siden. Og her er vi i gang med at ændre tankegangen i en islamisk kultur.\nNok en lidt rosenrød og politisk udmelding til de vestlige journalister, for UNDP oplever stadigvæk omfattende diskrimination. Derudover er de kvindelige betjente i dag kun engageret i sager, der involverer kvinder og børn. Næste træk er at få dem integreret i trafik- og ordenspolitiet samt i mere omfattende efterforskninger.\n– Men Rom blev ikke bygget på én dag. Og det er utroligt at se, hvor langt vi er kommet på bare tre-fire år. I Storbritannien var der ikke kvindelige betjente for bare 50-60 år siden. Og her er vi i gang med at ændre tankegangen i en islamisk kultur, siger Fatima Ibrahim.\nBISTAND TIL SOMALILAND\nSomaliland har ca. 3,5 millioner indbyggere. Statsbudgettet er på 150 millioner kroner. Det svarer til, hvad Gladsaxe Kommune bruger på fritidstilbud til 8.700 skolebørn.\nDanmark yder primært humanitær bistand til Somalia, både via danske humanitære organisationer, blandt andet Dansk Flygtningehjælp og Red Barnet, og via FN.\nSomalia modtog i 2005 udviklingsbistand for 1,2 milliarder kroner. På grund af den vedvarende krig mod syd er mange hjælpeorganisationer baseret i Somaliland.\nI den nordvestlige del af Somalia ligger Somaliland, som er ca. tre gange større end Danmark. Grænserne er identiske med det britiske protektorat, der fungerede indtil 1960. Kort efter blev Somaliland forenet med resten af republikken Somalia.\nBorgerkrigen i Somalia brød ud i Somaliland i 1988. Regionen erklærede sig som en selvstændig republik i 1991 og har siden forgæves forsøgt at blive internationalt anerkendt. Freden har i modsætning til det sydlige og centrale Somalia – været relativt stabil siden 1997.\nDer har været afholdt frie præsident- og parlamentsvalg i Somaliland siden 2003.\nKilde: Somalilands Planlægningsministerium, Dansk Flygtningehjælp, CIA World Factbook og Udenrigsministeriet.\nSTØTTE TIL RETSVÆSEN OG POLITI\nFN’s Udviklingsprogram (UNDP) har bl.a. valgt at sætte fokus på opbygningen af retssystemet i Somaliland. Det sker i samarbejde med andre FN-organisationer samt lokale og internationale NGO’er. Programmet hedder Rule of Law and Security (ROLS).\nROLS forsøger at udvikle Somalilands retsvæsen ved at indføre lovgivning i tråd med menneskerettigheder og ligestilling. Samtidig efteruddanner ROLS dommere og advokater samt forsøger at indføre rehabilitering af fanger i fængslerne.\nEt af initiativerne for at fremme ligestillingen sker gennem uddannelse af kvindelige betjente. De første kvinder blev uddannet i 2005. I dag er der 130 kvindelige betjente i korpset, og der kommer hvert år 40-50 nye til.\nDanida støttede fra 2004 - 2007 ROLS-programmet med 20 mio. kroner. De næste to år vil bidraget stige til at være på 10 mio. kroner om året.\nForuden Danmark støttes ROLS af EU-kommissionen, Storbritannien, Sverige og Norge. I midten af februar offentliggjorde UNDP, at budgettet for 2008 bliver fordoblet i forhold til 2007. ROLS er et af tre programmer, som vil nyde godt af de mange ekstra ressourcer.\nKilde: UNDP, Danida\nSomalilands første kvindelige politileder kæmpede som kun ni-årig i den somaliske borgerkrig. Med et hårdt ydre og et følsomt indre går Khadra Hadan forrest i kampen for ligestilling.\nTekst og foto: Jakob Sorgenfri Kjær og Peter Krogh Andersen, Hargeisa, Somaliland\nDe fleste kvinder i Somaliland nægter at give hånd til mænd, når de hilser på dem.\nMen Khadra Hadan er ikke, som de somaliske kvinder er flest. Ved indgangen til Hargeisas centrale politistation hilser hun på sine mandlige kolleger ved at klaske sin håndflade sammen med deres i et opsigtsvækkende smæld.\nPå stationen i hovedstaden har hun haft sit kontor, siden hun for et års tid siden blev udnævnt til Somalilands første og indtil videre eneste kvindelige politiofficer. Hun leder 24 kvindelige betjente, der hver dag behandler sager om krænkelser af kvinder og børn.\nBåde Khadra Hadan og hendes kvindelige kolleger deler vandene i Somaliland, hvor mænd og kvinder traditionelt er skarpt adskilt.\n– Befolkningen tager meget forskelligt imod os. Nogles reaktion er, at vi gør noget godt for vores land. Andre synes ikke, at politiarbejde er noget for kvinder, siger Khadra Hadan, hvis sorte tørklæde stikker ud under den blå baret på hendes hoved.\nBetjente maskingevær under krigen\nSelv har Khadra Hadan ingen problemer med at arbejde side om side med mænd. Hun var ni år gammel og forældreløs, da hendes onkel tog hende med ind i Somalilands oprørshær,\nSomali National Movement, da borgerkrigen brød ud i 1988. I begyndelsen vogtede onklen over hende i de forskellige krigszoner. Men snart fik hun ansvaret for at maje fjenden ned med et maskingevær på ladet af en Toyota pickup truck.\nDa det flygtede folk begyndte at vende tilbage, efter freden kom til Somaliland i begyndelsen af halvfemserne, var der intet politikorps. Først i 1997 blev politistationen i Hargeisa genoprettet, og Khadra Hadan blev – via sit virke i oprørshæren – ansat som sikkerhedsvagt i lufthavnen med ansvar for at visitere passagerer og opkræve lufthavnsskatter.\nMed sin store erfaring var hun derfor et naturligt valg, da FN’s Udviklingsprogram (UNDP) skulle finde en rollemodel for at lokke flere kvinder ind i Somalilands politikorps.\nKhadra Hadan selv lægger ikke skjul på, at hendes primære drivkraft er kærligheden til fædrelandet. Med en løn på 30 dollars (155 kroner) om måneden, føler hun, at hun arbejder frivilligt, ligesom kvinderne på stationen stadig ligger nederst i hierarkiet.\n– Problemet er, at vi godt må indlede en sag, men vi må ikke fuldføre den. Mænd overtager alle sager, og jeg vil gerne have, at der er kvinder hele vejen op i systemet, siger politiofficeren.\nDigter med chefdrømme\nPå hendes venstre hånd er en markant sølvring, som ivrigt bliver rystet rundt i lokalet, når hun fortæller. I en alder af 28 er hun dog ugift, hvilket er meget usædvanligt i Somaliland, hvor de fleste kvinder på hendes alder har født adskillige børn. Men selv om Khadra Hadan er karrieremenneske, er hun stadig kvinde med stort K. Det kommer til udtryk i hendes fritid, hvor hun skriver digte og er aktiv i den lokale teatergruppe. Og det sjældne miks mellem at være feminin og frygtløs, gør hende tydeligt stolt.\n– Før var kvinder uvidende i samfundet.\nNu ved jeg, hvad der foregår, hvis der er nye love, og jeg tager del i vigtige beslutninger. Nationen har nu fået øjnene op for, hvad kvinder kan, siger Somalilands første kvindelige politileder.\nAmbitionen stopper ikke på et af stationens mindre chefkontorer. Khadra Hadan har en drøm om at blive chef for hele Hargeisas centrale politistation. Selv om hun ved, det har meget lange udsigter i det islamiske Somaliland, fungerer drømmen som en motor for hende hver eneste dag.\nBefolkningen tager meget forskelligt imod os. Nogles reaktion er, at vi gør noget godt for vores land. Andre synes ikke, at politiarbejde er noget for kvinder.\nKhadra Hadan, politibetjent\n– Jeg ved ikke, hvornår min drøm kan gå i opfyldelse. Men så længe jeg har den drøm og arbejder hen imod den, har jeg det godt, siger Khadra Hadan.\nKhadra Hadan er leder for 24 kvindelige betjente, og er ikke bange for at sige, hvad målet er: Hun vil være chef for Hargeisas centrale politistation.\nFor 40 år siden åbnede Carlsberg sit første bryggeri uden for Danmark – i det fattige Malawi. Det, der startede som en blanding af bistand og business, er i dag en forrygende erhvervssucces med en markedsandel på 97 procent. Der lyder dog også kritik: Vi skal ikke bruge udviklingsmidler på at lære afrikanerne at drikke øl.\nTekst og fotos: Jeppe Villadsen, Blantyre\nI 2002 formulerede Carlsberg Malawi en hiv/aids-politik for sine 1.500 ansatte. Herefter får alle medarbejdere samt deres ægtefæller og børn gratis medicin og hospitalshjælp, hvis de testet hiv-positive. Carlsberg har oprettet klinikker til at teste og udlevere medicin.\nHvis du også gik og troede, at Carlsberg var ’Vores øl’, er det, fordi du ikke har været i Malawi i det sydlige Afrika. Her er Carlsberg ikke vores, men alles øl. 97 procent af alle solgte flaskeøl er prydet af en Carlsberg-etikette. Det er mere end noget andet sted i verden.\nBroer, huse, biler, skilte er malet i den velkendte grønne farve – overalt ser man Carlsbergs flaskegrønne reklamer. Malawi er Carlsberg-land, kun rivaliseret af den afrikanske mobiltelefon-mastodont Celtel.\nCarlsbergs indtog i Malawi er både et eksotisk dansk erhvervseventyr og et succesfuldt stykke dansk bistandshistorie fra udviklingsbistandens barndom. Det var den daværende danske udenrigsminister Per Hækkerup (S),\nder under et besøg i Malawi i 1966 fik idéen til at åbne et bryggeri i landet. Efter sigende i ærgrelse over ikke at kunne få andet lokalproduceret øl end grumset hjemmebryg. Han foreslog Bryggeriforeningen, at den etablerede et samarbejde med Malawi, der to år tidligere var blevet selvstændigt.\nBanda (tidligere præsident i Malawi, red.) sagde til befolkningen, at det her er virksomheden, vi skal støtte, og Carlsberg er den øl, vi skal drikke.\nMarketingschef Elias Imaan\nDet endte med en aftale mellem Malawis regering, det statsejede Malawi Development Corporation, der foranstalter industri- og landbrugsprojekter, og Carlsberg-bryggerierne om et dansk statslån på 15 mio. kroner til at etablere Carlsberg Malawi Brewery Limited. Foruden statslånet skød Carlsberg selv penge i byggeriet og blev hovedaktionær, mens Malawi Development Corporation fik den anden store aktiepost med kapital fra det danske statslån.\nDet er et af de første eksempler på, at danske statslånsmidler har formidlet en større dansk erhvervsinvestering i et udviklingsland.\nDen udviklingspolitiske tanke bag var, at et malawisk bryggeri ville spare landet for valuta til at importere udenlandsk, fortrinsvis sydafrikansk, øl, og samtidig give skatteindtægter til den unge nation. Aftalen sikrede samtidig, at en stor del af statslånet ville blive brugt til at købe danskproducerede maskiner.\nIndviet af præsidenten\nI 1968 stod bryggeriet klar som Carlsbergs første overhovedet uden for Danmark og den dag i dag virksomhedens eneste bryggeri i Afrika.\n– Hele landet fulgte med, da det nye bryggeri blev åbnet. Det blev indviet af præsident Hastings Kamuzu Banda og satte landet på den anden ende. Alle ville smage den nye øl, fortæller bryggeriets marketingschef Elias Imaan.\nUdvikling møder ham i Carlsberg Malawi Brewerys hovedkontor i et palmebegroet industrikvarter i udkanten af Malawis kommercielle hovedby, Blantyre.\n– Præsident Banda sagde til befolkningen, at det her er virksomheden, vi skal støtte, og Carlsberg er den øl, vi skal drikke.\nSiden er det bare vokset og vokset for Carlsberg. I dag sidder bryggeriet foruden næsten al salg af flaskeøl også på tapningen af Coca-Cola og Fanta i Malawi, og har indgået partnerskab med landets førende spiritusfremstiller, Malawi Distilleries. Hertil kommer en stor produktion af vand og læskedrikke.\nFrem til nu har bryggeriet kun produceret til salg i Malawi, men man planlægger ifølge Elias Imaan at starte eksport til lande som Mozambique, Zambia, Sydafrika, Botswana og Zimbabwe.\nMarkedsandelen på 97 procent af ølsalget dækker den såkaldte clearbeer – klarøl, der svarer til den øl, vi kender herhjemme. Mange malawiere må dog af økonomiske grunde ty til den billigere Chibuku-øl – Chibuku Shake Shake, som den kaldes – der fås i papkartoner, der skal omrystes, eller i små poser, som man selv rører op i vand. Det er en grynet, yoghurt-lignende substans, der er produceret på majs og gær.\nMed en pris på ca. to kroner for en Carlsberg-øl er det sandsynligvis den billigste Carlsberg, du kan købe noget sted i verden, og det er stadig præcis det samme produkt.\nBryggeriet i Blantyre har overlevet turbulente tider, og til trods for tørke, brændstofmangel, økonomiske kriser, politiske omvæltninger, en lunefuld skatte- og afgiftspoliti og et kundeunderlag af verdens allerfattigste, er det alligevel blevet en sund forretning.\nElias Imaan forklarer succesen med tre ting: bryggeriets størrelse, en effektiv markedsføring og ikke mindst lave priser.\n– Det vigtigste har været at sørge for, at produktet er til at betale for almindelige mennesker, ellers overlever man ikke. Og det er lykkedes for os, for med en pris på ca. to kroner for en Carlsberg-øl er det sandsynligvis den billigste Carlsberg, du kan købe noget sted i verden, og det er stadig præcis det samme produkt, siger Elias Imaan.\nVi opererer i en økonomi, hvor BNI pr. indbygger kun er 170 dollars. Så du er nødt til at levere et produkt, som forbrugeren ser som en nødvendighed i sit liv, ellers bliver dit marked for lille. Vi har overlevet ved at gøre Carlsberg til et nødvendigt produkt.\n– Desuden skyldes succesen, at vi har været alene på markedet, så vi har kunnet udnytte vores størrelse. Fx når der har været problemer i banksystemet, har vi fået prioritet, fordi vi forsyner hele Malawi med drikkevarer, ligesom vi politisk er blevet beskyttet, blandt andet ved ikke at skulle betale afgifter af en række af vores råvarer og maskineri mv.\nEndelig har årtiers massiv markedsføring gjort Carlsberg til landets bedst kendte virksomhed. Med kampagner, der målrettet har koblet Carlsberg sammen med landets vigtigste kendetegn – Malawi-søen, Mulanje-bjerget og den venlige befolkning – er det ikke blot lykkedes at gøre Carlsberg til en populær nationaløl, men nærmest til et nationalsymbol på linje med søen og bjerget.\nElias Imaan fortæller ivrigt om virksomhedens mange reklamekampagner, især knyttet til sport og musik. Carlsberg har i en årrække været sponsor af den nationale fodboldturnering, der blev til Carlsberg Cup og endda fik sit eget Carlsberg-trofæ.\nI 40 år har Carlsberg gjort det lille, grønne land endnu grønnere.\n– Vi har sørget for at knytte turneringen sammen med vores øvrige kampagner, så vi fx tilbyder happy hour på barerne, når der er særligt vigtige kampe. Og vi har lavet events som at flyve finalisterne ind på station med helikopter forud for kampen, mens trofæet blev overrakt af Miss Malawi. Folk blev ællevilde!\nVirksomheden sponsorerer også andre sportsgrene, fx dart, ligesom en Carlsberg golfturnering er på vej.\nPå musiksiden har Carlsberg vakt enorm opmærksomhed med de såkaldte Carlsberg Bashes, hvor en hel gade bliver lukket af, og folk inviteres til at feste, høre musik og drikke Carlsberg hele natten. I påsken, som er en vigtig højtid i Malawi, flyttede Carlsberg festen til stranden ved Malawi-søen til en weekend med openair diskotek og bands.\n– 20.000 mennesker samlede sig ved søen, og de drak ikke kun øl, men spillede basketball, volleyball og tennis. Det var en fantastisk weekend, ren og skær sjov hele vejen i gennem, siger Elias Imaan.\nI den mere alvorlige ende står Carlsberg bag økonomisk støtte til miljøprojekter, skoler og hospitaler. For nogle år tilbage afholdtes den succesfulde ’Give a Guy a Green’-kampagne, hvor en del af profitten for øllerne gik til at plante træer.\nElefanten var for stærk\nVirksomhedens mest succesfulde kampagne til dato gav folk mulighed for at vinde støtte til at starte deres egen virksomhed inklusive et halvt års løn. Det eneste, de behøvede, var at drikke Carlsberg og bagefter sende kapsler fra tre øl til bryggeriet, som trak lod blandt de tusindvis af kapsler. I den første periode kampagnen kørte, voksede salget af Carlsberg med 39 procent, hvilket er en rekord. Året efter gentog de kampagnen, og salget steg med yderligere 11 procent.\n– Vi kørte kampagnen gennem to år, og alligevel voksede salget også det andet år. Fantastisk arbejde! jubler Elias Imaan.\nDet hele handler om at gøre Carlsberg til ’et nødvendigt produkt’ for almindelige malawiere, forklarer han. De eneste virksomheder, der overlever i en økonomi så elendig som den malawiske, er dem, der formår at få det store flertal overbevist om, at netop deres produkt er en uomgængelig nødvendighed.\n– Vi opererer i en økonomi, hvor BNI pr. indbygger kun er 170 dollars. Folks disponible indkomst er så presset, at forbrugeren –inden han laver noget som helst indkøb – nøje overvejer det som en investering. Så du er nødt til at levere et produkt, som forbrugeren ser som en nødvendighed i sit liv, ellers bliver dit marked for lille. Vi har overlevet ved at gøre Carlsberg til et nødvendigt produkt, siger han.\nKun et enkelt fremstød er gået mindre godt. Da Elefantøllen blev lanceret i 1977, måtte bryggeriet trække den tilbage to år senere efter massive folkelige protester. Den blev offer for sin egen succes.\nAlkohol har en enorm indvirkning på et samfund, der som Malawi ikke har nogen modstandskraft – landet ligger fuldstændig åbent for kapitalinteresser som Carlsberg.\nJohan Damgaard Jensen, Alkoholpolitisk Landsråd.\n– Da den blev lanceret, var den så stærk, at når mændene forlod hjemmet for at drikke øl, vendte de alt for fulde tilbage. Det udløste store problemer i mange familier, og især kvinderne gik imod øllen og klagede over, at mændene ikke duede til noget derhjemme. Så efter et par år valgte vi at trække den tilbage.\nKritik af ’grøn bistand’\nLige nu kører en kampagne, der har forvandlet ølkapslerne til lodsedler. Under kapslen kan man se, om man er den heldige vinder af en af de kontante pengepræmier: otte hovedpræmier på hver 500.000 kwacha (ca. 18.500 danske kr.) og 1.200 præmier på 10.000 kwacha (ca. 370 kr.).\nMen netop den massive markedsføring møder også kritik. Johan Damgaard Jensen, der er generalsekretær i Alkoholpolitisk Landsråd, mener ikke, at udviklingsbistand og alkoholproduktion er et godt makkerpar.\n– Det er en forhindring for at udvikle landet snarere end det modsatte. Alkohol har en enorm indvirkning på et samfund, der som Malawi ikke har nogen modstandskraft – landet ligger fuldstændig åbent for kapitalinteresser som Carlsberg. Det har ingen modstandskraft for det tryk, som en meget frembrusende alkoholindustri har, siger Johan Damgaard Jensen.\nCARLSBERG I MALAWI\nCarlsberg Malawi Brewery åbnede d. 14. oktober 1968.\nBryggeriet startede med at fremstille den almindelige grønne Carlsberg-pilsner, så fulgte Special Brew, Carlsberg Brown, en Stout og en light-øl. Den grønne er stadig den mest populære med 60-65 procent af salget.\nBryggeriet producerer 300.000 hektoliter, dvs. ca. fire millioner flasker øl om året.\nHan peger på, at tv-reklamerne med præmieudtrækninger og endeløse række af unge, der fester svingende med ølflasker, næppe kunne stå i større kontrast til landbylivets hverdag og den daglige kamp for at overleve.\n– Når købekraften vokser, er det jo ikke øl, de har brug for at købe, men veje, lægepersonale, strøm mv., men der er en industri, der er parat til at komme først.\n“Når købekraften vokser, er det jo ikke øl, de har brug for at købe, lægepersonale, strøm er en industri, der er komme først.\nJohan Damgaard Jensen\nPå det dansk-afrikanske bryggeri er det dog helt andre mere konkrete spørgsmål, der sætter en bremse på produktionen og ønsket om at udvide. For trods 40 år i Malawi er det stadig kun selve brygningen, der er ’made in Malawi’ – alt andet importeres udefra: Flaskerne kommer fra Egypten, Tanzania og Kenya, kapslerne produceres i Kenya hos en ekstern fabrikant, og malten, som er hovedbestanddelen i øllen, må skibes ned fra Danmark på en sejltur, der tager 60-80 dage.\nDet er svært at sætte ny produktion i gang i Malawi, fortæller Karsten Bech, der er finansdirektør i Carlsberg Malawi Brewery.\n– Al industriel produktion er vanskelig i Malawi, fordi det er svært at få råvarer, det er svært at få reservedele til maskinerne, og det er svært at skaffe veluddannede folk til at løse opgaverne. Det kniber også med initiativ og nogle, der vil investere i det. Alt er bare kompliceret at gøre i Malawi, siger Karsten Bech.\nJeppe Villadsen er freelancejournalist med speciale i Afrika jeppe@villadsen.as\nDen store fortælling om dansk bistand, ’Idealer og realiteter’, blev anmeldt i forrige nummer af Udvikling. En af aktørerne gennem flere årtier, Klaus Winkel, giver bogen denne kommentar med på vejen.\nDet var med nogen bekymring, at jeg som gammel Danida-medarbejder åbnede ’Idealer og realiteter’ om dansk udviklingspolitiks historie. Kunne de fire mere eller mindre udenforstående på meningsfuld måde sammenfatte og fortolke den enorme informationsmængde og mangfoldighed, som emnet repræsenterer. Det kunne de, i dén grad og i en sproglig flot form.\nDen stillede opgave drejede sig om udviklingspolitik, og det er da også politikken snarere end praksisen, der er blevet – fremragende – behandlet. Dette er således ikke hele historien om dansk udviklingsbistand. Til gode har vi stadig meget af det, der handler om udviklingen i Danidas evne til at omsætte politikken til konkrete aktiviteter. Der skrives om den stigende – og derefter faldende – professionalisering, men meget lidt om, hvad den indebar og hvilke konsekvenser, den havde. Det vigtige værktøj ’logical framework analyser’ er lige akkurat nævnt, men er ikke forklaret, og hele det begrebs- og metodeapparat, som bistandspraktikerne efterhånden tilegnede sig, er kun sparsomt berørt.\nJeg savner også flere, repræsentative, eksempler på konkrete aktiviteter, som kunne belyse udviklingen i bistandens operationalisering. De tidlige aktiviteter er beskrevet i detaljer, undervisningshospitalet i Korea således over fire sider, men bortset fra især Noakhali-projektet i Bangladesh nøjes forfatternes stort set med at give glimt af det, den bilaterale bistand til syvende og sidst handler om.\nJeg erkender, at jeg er forudindtaget, men forfatterne burde måske have omtalt indledningen i 1982, hvor der skete en systematisk evaluering af aktiviteterne. Det fik en række væsentlige konsekvenser for ikke blot praksis, men også politik, herunder ikke mindst beslutningen om at afvikle statslånene og, i forbindelse hermed, at reducere antallet af samarbejdslande. Der er i øvrigt heller ikke noget om nyere tiders relativt store støtte til u-landsforskningen (bortset fra Center for Udviklingsforskning, under 10 pct. af forskningsmidlerne) herunder forskningssamarbejdet, og hvad det betød blandt andet for at engagere den danske forskningsverden bredt i bistandsarbejdet.\nI betragtning af bogens grundighed på det bistandspolitiske område kan det undre, at den første femårsplan (1968/69-1972/73) kun er nævnt i forbifarten, for den var skelsættende. Ikke blot førte den til opfyldelsen af det første 1 procentmål (samlede statslige og private overførsler som andel af nettonationalindkomsten). Den fastlagde også den nogenlunde ligelige fordeling mellem multi- og bilateral bistand og – inden for den bilaterale bistand – mellem gaver og lån. En opdeling som skulle holde i henholdsvis næsten 40 og\n20 år. Arkitekten bag var H.E. Kastoft – nok den bedste bistandschef, vi har haft, og hvem bogen ikke yder retfærdighed. Kastoft var også en hovedkraft bag den ligeledes skelsættende ’Røde betænkning’ fra 1970, som forfatterne burde have set lidt nærmere på.\nDanida burde være direktorat\nI den ellers gode fremstilling af bistandsadministrationens vilkår i Udenrigsministeriet kunne forfatterne godt have reflekteret noget dybere over det problematiske i, at netop dette ministerium, som måske mere end noget andet (bortset fra Statsministeriet) traditionelt har excelleret i ministerbetjening og politisk arbejde i øvrigt, skulle absorbere, hvad der i realiteten er et direktorat, og få det til at ligne et departement. Det problem, som\nhar fået mange lande, herunder Sverige, til at holde funktionen i et direktorat (Sida). Danidas kortvarige liv som selvstændigt departement (af alle dengang fremhævet som det ideelle kompromis) var udtryk for vilje til at indrette organisationen efter opgaven. Overgangen til sektor- og budgetstøtte drejede sig i nogen grad om at indrette opgaven, så den passede til det, som et Udenrigsministerium og dets generalister er bedst til. Så var der ikke behov for så mange af de fodformede bistandseksperter. Udenrigsministeriets ledelse har altid haft skarpt blik for de muligheder for ministeriet som institution, der ligger i at have rådighed over en så kolossal ressource som Danida. Afvejningen mellem ministeriets øvrige interesser og bistandens interesser er ikke nødvendigvis faldet ud til fordel for sidstnævnte.\nBogen har efter min mening meget få egentlige skønhedsfejl. En skal dog nævnes, anvendelsen af den skrækkelige pleonasme ’bi-standshjælp’. Ærgerligt for et så autoritativt værk. Men alt i alt: det er imponerende godt gået.\nKlaus Winkel er tidligere chef for Danidas kontor for evaluering, forskning og dokumentation.\nAntologien Udviklingsteologi er et sindbillede på, at der er lang vej endnu inden en dialog mellem teologi og udviklingsforskningen til gavn for verdens fattige.\nEn ældre etiopisk præst studerer de hellige skrifter. Hvordan spiller religionen sammen med udvikling af samfundet? Foto: Frances Linzee Gordon/Polfoto.\nHensigten med antologien Udviklingsteologi er i følge bogens redaktør, Lene Sjørup, at tage de første skridt hen imod en dialog mellem teologien og udviklingsforskningen herhjemme.\nInitiativet er nyt og nødvendigt. Selvom kristne organisationer var de første til at gøre opmærksomme på, at vi har en humanitær forpligtelse over for den tredje verden, har udviklingsforskningen traditionelt haft som stiltiende forudsætning, at religion nok forsvinder netop med udvikling og fremskridt.\nPå den anden side har teologerne været for hårdt bundet op på tro og dogmatik – synd, frelse og Vorherre. Spørgsmålet er nu, hvordan begge fløje får øjnene op for, at en krydsbestøvning af det to discipliner vil resultere i et helt nyt og effektivt redskab – et redskab, der åbner for en konstruktiv og slagkraftig udviklingsstrategi, og som balancerer elegant mellem det sekulære og konfessionelle.\nLangt de fleste forfattere i antologien har en religionsfaglig forudsætning for at byde ind på emnet. De fleste af dem skriver fremragende overbliksartikler om vigtige og relevante tendenser inden for teologi og udviklingsbistand i dag.\nReligion skaber ikke krige\nFor eksempel kortlægger cand. theol. og ph.d. Lene Sjørup selv skarpsindigt de blinde vinkler og barrierer inden for teologi og udviklingsforskning.\nLektor Peter Lodberg viser kort og godt, hvordan Verdensbanken og FN-systemet har fået mere opmærksomhed på religion efter 9/11. Det udfordrer kirkerne og de religiøse udviklingsorganisationer til at reflektere over deres arbejde og teologien i dag.\nSamme lige linje tegner Christian Balslev-Olsen. Med afsæt i egne erfaringer fra Sydafrika, Somalia og sjællandske Osted, viser han, hvordan forestillingen om religion som årsag til konflikter og krig i bedste fald er forkert – i værste fald farlig. For at forstå relationen mellem stater og folk må man forstå, hvad religion er, og hvordan den fungerer, lokker Balslev-Olsen.\nHan har helt ret. Religion i dag har massiv betydning for samfundets forandringer – måske særligt i den Tredje Verden. Samtidig er der behov for folkelig forankring og vilje til engagement i forhold til langsigtet udvikling, og her kan religion være en løftestang, som Knud Vilby pointerer i sin artikel. Her er perspektiverne i udviklings- og bistandsverdenen konkrete og nærværende.\nMen antologien tipper, og bliver en noget introvert teologisk sag.\nDet er uklart, hvordan en lang kritik af den katolske kirkes afvisning af antikonception helt konkret vil sætte varige aftryk i en udviklingsfaglig sammenhæng. Cand. theol. Johanne Stubbe Teglbjærg er eksklusiv teologisk i sin analyse af forskellige teologiske opfattelser af døden, som udviklingen netop skal udvikle væk fra.\nPå den måde insisterer antologien i flere omgange på at henvende sig til en snæver målgruppe af religionsfaglige feinschmeckere som kommende ph.d.-studerende og elite-teologer, og den gode intention – at invitere til dialog mellem de to forskningsområder – bliver mildest talt sløret.\nDen uklare alliance træder tydeligt frem når udviklingsforskerne kommer på banen i bogens sidste del, og famlende nævner religion i udviklingssammenhæng. Antologien er dermed selve sindsbilledet på, at der er lang vej endnu inden samtalen flyder ubesværet mellem de to discipliner til gavn for verdens fattige.\nAnna Mogensen er cand. mag. og freelancejournalist.\nUdviklingsteologi – Den Tredje Verden og teologi i dag, Lene Sjørup (red.) Syddansk Universitetsforlag 227 sider - kr.198,-\nGrøn zone: Om få måneder tager 47-årige Mikael Hemniti Winther til Bagdad som nyudnævnt dansk ambassadør.\nAf Marlene Lyhne Sørensen\nFra kontoret på 2. sal er der udsigt over vandet under Knippelsbro i København. Om få måneder er det slut med de indbydende omgivelser. Mikael Hemniti Winther skal fra 1. september være Danmarks nye ambassadør i Bagdad, Irak, og herfra vil der ikke være udsigt til meget andet end støv og tungt bevæbnede soldater.\nAmbitionen om en ambassadørpost har været der, siden han startede i Udenrigsministeriet i 1993. Men det er alt andet end det urolige Mellemøsten, Mikael H. Winther har haft i tankerne. Faktisk gjorde hans hustru, som har thailandsk oprindelse, det klart fra starten af deres ægteskab, at der var to ambassader i verden, hun ikke mente, at han skulle arbejde på. Den ene lå i Kabul, den anden i Bagdad.\nMikael H. Winther var enig. Så da tilbuddet om Bagdad-posten kom sammen med en større ambassadør-rokade, rakte han ikke armene over hovedet i begejstring. Han var først og fremmest forundret. Karrieren var hidtil gået i en stor bue uden om Mellemøsten. Mikael H. Winther startede i Landbrugsministeriet, var forbi UNDP i Manila og efter sin entre i Udenrigsministeriet har han været omkring Hanoi og Bangkok, hvor han blev forfremmet til 1. ambassadesekretær. Det var her han mødte sin nuværende kone, Ratana Hemniti Winther, som er ansat i et privat konsulentfirma.\nSydøstasien kvælte drøm om BMW\nMikael H. Winther gik i 1980’erne på Handelshøjskolen og troede, han skulle være revisor og køre rundt i en kæmpestor BMW. Men så overtalte en ekskæreste ham til at tage med på rygsæksrejse i Sydøstasien. Verden slog benene væk under ham, og han blev klar over, at han ville gå efter en international karriere. Han lavede speciale i international økonomi og udviklingsøkonomi, og da han fik sit første job i Udenrigsministeriet, var det som en åbning til et slaraffenland af muligheder. Hans motivation var og er at gøre en forskel i udviklingslandene. Mikael H. Winther er betaget af at dykke ned i fremmede kulturer. Jo sværere at afkode de er, jo bedre. Han ser sproget som den vigtigste nøgle ind i en ny kultur og har lært vietnamesisk og thailandsk under sine udstationeringer. Sproget giver blandt andet adgang til befolkningens humor, og for Mikael H. Winther er det afgørende vigtigt at kunne grine sammen.\nUdviklingserfaring til Irak\nMikael H. Winther beskrives som en seriøs og fokuseret medarbejder udstyret med en velvoksen humoristisk sans. Desuden har han en stor lidenskab for musik. Blandt forbillederne er Tom Petty og Pink Floyd-stjernen David Gilmore, og i Hanoi dannede han rockbandet The Deputies sammen med souschefen fra den britiske ambassade og et par erfarne vietnamesiske musikere. I dag spiller han elektrisk guitar i ministeriets band, The Globalisers, og guitaren vil være en selvskreven følgesvend på flyet til Bagdad.\nMikael H. Winther har efter sigende en robust personlighed. Han siger selv, at den skyldes opvæksten i et trygt barndomshjem i Brøndby med sine forældre og to søstre. Der skal meget til at gøre ham stresset, og det vil givetvis være en fordel i det urolige Bagdad. Han endte med at sige ja til posten efter at have forhørt sig om sikkerhedsforholdene. Han skal bo i den særligt sikrede ’grønne zone’ – til gengæld vil bevægelsesfriheden og kontakten til lokalbefolkningen være meget begrænset. Kontrakten løber i to år med mulighed for udrejse hver 5-6 uge. Han og hustruen Ratana, som ingen børn har, vil helst gøre tingene sammen, men sådan bliver det ikke denne gang. Hun kan ikke komme med. Det er ganske enkelt for farligt til, at man vil tage ansvaret for familiemedlemmer. Trods farerne så glæder Mikael H. Winther sig til udfordringen. Han håber blandt andet, at hans erfaring med kvalitetssikring af udviklingsprojekter vil være til gavn i det sønderrevne land. I sit stille sind håber han, at opgaven vil bringe ham et skridt nærmere drømmejobbet som ambassadør i et land i Sydøstasien.\nMikael H. Winther er 47 år og nuværende chefkonsulent i Udenrigsministeriets Kvalitetssikringskontor (KVA). Har siden 1998 været ekstern lektor på cand.scient.pol.-studiet på Københavns Universitet.\nMarlene Lyhne Sørensen er freelancejournalist.\nIrene Christiansen, 53, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Agricultural and Rural Development SPS, Phase II i Vietnam med tjenestested i Lao Cai og Lai Chau.\nPeter Kurt Hansen, 47, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Agricultural and Rural Development SPS, Phase II i Vietnam med tjenestested i Hanoi.\nYadav Prasad Khatiwada, 56, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Agricultural and Rural Development SPS, Phase II i Vietnam med tjenestested i Dien Bien.\nUlrich Malisius, 56, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Urban Development and Environmental Management Component i Tanzania med tjenestested i Dar es Salaam.\nEbbe Knud Poulsen, 55, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Agricultural and Rural Development SPS, Phase II i Vietnam med tjenestested i Dak Lak og Dak Nong.\nPer Rasmussen, 51, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Environmental Sector Support Programme i Bolivia med tjenestested i La Paz.\nJohn Van Rijn, 38, er blevet kontraktansat som seniorrådgiver ved Agriculture Sector Programme Support i Bangladesh med tjenestested i Dhaka.\nLiban Holm, 32, er ansat som junior professionel officer (JPO) ved FN’s landmine-tjeneste i USA.\nChristine L. Rasmussen, er ansat som JPO hos UNICEF i Ghana.\nFinn Schleimann, er ansat som seniorrådgiver ved Verdensbanken i USA.\nTine Anbæk, 47, udnævnes pr. 1. december 2008 som ny ambassadør ved ambassaden i Bamako, Mali. Hun kommer fra en stilling som souschef samme sted.\nStig Barlyng, 63, udnævnes pr. 1. september som ny ambassadør i Accra, Ghana. Han kommer fra posten som ambassadør i Kampala, Uganda.\nNathalia Feinberg, 44, udnævnes pr. 1. september til ny ambassadør i Kampala, Uganda. I øjeblikket souschef ved ambassaden i Dhaka.\nMimi Grønbech, 35, er ansat som programkoordinator for Danidas Erhvervssektorprogram i Vietnam. Hun kommer fra en tilsvarende stilling i Ghana.\nAnders Christian Hougård, 53, udnævnes pr. 1. september som ambassadør i Islamabad, Pakistan.\nReimer Reinholdt Nielsen, 62, udnævnes pr. 1. september som ny ambassadør i Kabul, Afghanistan.\nBørge Petersen, 59, udnævnes pr. 1. september som ny ambassadør i Jakarta, Indonesien.\nArnold Skibsted, 58, ambassadør i Riga, Letland hjemkaldes pr. 1. september og udnævnes til menneskerettighedsambassadør.\nSus Ulbæk, 47, udnævnes pr. 1. september som multilateral chef i Udenrigsministeriet.\nAnders Ladekarl, 48, er ansat som ny generalsekretær i Røde Kors. Han kommer fra stillingen som international chef samme sted.\nElna Bruun, 29, udsendes med Læger uden Grænser til et hiv/aids-projekt i Thyolo i Malawi, hvor hun skal uddanne Læger uden Grænsers lokalt ansatte medarbejdere.\nJudith Kyst, 38, er valgt som formand for den nystiftede organisation Dansk Initiativ for Etisk Handel (DIEH). Judith Kyst er generalsekretær for Max Havelaar Danmark.\nBorgerkrigen i Mozambique er slut, men mozambiquernes manglende tillid til hinanden og til landets institutioner, hindrer udviklingen. Krigens modstandere kæmper videre på politisk plan, mens Mozambique stadig dyrker sine helte.\nAf Niels Richter, Maputo\nMozambiques præsident Armando Guebuza vinker til masserne ved hans indsættelsesceremoni i 2005. Han er en af Mozambiques rigeste forretningsmænd. Men nok så vigtigt: Han er veteran fra kampen for uafhængighed af Portugal og kandidat for FRELIMO. Til venstre præsidentfruen. Foto: Ferhat Momade/Scanpix.\n2. februar – Heltenes Dag – og vi står der igen – på Heltenes Plads – i mørke jakkesæt, med sveden haglende af os og militærorkestret der spiller tomgangsrefræn. Så kommer præsidenten – på minuttet – orkestret slår over i en march, og kransen bæres frem med afmålte skridt.\nDen lægges ved mindepladen for de døde helte, der rettes lidt på båndene, nationalsangen lyder, og præsidenten trækker sig tilbage til sin faste plads lidt foran geledderne af politikere, embedsmænd, frihedskæmpere og andre prominente figurer, der står som den ene side i en triangel, hvis anden side er diplomaterne, og tredje er hæren. Solen står endnu lavt og varmer de mørke habitter fra siden. Man drejer sig diskret for at fordele varmen – som kyllinger på et grillspyd.\nSå lyder nationalsangen og en nøje udtænkt operation tager sin begyndelse. Alle i gåsegang – ind i mausoleet, sætte en blomst, rundt til præsidenten og bukke og så tilbage til start. I hundredvis af mennesker. Endnu en militærmarch. Præsidenten taler med pressen og trækker sig tilbage. Det hele afvikles effektivt og med værdighed på 45 minutter. Jakkesættene har fri og flygter fra heden på Heltenes Plads.\nAviser, radio og tv flyder i tiden op til denne dag over med tilkendegivelser og meningsudvekslinger om nationale helte som Eduardo Mondlane, Samora Machel og flere andre. Hvad er en helt? Én der har ladt sit liv for nationen? Men hvorfor er det kun den ene part i borgerkrigen – FRELIMO (oprørsbevægel-sen, der kæmpede mod portugiserne indtil styret brød sammen i 1974 og i ’75 blev erklæret uafhængigt, red.) – hvis helte er begravet på Heltenes Plads? Hvad med hverdagens og gadehjørnets helte, der agerer overfor social uretfærdighed – tæller de med? Og den mangedobbelte verdensmester i løb, Lourdes de Matola? Hvorfor i det hele taget denne enorme interesse for helte?\nDet er engang rammende blevet sagt, at den politiske kamp er en fortsættelse af den væbnede kamp med andre midler. I Mozambique er dette håndgribeligt. Det er de tidligere modstandere fra borgerkrigen, der står overfor hinanden politisk, og en magtdeling er fortsat utænkelig. Vil det fortsætte sådan, eller vil det ændre sig i takt med, at de strukturer, der lå til grund for denne bestemte manifestation af modsætningerne, forandrer sig, og befolkningen får nye muligheder for indflydelse, bl.a. gennem kommunalråd og provinsforsamlinger?\nDen livlige diskussion om helte indgår i den løbende dialog, Mozambique fører med sig selv om sin egen identitet og den retning, udviklingen skal have. Der er her en tendens til, at interessen for hverdagens helte øges på bekostning af frihedsheltene. Det kunne – med udgangspunkt i symboltankegangen –tages som udtryk for, at der blandt mozambiquerne generelt er mindre tvivl om det overordnede projekt – nationens beståen og videre udvikling – men fortsat usikkerhed overfor institutionernes evne til at sikre retfærdighed, lighed og en socialt balanceret fordeling af goderne. Desuden bliver FRELIMO’s monopol på udnævnelse af frihedshelte i stigende grad udfordret. Det politiske parti RENAMO (FRELIMOS modstander under borgerkrigen i 1975-82, red.) har i 2007 brugt sin borgmesterpost i landets anden største by – Beira – til blandt andet at opkalde en plads efter en af bevægelsens frontfigurer fra borgerkrigen. Centralregeringen (FRELIMO) har protesteret med henvisning til, at det er et nationalt anliggende. Borgmesteren står imidlertid fast. Måske et udtryk for at nationen er ved at tegne et mere facetteret billede af sin egen tilblivelse?\nMozambiquerne har været igennem en langvarig borgerkrig med omfattende tab af menneskeliv og ødelæggelse af livsbetingelser. En af de skader, det tager længst tid at oprette, er tabet af tillid – mellem mennesker og i forholdet til samfundets institutioner. En nylig Verdensbankrapport viser, at manglende tillid af mozambiquerne fortsat regnes blandt de væsentligste begrænsninger for udviklingen.\nDet kan måske være svært for en dansker at forstå, især fordi Danmark for nyligt i en sammenlignende undersøgelse blev udpeget som et af de lande i verden, hvor borgerne har mest tillid til hinanden.\nProblemet er ikke desto mindre, at tillid er forudsætning for så meget andet, og at det kræver en ufattelig indsats at genopbygge den. Erindringen om overgreb og opgør lægger stadig en dæmper på risikovilligheden og udadvendtheden inden for familien, landsbyen og erhvervslivet – nødvendige forudsætninger for at begå sig på markedet og i samfundet i øvrigt. Og der er stadig lang vej igen, førend nationale institutioner som det formelle retsvæsen, politiet og den offentlige sektor i sin helhed af befolkningen opfattes som reelt imødekommende. Læg hertil et stort efterslæb indenfor uddannelse og sundhed.\nMozambique arbejder på sagen, men det tager tid, og udfaldet er ikke givet på forhånd. Et indblik i den følelses- og identitetsmæssige side af sagen kan man blandt andet få ved at følge debatten på Heltenes Dag.\nNiels Richter er ambassaderåd ved den danske ambassade i Maputo, Mozambique.\nDenne side er Hele publikationen med grafik til publikationen "Udvikling".