CAPAC » Capac anbefaler: Peter Larsen & Stationen – Utopia\n« Chrissie Hynde pÃ¥ glatis…\nDe gjorde det: Faces gendannelsesshow »\nDen aalborgensiske sangskriver, sanger og musiker Peter Larsen og bandet Stationen har lige udsendt albummet Utopia. Og det er et album, der uden de store falbelader skriver sig direkte ind i den stolte og smukke tradition, vi har i dette land, for dansksproget rock, der har rod i den danske hverdagsvirkelighed og i en umiddelbar kÃ¦rlighed til vores modersmÃ¥l.\nSom fx i titelsangen om manden, der bÃ¦rer pÃ¥ en lÃ¦ngsel efter et sted – et utopia – hvor drÃ¸mmene “blir’, prÃ¦cis som de er” og hvor “det du gir’, kommer hundrede gange tilbage”. Et snapshot af en mand, som der sikkert er mange af derude, med troen pÃ¥ sig selv og med lyst til at kÃ¦mpe for noget bedre end det, den danske virkelighed byder pÃ¥. “Karrieren har Fanden fÃ¥et at tygge pÃ¥”, medens manden bevÃ¦ger sig op pÃ¥ bjerget, hvor der er udsigt til – utopia. Det er en sang, der byder tidsÃ¥nden og den politiske korrekthed midt imod, samtidig med, at den udspringer af den jÃ¦vne hverdags liv.\nOg den ligefremme, mundrette, hverdagssprogsnÃ¦re tekst lÃ¸ftes op af en melodiÃ¸s rock, der trÃ¦kker veksler pÃ¥ den store amerikanske tradition (Springsteen, Dylan og mange flere), hvor hverdagsfortÃ¦llinger bindes op af fÃ¦ngende poprock, der bÃ¥de forlÃ¸ser teksternes budskaber og brÃ¦nder igennem pÃ¥ underholdningsradiostationerne.\nBandet bestÃ¥r bl.a. af den herhjemme navnkundige Per Chr. Frost (12-strenget guitar), Filip Winther (tangenter), Mikkel Riber (bas), Tune Thorhauge (trommer og slagtÃ¸j), Peter Brander (akustisk guitar) og de to velsyngende kordamer Annette Benette Vestergaard og Mowita Erika Jensen. Og sammen skaber de en lyd, der i fylde og klang giver mindelser om de amerikanske forbilleder, nÃ¥r det kÃ¸rer bedst for dem…\nHer er sange om (ikke) at lÃ¦re af livet og kÃ¦rlighedens knubs (“La’ nu vÃ¦r”), om det gamle barndoms- og ungdomskvarter (“Mit gamle kvarter”), om den lokale original lirekassemanden Vagn, om institutionsbarnet Rosa og mere almene sange. Alle skruet sammen som smÃ¥ afrundede noveller, der sammen som perler pÃ¥ en snor tegner et billede af den danske virkelig i dette Ã¥rti.\nAlbummet Utopia er et sÃ¦rdeles vellykket eksempel pÃ¥, at den dansksprogede singer-songwritertradition stadigvÃ¦k har meget at byde pÃ¥. Og pladen burde med sin jordnÃ¦re og ligefremme kunst kunne fÃ¥ fat i sÃ¥vel dem, der er flasket op med Sebastian, Poul Krebs, Niels Hausgaard, Allan Olsen m.fl. og dem, der har holdt sig til den undertiden lidt uglesete dansk(top)poptradition. Hermed varmt anbefalet.\nPeter Larsen & Stationen. Utopia. Udkom d. 4. september\nSkrevet i Musik den 7. september 2015 kl. 12:59


æ 1997, Arne Bentsen. Alle rettigheder forbeholdes. Design og DtP af Bureaukratiet Opdateret: 25. March PDF\næ 1997, Arne Bentsen. Alle rettigheder forbeholdes. Design og DtP af Bureaukratiet Opdateret: 25. March 1997\nDownload "æ 1997, Arne Bentsen. Alle rettigheder forbeholdes. Design og DtP af Bureaukratiet 63 310 310. Opdateret: 25. March 1997"\n1 æ 1997, Arne Bentsen. Alle rettigheder forbeholdes. Design og DtP af Bureaukratiet Opdateret: 25. March 1997\n2 Arne Bentsens forord. Hermed kan jeg prå sentere min oldefader, bygmester Andreas Bentsens ( ) levnedsbeskrivelse i en ny udgave. Formalet er f½rst og fremmest at g½re beskrivelsen tilgå ngelig og i det hele taget at g½re opmå rksom pa materialets eksistens. Grundlaget for nå rvå rende skrift er syv ha ndskrevne og illustrede stilehå fter, som Andreas Bentsen skrev i perioden Af disse har der cirkuleret nogle fotokopier blandt familiemedlemmerne. Men da disse kopier har vå ret upraktiske at handtere og relativt svå re at lå se, har jeg fundet det relevant, ved hjå lp af nutidens skriveredskaber, at g½re disse interessante skrifter mere tilgå ngelige. I f½rste omgang var det min ambition kun at tage mig af den skriftlige side af sagen, men det viste sig snart at en del af det omfattende billedmateriale, ville v å re en uundvå rlighed som illustration. Da jeg efter noget besvå r fik gravet de originale hå fter frem fra Rigsarkivet (hvor de ogsa vil ligge i fremtiden), viste det sig at der h½rte over 300 billeder til. At gengive alle disse, ville v å re arbejdsmå ssigt og ½konomisk uoverkommeligt, derfor har jeg i samarbejde med mine for å ldre, Inger og Sigurd Bentsen, udvalgt de ca. 70 billeder som jeg umiddelbart betragter som de mest interessante. Med hensyn til gengivelsen af teksten, har jeg redigeret s a lidt som overhovedet muligt. Na r det har vå ret n½dvendigt at redigere i det hele taget, har det hovedsageligt v å ret fordi jeg har villet undga at medtage henvisninger til og omtale af billeder samt dokumenter, der ikke er gengivet her. Ang a ende stavningen har jeg bibeholdt den gamle stil, men der findes i originalen eksempler p a at samme ord er stavet forskelligt. Her har jeg fors½gt konsekvent at stave ens. Et eksempel herpa er ordet, straks, som at og til i originalen er stavet strags. Umiddelbart ville man tro at bogstavet a var skrevet som aa, men det er ikke tilfå ldet, og det er blot et enkelt eksempel pa at Andreas Bentsen, ikke mindst p.g.a. af sin h ½jskoletilknytning, var et godt stykke forud for sin tid. Angaende det indholdsmå ssige, opdager man hurtigt at dette skrift, ud over at v å re en livshistorie og en redeg½relse for familiemå ssige forhold, i h½j grad opruller et betydningsfuldt stykke Danmarkshistorie. Hvis man i forvejen kender lidt til Danmarkshistorien fra 1848 til 1. Verdenskrig, vil man finde det pafaldende hvor meget Andreas Bentsens samtid fik indflydelse p a hans liv og virke. Ligesom han til gengå ld, i kraft af sin ildhu og sin store interesse for alt hvad han kom i ber ½ring med, fik en enorm betydning for sine omgivelser, og i mange sammenhå nge bliver eksponent for sin tid. Det er efter min mening dette forhold iså r, der g½r nå rvå rende beskrivelse til så rdeles spå ndende og relevant lå sning. Til sidst ma jeg rette en tak til alle der har hjulpet til med dette projekt. Specielt til mine for å ldre, der har staet til ra dighed med korrekturlå sning og med opklarende oplysninger, og til min gode ven, Peter Funch der har vå ret behjå lpelig med adgang til og vejledning i scanning og overf ½rsel af billeder. Sluttelig tak til Rigsarkivet for udlan af de originale hå fter. Frederiksberg, Juli 1992 Arne Bentsen æ 1997, Arne Bentsen. Alle rettigheder forbeholdes. Opdateret: 25. March 1997\n3 Forfatterens forord. I aret 1893 hen imod den tid da jeg havde opholdt mig i Vallekilde i 25 ar, bad Ernst Trier mig om nogle oplysninger vedr½rende mit levnet, som han vilde bringe i slutningen af Oktober m a ned til dette ars efterarsm½de ved en lille festlighed i anledning af mit komme til Vallekilde i Oktober 1868, men så rlig fordi han havde tå nkt pa at fortså tte sin tidligere udkomne bog "25 ars skolevirksomhed i Vallekilde"; et arbejde han dog ikke na ede at fa fortsat. Jeg havde netop i 1893 om efteraret intet som så rlig optog min tid, og besluttede derfor straks at efterkomme hans ½nske, og tog sa fat pa arbejdet. Jeg fik godt begyndt; idet jeg i nå vnte efterar fik skrevet lidt over 100 kvartsider som jeg kunde l a ne Trier til gennemsyn, f½r omskrevne m½de skulde holdes. Samme ar d½de Ernst Trier d. 29. December 1893, og nu blev der for mig ej tale om forts å ttelse af skriftet fra min ha nd i mange ar, sa det f½rst blev efter, at jeg havde opgivet sa vel min bygmestervirksomhed som mit skolearbejde, og havde overdraget det sidste til min s ½n Ivar, efter forudga ende aftale med folkeh½jskolens forstander Povl Hansen, og hvorefter min s ½n afk½bte mig skolen med bygninger og skolebohave samt ½vrigt tilh½r. Han havde i 3 ar boet i den vestlige del af min beboelseslejlighed, men efter at have afk ½bt mig ejendommen i 1907, i Juni termin, overtog han det hele i Oktober s. a., medens min hustru og jeg efter min s½ster Jensines d½d til sidstnå vnte tid, flyttede fra det gamle sted over p a den anden side af k½revejen til den der liggende ejendom, det lille husmandshus, som jeg efter k ½bet i 1882, da vi skulde have plads til at bygge valgmenighedskirken p a, selv havde beholdt, efter at plads var udlagt til kirke, prå stebolig og rejsestald, medens de ½vrige grunde, som snart efter blev bebyggede, i hovedsagen efterha nden blev afhå ndede, mest efter tidligere indga ede aftaler til de forskellige ejere af disse huse, i det der lå nge havde vå ret trang til byggepladser i folkeh½jskolens nå rhed. Nu var jeg sa heldig at have et hus til ra dighed, som med lidt senere foretagne å ndringer og ombygninger kunde benyttes til vort fremtidige alderdoms opholdssted. Huset havde dog i de mellemliggende ar i h½jeste grad skiftet prå g. Fra at vå re et husmandshus med en stue, en lille forstue med et slags k½kken bagved og en gammeldags skorsten over 3 alen i firkant, benyttedes resten af huset til en t å rskelo (uden bjå lker), hvor min formand havde trå skomager-vå rksted, og ellers til brå ndselsrum, foderlo og stald for k ½er og svin. Jeg havde f½rst taget den forholdsvis store stue i brug som v å rksted, og her blev kirkebå nke, oppe og nede, lavet tillige med trapper m.m. Dog hermed var ogsa trangen til vå rksted forbi. Et arstid havde snedker Jens Lund og hustru bopå l der; et arstid stod huset ledigt; men sa fik lå rer Gravesen bopå l der, og i 1888 fik jeg bygget skolestue til mine b ½rn, og enkelte andre kom med til den skolegang, s a vi fra dette ar fik vor senere friskole grundlagt. Til denne blev der imidlertid bygget nyt i aret Efter selv at vå re kommet til ro i mit nuvå rende hjem her, har jeg sa taget mig for at udvide og omskrive mine f½rste optegnelser, som hermed pa ny trå der frem. Vallekilde 6. Maj Andreas Bentsen æ 1997, Arne Bentsen. Alle rettigheder forbeholdes. Opdateret: 25. March 1997\n5 Optegnelser om mit levnet. Bestemt for mine bå rn. 1. hefte Fra tiden Andreas Bentsen Vor nuvø rende bopø l i Vallekilde. Maj Andreas Bentsen\n6 A r 1839 De 40 ridderes dag (9. Marts) blev jeg f½dt i KvanlÅ se Skole, som ligger 1 1/8 mil s.s.vest for Holbå k, og jeg blev d. 30 Maj s.a. d½bt i Kvanl½se kirke med navnet Andreas Peter efter min faders tidligt afd½de tvillingbroder af samme navn. Min fader var lå rer Georg Philip Bentsen, min moder Ane Kirstine Jensdatter. Kvanlåse skole, grundet i Maj 1806, synet 29. Maj Om det var f½r eller efter at forrygende snefog pa dagen for min f½dsel, at der var "tre sole pa himlen" (to sa kaldte bisole) er jeg usikker pa ; derimod blev der samtidig fortalt, at "madammen" blev l å sset af i en stor snedrive, hvori slå den vå ltede. At jeg efter de solemå rker kom til i mit senere liv at dyrke "meteologien" i 20 ar til stadighed, kan det mulig have v å ret et "varsel" om, hvis ellers solemå rker har nogen betydning. Mine f½rste mindelser knytter sig til min moder, ikke alene i hendes umiddelbare forhold til mig, men så rlig til hendes få rd i hjemmet. Sa ledes kan jeg tidligt mindes hende n a r hun må skede til brygning, satte br½d i ovnen til bagning, syslede med bierne b a de for at fa dem i kuben, na r de havde svå rmet, eller na r hun efter at bierne var "taget op" aftenen pa Bartolumå usdagen (24. August), det vil sige drå bt dem med svovlsyrling, og derefter behandlet honningen med afdrivning og afpresning af vokset, mj½dbrygningen, og sa så rlig hendes brug af spinderokken ba de til uld og h½r; og der har jeg altid beundret hendes h½rspind, det fint spundne garn og den hurtighed hvormed hun tr a dte rokkeladet, medens hun lod den fine trad l½be i tenen, snart ved h½jre og snart ved venstre ha nd. Hun manglede blot den af Sten Stensen Blicher fra Sverige indf½rte rok med 2 tene. Jeg mindes ogsa en af mine f½rste udflugter med hende til vå ver Kristian S½rensen i N½kkentved, hvor jeg fik lov til, mens garnet skulde rendes, at sidde inde pa krydset og k½re rundt, mens garnet lagde sig rundt om "renden". S a mindes jeg ogsa hendes ta rer, ba de da tyve stjal hendes h½rgarn, som var hå ngt til bleg om natten, og en lignende må ngde garn (til ialt 70 alen) fint h½rlå rred, som var sat i vå v hos en vå ver i Mogenstrup, og som brå ndte ved en ildl½s der, uden at hun kunde fa erstatning. Na r hun sad ved rokken eller ved syt½jet, fortalte hun os ofte om sit hjem i Kvanl½se i den nordvestligste af gardene i byen. Hun var f½dt der 1812, de " jomfruers dag", d. 21. Oktober, der i ½vrigt ogsa blev hendes d½dsdag 38 ar efter. Hendes fader, der var 46Ø ar og sognefoged, d½de i 1821 da hun var 9 ar gammel; men de to å ldre br½dre styrede ga rden efter hinanden for moderen. Min moder ma tte dog i tidens skik tage ha nd i med, ogsa i markarbejdet ba de i va r og h½st, selv til arbejde som at k½re harve, str½ m½g og skå re t½rv. En hå ndelse fra dette sidste mindes jeg grant, at hun fortalte mig. Hun var ned p a t½rveskå r i den mose, som la i markens nord½stlige hj½rneskel, halvt pa ga rdens og halvt pa naboens (Thomas Jensens) mark. De spiste midaftensmad samtidig fra begge garde og sad alle i hob ved gå ret. En ung knå gt fra nabogarden, Peder Jensen snakkede med om kå resteri og siger: Na r jeg skal have mig en kå reste, skal det vå re en k½n lille korsklå det½s som sognefogedenkens Ane Kirstine (min moder senere), og i det samme napper han hende om halsen og r½ver et kys fra hende. Hun var imidlertid snar, og langer ham et v å ldigt ½reklask, men hun opirrer ham derved, sa han i arrigskab skyder hende baglå ns ud i en nå rliggende t½rvegrav. Den streg glemte hun aldrig siden. "Tosseper", som hun kaldte ham. Lad mig imidlertid ga tilbage til det tidligste jeg ved om min f½deby KvanlÅ se. Navnet skriver sig sikkert fra ordet Kvann, en plante hvis latinske navn er Angeliqa, af hvilke der findes mindst to arter; den ene hedder Skovkvann og den anden Vandkvann. Rimeligvis har den sidste givet byen navn, da et bå kkkel½b (i min barndom meget st½rre end nu), som kom fra M½rkemose, gik i skellet ved Vinstrup\n7 m½llebakke og Havremarkshusene forbi huset ved m ½llen, hvor der sikkert engang har vå ret vandm½lle, f½r vejrm½llen blev bygget, derfra forbi Blandebjerg i S½ga rdsskellet til byen Kvanl½se, hvor den sakaldte Enghave engang har vå ret en s½ tå t nordvest for kirken. Kirken er oprindelig en kampestenskirke i romansk stil med senere indbyggede gotiske hv å lvinger, over hvilke der endnu pa ydermuren mod nord findes spor af kalkmalerier. Senere er t a rnet, bredt og svå rt, tilbygget, og derefter er skibet forlå nget med to nyere hvå lvingsfag mod ½st, men uden noget egentlig sanghus (kor) eller apsis, som vel oprindelig har v å ret der ogsa. Af gamle ting findes en kampestensd½befond med stor dyb kumme med en tovsnoning p a randen, og over kummen et messingfad (hvori jeg er d½bt, sa vel som min moder). Kirkestolene er meget gamle vist nok fra sidste halvdel af 1500 tallet. Den gamle s å rdeles smukke kirked½r i renå ssancestil nu smukt istandsat, har indskrift "Denne d ½r lod Jep Nielsen g½r, 91". Det er efter datidsskrivema de 1591, hvad der stemmer med d½rens stil og med 1500 tallets skrivebrug. I senere fundne navnelister (matrikelsbeskrivelser fra 1666 og 1690) over Kvannl ½se bymå nd findes navnet "Jep Nielsen" ikke. Desvå rre findes intet arstal pa hans og hustruens gravmå le, en stor nu i korets nordre vå g indmuret gravsten med f½lgende indskrift: "Her ligger begravet å rlig mand Jep Niels½n, som var kirkevå rge til Kvanl½se sogn udi 30 ar og d½de han... med hans kiå re hustrue Anne Lavris Datter, og d½de hun... Sa elskte Gud verden at alle som tro pa ham ikke skal fortabes, men have det evige liv. Joh. 3. Denne sten h½r Jep Niels½n til og hans sande arvinger." Disse sidste har blot fors½mt at lade d½dsdage og arstal herfor indhugge i stenene. Efter slå gtens sagn havde Jep Niels½n haft tre ga rdes jorde, som la med tre og tre agre pa by vangene og var sa ledes en storgard og la ej ½de for trå er, men havde endnu i min barndom, hvor jeg kom hos min morbroder Peder Jensen, som da ejede mors og slå gtens f½degard der havde tilh½rt Jep Niels½n, levning af en st½rre have vest for ga rden med gamle frugttrå er og enkelte store gamle elmetrå er. Hvor tofteporten f½rte ud mod syd i det venstre hj½rne var en lille indelukket få have med vanding for kreaturerne. Byen med sin syd- og nordgaende gade var begrå nset af sine vangeled, og tofterne var indhegnede. Byvangene havde f½lgende navne: I Kvanl½se hed den nordre vang, Skovvangen; her i gennem f½rte Skovvejen fra S½ga rdshuset ad Jå gersholen, den gamle kro. Nykro blev f½rst bygget efter at Holbå k-sor½vejen i 1820 blev optaget som amtsvej, og blev da lagt ved korsvejen t å t nord for Kvanl½se. Den sydvestre Vang til hj½rnet af skolevå nget hed A sevangen og den syd½stre hed Bjerrevang, så rtegnet ved navne som Lodager, Blandebjerg, Strå dermose, Egemose, Hundsmedalen, Harretoren og Havrea s; (det navn er mig ubekendt, men har formentlig givet navn til Havremarken). Af de andre navne pa sognets byvange skal nå vnes, i Holl½se: Refshalevang, S½strupvang og Ruskebjergvang. I Igels½ hed den nordre vang, Kirkevangen, den sydvestre, S ½vangen og den syd½stre, Bjerrevangen, (heri Magles½ og M½rkemosebjerg). I Brorfelde kaldtes vangene for Åsknebjergvangen, Garsedevangen og Bulmevangen (den sidste i syd½st mod skoven og i denne vang, Så llebjerg.\n8 De å ldste minder fra Kvanl½se er kirkens. Den lille kirkeklokke er vist nok fra tiden f½r reformationen; den er st½bt i Kalundborg af en derboende "geter" (gjuter eller gyder). Den store klokke er omst½bt pa 1800 tallet (1). I det sydvestre hj½rne af kirkega rden la i min barndom "klokkerens" hus, som var levning af en gammel lade for tiendekorn med smukt gotisk murvå rk pa gavlen. Nu er huset nedrevet og ny lighus opf½rt. Kvanlåse kirke. Ved at unders½ge de gamle matrikelsb½ger fra Frederik 3. tid (1666) og Christian , ses det, at Kvanl½se By det f½rstnå vnte ar havde 17 ga rde, og efter det sidstnå vnte 18 ga rde; men efter det 1666 ydede "landgilde" var der stor forskel pa ydelserne. 6 ga rde ydede fra 14Ø til 17Ø tnd. hartkorn, 8 ga rde ydede fra 10 til 14 tnd., 1 ydede 6 1/4 tnd. og 3 ydede mellem 3 og 4 tnd. hartkorn. Den st ½rste med 17Ø tnd. gjorde ugedage til S½ga rd (i Vinstrup), og en ga rd med 15Ø tnd. tjente til Vognserup, en pa 4Ø til H½rbygard; to ga rde, en pa 13 3/4 og en pa 16 1/4 tilh½rer Kgl. Mayestå t men er udlagt som ryttergods. I matriklen for 1690 haves to hartkornsfortegnelser for hver g a rd, antydet ved gammelt og ved nyt hartkorn. Det ny hartkorn er det laveste og nedså ttelserne kan vå re fra 1/3 til 1/4 af de opgivne tnd.; st½rst nedså ttelse fa r ga rd nr. 14, tilh½rende kgl. mayestå t med bruger Laurids S½frins½n fra 17Ø til 10 1/8 tnd. Denne ga rd nå vnes som tilforn ½degard. Sidstnå vnte rå kke ga rde i Kvanl½se har i 1690 vå ret meget opsplittede, hvad ejere anga r; disse kaldes pa listen proprietå rer. Ejerne her var f½lgende: 6 ga rde og et hus ejedes af kgl. mayestå t, 4 ga rde og 1 hus af velbarne hr. Christian Skeel til Vinstrup(S½gard); 3 ga rde ejedes af dr. H. Bagge, som senere blev Sjå llands biskop, 2 ga rde var ryttergods; en ga rd har tilh½rt Frydendal; ejer var justitsra d dr. Rasmus Vinding og derefter hans s½n professor Povl Vinding; en gard tilh½rte hr. Korfits Trolle, og en ga rd baron Mourits von Podebusk (2) tillige med et hus. To huse tilh½rte Kvanl½se kirke. Den st½rste ga rd med nyt hartkorn (under Frydendal) havde 10 tnd. 5 skp., den mindste (under dr. Bagge) 2 tnd. 2 skp. Det ses ej om universitetet da har ejet nogen af disse g a rde; men 1 ga rd: Kvanl½se, er dog endnu universitetsgard med arvefå ste. Da 4 af disse ga rde har under 3 tnd. hartkorn og en har under 5 tnd., medens resten har mellem 8 og 11 tnd., ma disse sma ga rde dels vå re lagt sammen, eller en mulig to har vå ret lagt under andre, i det tallet 18, senere i 1804 kun er 14 (3) KvanlÅ se by har derefter med Holbök Slots ladegard haft forskellige ejere, en tid Eriksholm (4), derefter sammen med Aastrup den rige enke fru Kofod. Efter hendes d ½d solgtes Holbå k ladegard med gods i 1838 til cand. jur. Rottb ½l, der senere solgte b½ndergodset. Min moders f½degard kom i 2. halvdel af 1700 tallet i ga rdfå ste til Peder Larsen, min moders morfar. Han var f½dt 1744, var s½n af Lars Nielsen af Snevre (f½dt 1707). Peder Larsen blev gift med gmd. i Marup, Peder Kristiansens datter Kirsten og de blev meget gamle folk (Peder Larsen d ½de 1825); deres eneste datter Karen; min mormoder d½de i 1838 efter at have vå ret enke i 17 ar. Hun var f½dt 1780, blev gift med Jens Pedersen (f½dt 1774) en s½n af gmd. Peder Jensen i Kvanl½se (nuvå rende Lars P. Larsens ga rd) der igen var en s½n af husmand Jens Pedersen i Sdr. Jå rnl½se. Ved at unders½ge kirkebogen for Sdr. Jå rnl½se, hvor de to af mine oldefå dre pa m½drende side er d½bte og konfirmerede,\n9 hedder det sa ledes: "Konfirmeret 1758, s½ndag efter Pa ske d. 2. April: Peder, husmand Jens Pedersens s ½n i Sdr. Jå rnl½se; han lå ser godt i bog (5), har den ganske qateqkismus og Pontoppidans forklaring, kan de 7 Davids poenitentse-psalmer, kan af kirkepsalmer: "I d ½den Jesus blunded", " Jeg raber fast o Herre", "Udi min angst og n½d". Han har et ypperligt hoved og en velsignet oplysning: er 17 ar." "Konfirmeret 1761 Peder (6), Lars Nielsens s½n i Snevre, er 17 ar, har lå st katekismus og forklaring, 3 af Davids og et par af kirke-psalmer, har smuk oplysning, er agtsom, er efter sin alder fornuftig og sindig." Om disse to oldefå dre hed det, at de begge var "troende folk" og meget bibelstå rke. Peder Larsen blev sognefoged, overlevede sin svigers½n i 4 a r (d½de i 1825). Han formanede sine b½rneb½rn til Gudsfrygt og n½jsomhed. Min moder mindes en af hans talemader om det sidste: "Dagene er lange, maltiderne er mange; spar pa syltemå lken b½rn". Gamle Peder Jensen, der var f½dt 1740 og d½de 1832, altsa omtr. 92 ar, fik sa sin å ldste s½n, Jens Pedersen gift med Peder Larsens datter Karen, der var f½dt 1780 og d½de Disse blev min moders forå ldre. Arstallet for deres vielse har jeg ikke kunnet opspore (7), fordi en kirkebog er brå ndt i Nr. Jå rnl½se prå stegard. Det har vå ret lige i begyndelsen af hundredearet, endnu f½r få llesskabet i byen blev ophå vet, da Jens Pedersens navn star pa matrikelkontorets udskiftnings-protokol Han overtog sin svigerfaders bestilling, som sognefoged, da han overtog garden, og han udf½rte ogsa en indhegning af marken for de skels vedkommende, der tilfaldt ham. Tillige satte han jordgå rde hvor den sydlige halvdel af lodden grå nsede til "Skovvejen" og plantede h½jstammede piletrå er langs denne vej pa gå ret, en plantning der stod henimod slutningen af 1800 tallet. For plantning og for udmå rket jordbrug modtog han det kgl. landhusholdnings-selskabs store s½lvbå ger, der tilfaldt hans yngste s½n Kristen Jensen (senere Lille Knapstrup), der kun var Ø ar gl. ved Jens Pedersens d½d I sine yngre dage han vå ret avlskarl hos pastor Reingard (8) i Sdr. Jå rnl½se (som kastede jord pa J.P.'s kiste og har skrevet et mindeskrift vedr ½rende jordfå stelsen), og man sk½nner at han har vå ret afholdt af prå sten. Jens Pedersen efterlod sig tre s½nner og tre d½tre, f½dte sa ledes: Lars Jensen (Svenslettega rd i Sdr. Jå rnl½se), Sidse Marie Jensdatter, gift med Thor Bertelsen, Kvanl ½se; Peder Jensen, overtog f½dega rden, Ane Kirstine Jensdatter (min moder), Kristiane Jensdatter gift med Morten Jespersen (f½rst i N½kkentved, derefter Tudse-Lundega rd og sidst i Kvarml½se); Kristen Jensen, Lille Knapstrup. Min moder blev konfirmeret 1826, og i den tid blev hendes sind (i forbindelse med p a virkning af hendes gamle morfader Peder Larsen) stå rkt optaget af dagen for bekrå ftelsen af hendes dabspagt, en der indvirkede pa hendes hele kristelige liv, og som hun ofte n å vnede for os, hendes b½rn, lige til hendes d½d i 1850, efter langt sygeleje. Som nå vnt forud ma tte pigeb½rnene tage del i al slags arbejde i stald, lade og mark. Efter statsbankerotten og krigen var landet forarmet. Som n å vnt var den daglige kost meget n½jsom: Må lk og gr½d til davre med br½d og spegesild; ost og br½d med h½jst lidt fedt til "halvgaen-middag". Middagsmaden var jo alm. to retter som å rter, ka l, gr½d, suppe og lign. til forret, medens aftensmaden mest bestod i kogt eller stegt salt flå sk(eller r½get), salt fa rek½d, sjå ldnere oksek½d eller lign. Midaftensmaden var oftes syltemå lk (nu snart ukendt): Sur eller tyk må lk, som bliver hensat efter at vallen er afdrevet. Agerbruget stod det da rligt til med i begyndelsen af arhundredet. Na r h½sten var endt, blev "å vret givet op ", det vil sige at kvå get blev sluppet og gik over bygmarkerne hvor det vilde; dette blev ofte vanskeligt for pigerne at finde, na r der skulde malkes. Redskaberne var tarvelige. Gamle Peder Andersen (Trine Jens Tomsens farfar) har fortalt mig, at i hans barndom pl ½jede de med hjulplov og seks hvide heste for en plov. Vognen havde trå akseler med lunstik for, og var der nogen beslag p a hjulene, var det kun skinner, som blev p a s½mmet hjulfå lgene. Gamle Jesper Mortensen har fortalt, at f½r 1820 havde man ikke agestole, men kun rammer med h å ngekroge og hynder over tremmerne, og jeg mindes at have set sadant så de. Hyndet var oftest blat med r½de fryndser og blomster i r½d udsyning.\n10 Senere satte man et dobbelt buestel pa opstandere i rammen (bueagestol), og derefter blev der udstoppet mellem de to ½verste biser og betrukket med lå der (sort). Da hovedlandevejene i nuvå rende K½benhavns Amt blev anlagte (i Frederik 5.'s tid) og lidt senere, blev det n½dvendigt at besla hjulene med skinner. Byens smed var en vigtig person; han vidste oftest mere end andre folk og så rlig alt nyt. Han var i reglen mere velhavende og oplyst end andre i byen, medens b½nderne i det hele var fattige og uvidende. N a r disse skulde have smedet noget, m½dte de med trå kul og jern; dette sidste fik straks mandens bomå rke slaet eller pa skrevet med kridt, og det blev sa staende i smedjen til nå ste gang manden skulde have noget udf½rt. Smeden fik kosten hos den af b½nderne, han smedede for. Efter udskiftninge bragtes dog madkurv med ½l og brå ndevin med fra udflytterga rdene, dog ej ved skoning af hestene, hvor smeden m a tte f½de sig selv. Ved a rene anlagdes hovedlandevejen fra Roskilde gennem Holb å k til Kalundborg. Som "kongerejre" ma tte Kvanl½seb½nder k½re brosten til Holbå k gade og deltage i vejanlå gget ad Kalundborg til med afgravning og opfyldning samt stenl å gning. Omtrent 1820 anlagdes vejen fra Holbå k gennem Kvanl½se til de sydlige k½bstå der. F½r den blev indgr½ftet bestod vejen ofte af spor ved spor i vid udstrå kning (i alen brede). Her lagde man ikke vejlinien ret som ved hovedlandevejene, men b½jede uden om de side steder, hvorfor disse veje, sk ½ndt amtsveje, uafladelig b½jer. Nu blev her vangeledene afskaffet, medens lodsteder dog blev opsatte mange steder ved hegnene for de udskiftede lodder pa byvejene. I Kvanl½se var ga rdene uden hoveri-pligt, men husmå ndene i Havremarken gjorde indtil 1848 hovarbejde til Holbå k ladega rd. Medens Kvanl½se var fri for hoveri, havde Igels½, Brorfelde samt Mogenstrup og Vinstrup noget hovarbejde til T ½ll½sega rd, nemlig at skulle sla og rive h½ i "Tyssingen" ved T½ll½se Nedreskov. Jeg mindes endnu i min barndom at "udrideren" fra T ½ll½se kom og bankede pa oldermandens port i Igels½. Denne ma tte da ud "at tude pa gade" for at kundg½re dette. Tudehornet var der en stor konkylie som spidsen var slaet af, og vi tudede sa gennem hullet i spidsen. Disse byer kaldtes "de fri" i det de ej fra det gamle S½ga rd i Vinstrup, der var sammenlagt med T½ll½segard og Sonnerupga rd ved Vals½ til baroniet "Zeyten", blev ydet andet hoveri. Ved udskiftningen var det gamle S½gard allerede nedlagt; men tå t ved Vinstrup m½lle findes endnu det gamle borgsted i skellet mellem m½llergardens mark og nabolodden mod nord, hvor et gammelt fattighus ligger p a en holm omgivet af eng, som endnu kaldes "S½en". S½ga rds jorder var en tid nedlagt til grå sning for rytterheste, men jeg husker godt at i min barndom (nemlig ) blev der bygget en st ½rre avlsgard, som bå rer navnet S½ga rd, som ligger nordvest for Vinstrup. Her i Kvanl½se oplevede jeg sa ledes min f½rste barndomstid. Sammen med minderne om min moder tegnede sig ogsa tidligt min faders skikkelse. Om morgenen f½r han gik til sin skolegerning, vandrede han udover ga rdspladsen til den tå t forbil½bende landevej, gik et kort stykke op af denne, hvor han kunde overse det derliggende vå nge og st½rstedelen af den mod syd½st liggende skolelod, som la alen der fra med stigning bortefter. Han gik oftest med sin merskumspibe i munden; n a r sa å nderne fra den nå rliggende vanding sa ham, kom hele flokken rappende for at fa deres morgenfoder. De var i de fleste ar alle sammen hvide efter en hvid å lling som blev stammoder til flokken. Disse opholdt sig en stor del af aret i den nå rliggende Skabemose pa nabomarken. Fader fodrede selv å nderne. H½ns holdt han ikke af; de ½delagde haven og marken. Min faders lille agerbrug optog ham meget i hans fritid; for at fa alt drevet efter ½nske, holdt han karl og hest. Han var i dette en foregangsmand i sin skolekreds. Allerede tidligt i min barndom h½rte hans lille jordlod med godt 6 tnd.land agerjord til de bedst drevne der. Omkring ved 1848 begyndte han at dyrke roer, som f ½r var aldeles ukendt. Han optog dette efter at kartoflerne pa grund af den indbrydende sygdom i 1846 og 47 ½delagde al avl af disse. Som han overtog Kvanl½se skole i 1834 med en f½rste h½st af 4 fold byg, havde han i ` 18 fold. Foruden hest havde han altid 4 k½er. Sa stod han i den f½rste tid, jeg kan mindes, midt i det politiske r½re med kravene om en fri forfatning, og som medstifter af Bondevennernes og Holb å k amts kommunalforening, af hvilke den sidste dannedes for at kunne undg a politiske forbud mod at samles. Blade som "Få drelandet", "Den frisindede", "K½benhavnsposten", "Corsaren" og flere, holdtes af at l å se\n11 i selskab mest bestaende af b½nder og skolelå rer. Sjå len i alt dette var skolelå rer Glerup, f½rst pa Our½ og siden pa Tudse Nå s, som blev en af faders nå re venner, og hvem han mest satte pris pa under hele hans politiske få rd, indtil Glerup i 1853 blev smidt ud af bondevennerne, og som blev grunden til at fader vendte sig bort fra at tage aktiv del i politikken. Sin skole passede fader pligttro, men han havde gerne ombyttet denne virksomhed med at have v å ret fri mand som bruger af en bondegard. Alt det forannå vnte f½rte mig tidligt ind i hvad der angik folk og f å dreland; dog var det f½rst i 9 ars alderen at jeg i 1848 fik fuld forstaelse af dette. Nu kom begivenhederne med kraft og fart, og satte sindet i bevå gelse. Kristian 8.'s d½d med pa f½lgende daglig klokkeringning, og s½rgegudstjenste i Kvanl½se kirke pa biså ttelsesdagen, alt dette i forbindelse med samtaler i mit hjem om folkem ½derne i K½benhavns Hippodrom og Kasino, opr½rets udbrud, de uddannede soldaters og rekrutternes indkaldelse, alt matte n½dvendigt abne som en ny verden for mig og udvide opfattelse og forst aelse, der rakte ud over få drelandets grå nser. Jeg begyndte at ane, hvad stormagter som Rusland og England var, for ikke at tale om Tyskland med hvem Danmark snart stod i fuld kamp. S å rlig kan jeg mindes den store offervillighed, der gjorde indtryk p a mig, da b½nderne samledes for at sende kongen heste til krigsf½relsen, da folk talte om at fjenden mulig kunde komme til Sj å lland og at man da ma tte gribe til vaben ligesom Jyderne, da rygtet kom om at de Rendsborg slaverifanger var sluppet l ½s. Dette gav anledning til at der hjemme ved skolen holdtes skiveskydning af l å seselskabets medlemmer. Skiven var et må gtigt stort stykke favnebrå nde, som blev inddelt med kridtstreger og fik en sort plet malet med tjå re. Riflen som brugtes var en jagtriffel, hvis rundkugle blev plastret med klud og talg, og jeg kan mindes at fader var den, der kunde så tte kuglen nå rmest pletten. Det var en udmå rket b½sse- og instrumentmager Niels Vinter i Igels½, som ejede riflen. Fader var i ½vrigt en udmå rket jå ger, som andre satte pris pa at fa med til deres jagter; sjå lden traf det; de vidste at han sk½d lidt pa deres enemå rker, men han selv holdt ikke af vildt. Derimod bestilte pr å stekonen, mdm. Fyhn, hver vinter 4 harer, som han ogsa altid skaffede; undertiden sk½d han dem fra k½kkenvinduet, na r de s½gte havens gr½nka l. Min fader var f½dt i Vedbå k kro 1808, men han havde ofte opholdt sig p a sma bes½g hos sine farforå ldre i Skomagerkroen, hvor hans fader Johan Kristoffer Bentsen var f ½dt, og hvor hans moder ogsa havde haft sit hjemsted i Kr. Sonnerup, t å t derved. Fader kom til at ga i skole i Lille Granl½se hos en gammel nordmand, lå rer Tscherning, hvis prå st var en broder til ham og boede i Asminderup. Her blev fader konfirmeret. I denne by, Asminderup, havde l å reren en jå vnaldrende s½n med fader, Hans P. Hansen (9), med hvem fader jå vnlig omgikkes indtil aret Fader blev 18 ar gammel sendt til Jonstrup seminarium, hvor han fik den s å dvanlige 3 arige uddannelse, og fik sin eksamen i Han var derefter 1 ar hjå lpelå rer hos gamle Tschering i Granl½se, medens dennes s½n endte sin uddannelse, for at overtage sin faders embede som lå rer. Derefter kom fader som hjå lpelå rer til Stedstrup, Kr. Eskildstrup sogn i det syd½stlige hj½rne af Holbå k amt. Jeg ma her fortå lle hvad der blev af senere betydning for ham, da han efter henimod 4 ars forl½b kom til Kvanl½se (en meddelelse jeg f½rst fik efter faders d½d af min gudmoder, Ane Lars's fra Svenslettegarden gift med min å ldste morbroder der pa hendes f½degard). - Da fader den f½rste dag efter sin tilkomst skulde op p a sit loftsvå relse, sagde den gamle lå rer: "Godnat!, dr½m godt, for det ga r i opfyldelse pa nyt sovested!, og dr½m sa om en af vore mange k½nne unge piger her i sognet". Sa dr½mte fader ogsa om en ung pige, som han var vis pa at han nok skulde genkende. - Dog der gik de 4 ar (10), men hende fandt han ikke der i sognet. Det sidste ar han var der, bes½gte han sin barndomsven, nylig nå vnte lå rer H.P.Hansen i Asminderup, som siger til ham: "F½lg med ud hos Jens Kristensen her pa Bymarken, sa kan du der hilse pa min kå reste". Da fader sa hende tå nkte han: Hun er dog ikke nå r sa k½n, som hende jeg dr½mte om den f½rste nat i Stedstrup. Kort efter blev han indbudt til de to unges bryllup der i g a rden - og der sa og genkendte han fra dr½mmen hende, som blev min moder; han dansede med hende, men efter tidens skik talte han ikke nå rmere med den ubekendte unge pige, hvem han i ½vrigt forgå ves s½gte nå rmere oplysninger om, men fik til svar, at fra Asminderup sogn var hun ikke.\n12 Kort tid efter var han i Holbå k, hvor han pludselig ved at ga ind i Bager Jensens ejendom et å rinde, fik hende og hendes broder at se staende i k½bmands H.J. Kofods port i ejendommen ved siden af i Smedelundsgade; men da han hurtig kom tilbage, var de v å k, og han s½gte forgå ves. Dette var slutningen af En dag da fader var gaet ud pa skolelodden, som la op til Gr½nnebjerggardens mark, traf han den dervå rende bruger af ga rden og forvalter (11) for den nye etatsradsinde Kofod, som forudnå vnt ejede Astrup og Holbå k ladega rd, davå rende kaptajn A.F. Jespersen (senere kendt som medlem af den grundlovgivende rigsforsamling). Kaptajn Jespersen siger da til fader: "H ½r Bentsen, det varer jo alt for lå nge f½r den gamle lå rer i Stedstrup d½r. De kan ikke vedblive at ga og vente pa det embede. Nu er Kvanl½se ledigt; tag over og se pa det, hvis De synes om det, skal jeg fa fru Kofod, som har kaldsretten, til at anså tte Dem der". Fader tog derover, syntes godt derom, s½gte embedet i Kvanl½se og blev kaldet dertil. Den 2. Februar, Vor frue dag i v a r 1834 blev fader indsat i Kvanl½se kirke som kirkesanger og lå rer dersteds. Nu skulle han til at skaffe sig en midlertidig bolig, indtil de gamle degnefolk (Steffensens) var fraflyttet og huset gjort rent til en menneskelig bolig (den s a mere ud da som en svinesti). Fader gik nu byens gang i alt hvad der la syd for kirken, men man henviste ham stadig til skomager Nielsens, som var kommet fra Holbå k, og som boede tå t nord for kirken. Da han kom der, sagde de det var umuligt, for de var med deres store b½rneflok alt for mange til at afse en sa dan plads, men der mente man, at ovre i sognefogdens gard, den nordligste i byen, der var b½rnene voksne, og der fik han nok plads. Fader gik s a derhen og gik sa ind i ga rden, som jeg endnu mindes den med den gamle stuelå nge, med bihaven ud for stuerne, som la i vestre ende, og hvor bislaget sk½d sig frem midt for med de to d½re pa dets lille gavlvå g, en lille loftstrappe og en til forstue, og hvor det gr½nmalede stakit skå rmede sa vel for bistaderne som for blomsterne. Han tradte nu ind i den forreste stue; han studsede - for hvem sad der - min senere moder -som han nu for tredje gang m½dte, genkendte. Hun sad der alene og spandt foran sin dragekiste med to messingstager, (som senere gennem hende og hendes yngste datter, min s ½ster Karen, er ga et i arv til min datter Asta pa Seksh½j, H½jby, hvor sagerne nu star i hendes spisestue). Der i ga rden blev forel½big plads for fader i ½verstestuen for den pa f½lgende sommer, og om efteraret flyttede fader og moder, som nu havde fundet hinanden, op i Kvanl ½se skole pa a sen ved Igels½skellet med de sk½nne udsigter. Jeg ma dog i tilslutning til det ovenstaende fortå lle en begivenhed fra nå vnte sommer inden mine forå ldres trolovelse var bleven bekendt: En ga rdmand fra Bredebjerg i Brorfelde, der var blevet enkemand med to d½tre, kommer en dag ridende ind i sognefoged-enkens g a rd. Den nå stå ldste s½n Peder Jensen, som nu styrede ga rden for moderen, tog imod ham, ledte hans hest i stald og b½d ham ind i stuen. Mormoder b½d ham velkommen og han blev bå nket. Han var if½rt snå vre ridebukser, rejsest½vler og kort tr½je, alt med s½lvknapper. Min moder, som da var å ldste datter i huset, matte opvarte med ½l og brå ndevin. Efter ma ltidet rykkede han frem med sin å rinde, at bejle til datteren Ane Kirstine, en henvendelse som denne ma tte hentes ind for, at hun selv kunde give svar derp a. Afslaget blev hende muligvis lettere, eftersom hendes endnu hemmelige f å stemand, den ny "degn" sad tå t ved ovenfor ½verstestuen og kunde h½re samtalen. Forholdet mellem den sidste og Hans Jensen p a Bredebjerg var i adskillige ar derefter k½ligt, men da han dog snart efter blev gift og fik pigeb ½rn, der var jå vnaldrende med mine s½stre, med hvem de var skolekammerater, som blev veninder s a blev alt godt. Jeg kan ikke mindes na r jeg lå rte at stave, men da jeg lå ste rent fik jeg lov til at lå se med de andre skoleb½rn pa tabellerne for den indbyrdes undervisning. S a kan jeg ogsa mindes at foran nå vnte Hans Jensens datter Ane ofte tog mig pa sk½det i skolestuen og tegnede for mig med griffel p a tavle. En anden pige som ogsa var meget å ldre, Lars Olsens steddatter Ane, fra Igels½, holdt jeg ogsa meget af, og jeg var som dreng med til begges bryllup. Det var i den tid man i g a rden blå ste med fire klarinetter, mens brudeparret k½rte for d½ren fra kirken. I Igels½ var min moder sidste gang ude til bryllup i 1849, og hun skulde hjå lpe, na r bruden lagde kransen og tog den sorte hue med guldnakke og galon p a, brudgommen skulde så tte huen pa, men vendte sn½rrebandet i panden. Efter de f½rste brudedanse skulde nu den koneklå dte brud danses af pigelaget og ind i konelaget, hvad skete med megen h ½jtidelighed.\n13 I skolestuen gik alt i min f½rste barndomstid (f½r 1848) efter den indbyrdes undervisningsskik, dog kun i yngste klasse. Ved timens begyndelse stillede hver barn sig op langs v å g, hvor der pa tre sider var et smalt brå dt under loftet med tal pa til 50; hver havde sit nummer. Fader sad p a kateteret med sin dagbog og sin fl½jte (et instrument, som jeg desvå rre senere i min tid fik kastet bort, na r jeg brugte den som signalfl½jte pa vor skydebane i Vallekilde). Nar b½rnene var "rabt op" efter nummer og opstillet i rå kker, hver i sin flok, og til sine tabeller og med sin bihjå lper i spidsen, blev der fl½jtet; flokken travede rundt, hver til sin plads ved de forskellige vå gtabeller. Sa l½b bihjå lperne deres egen omgang, for at forsyne sig med sin pegestok, og snart stavede og lå ste i munden pa hinanden. Jeg kan ej mindes at have stavet ved disse tabeller, men nok at jeg har lå st med pa Nr. 32, som begyndte saledes: "Jeg har fem sanser; mine sanser er syn, h½relse, lugt, smag, og f½lelse". O.s.v. Den indbyrdes undervisning forsvandt nu af sig selv, men l å rebogsremseriet stod endnu i min skoletid i fuldt flor. Balles l å rebog har kostet mig mange tarer. Man forstod ikke "den almindelige fordå rvelse, som var kommen over alle mennesker o.s.v." i "5. kapitel", og der l å ste man og lå ste, iså r henimod timen, da man skulde have traden haspet af. Jeg fik den ofte knå kket eller speget, selv da jeg gik "til prå sten"; dog ofte gik prå sten mig forbi; men nar han spurgte andre og det da kneb dem, sagde han: ja ja, jeg ved hvor jeg kan fa svar pa mit sp½rgsmal! Foruden to å ldre s½stre Johanne Christine f.1835 og Jensine Petra f.1836, havde jeg to yngre s½skende: Karen Katrine f.1841 og Johan Christoffer f Den sidste d½de dog i efteraret Fra den tid havde man ikke adgang til portrå tter, na r undtages oliemalerier. Mine forå ldre fik dog deres billeder malede i aret Min faders fulde navn var: Georg Philip Bentsen og var f½dt i Vedbå k, S½ller½d sogn den 10. Marts Jeg mindes tydeligt alt, hvad der foregik ved udf½relsen af disse to malerier. Maleren var fra K½benhavn, men hans navn har jeg glemt (12) og han har heller ikke sat sit navn eller må rke pa billederne. Han havde forud malet billederne af Gmd. Morten Jespersen, den gang boende i N½kkentved, og han kom derefter til mit hjem for at udf½re ogsa disse to billeder. Jeg iagttog n½je billedernes udf½relse. Min moders fulde navn var Ane Kirstine Jensdatter og var f½dt i Kvanl½se by og sogn den 21. Oktober Georg Phillip Bentsen I skole gik jeg i reglen hver dag, undtagen om efteraret, na r jeg vogtede k½erne pa skolelodden eller i vå nget, eller de to efterar i 1850 og 1852, da karlen og jeg må rglede, den halve lod hver af disse efterar. Karlen huggede må rglet ned, vi lå ssede i få llesskab og k½rte ud. I skolen regnede jeg mest mellem de mindste b½rn; i å ldste klasse fulgte jeg den almindelige undervisning. Sk ½ndt fader skrev smukt, faldt dette mig kun da rligt; derimod bragte jeg det vidt i regning.\n14 Jeg lå ste dog ellers mest uden for skoletiden, hvor jeg idelig udspurgte min fader, som sa ogsa var utrå ttelig til at svare pa mine sp½rgsmal. Selv lå ste han meget, var i lå seforeninger med gode b½ger, iså r naturvidenskabelige. Af disse fik jeg af og til l å st noget, og sa havde skolen en tid en sognebogsamling, skå nket af fru Kofod, (senere flyttet til et andet sogn af hendes gods). I denne bogsamling fandtes blandt andre b½ger en del skrifter udgivet af selskabet til trykkefriheden rette brug og så rlig en del af historisk indhold, og som blev af stor betydning for min historiske viden. Grundlaget for denne fik jeg s å rlig i Mallings "Store og gode handlinger af Danske, Norske og Holstenere". Sa lå ste jeg ogsa Ingemanns historiske romaner og digte. Ane Kirstine Jensdatter Min fader ½nskede at jeg skulle blive s½mand, men det fik jeg ikke lyst til. Ham, som var vokset op fra barn ved Åresund med det daglige mylder af sejlere og kendte deres rigninger ud og ind, l å rte mig tidligt, ved at tegne for mig med griffel pa tavle, hvad de forskellige skibe hed, og hvad master og sejl de f½rte, et kendskab der efter vor navigationslå rers sigende, var st½rre end hos enkelt der havde sejlet den halve jord rundt. Fader taklede for mig en skonnert, hvis skrog var udf ½rt af en t½mmermand, der i sine unge dage havde sejlet, og havde blandt andet v å ret med pa togt til Island, da Frederik 7. i 1834 som prins bes½gte dette. Der fik jeg rigtig sejlenes navn og stillinger bef å stet og lå rte at skelne mellem navne som: jagt, slup, galease, skonnert, brig, barkskib og fuldrigget fregatskib. De mindre fart ½jer sa jeg ofte i Holbå k havn, men pa en lå ngere sejltur kom jeg f½rst i 1895 med kaptajn Hagedorn pa en rejse han indb½d mig til K½benhavn til Sgt. Petersborg og Riga, en forn½jelig rejse (13). F½r min konfirmation var jeg kun en gang i en ba d pa Tuels½ ved Sor½, og var som barn rå d for de store s½ulykker, som jeg lå ste meget om. Min å ldste s½ster, som havde vå ret en del i Vedbå k som barn pa bes½g, svå rmede for s½livet og bad mig om at ma tte sejle med na r jeg fik skib at f½re. Jeg tog det som drilleri og sagde "ja du skal fa lov til at sejle pa slå betov i en gammel trå sko". Sa grå d hun fordi hun ikke var en dreng. Mit få drelands natur, som det fremtradte for mit ½je i min barndoms egn, blev jeg tidlig fortrolig med. Vel savnede jeg gode kort over enkeltheder, s a jeg ej fik alle navne at vide pa bakker og skove, kirker og m½ller, som vi i det fjerne kunde se fra mit f½dested med det halve af synskredsen rundt, tre ` fem mile rundt, men fra det nå rliggende M½rkemosebjerg i sognet kunde man se en kreds af Sjå lland med 6-7 mile rundt fra dette midtpunkt, hvor jeg senere har st aet og talt 63 kirker, og hvor man kan se over Roskilde by til Himmel½v, til Gandl½se og Slagslundes skove pa Frederiksborg amt sa vel som til Jå gerspris og Klinterne ved Frederiksvå rk, gabet mellem R½rvig og Lynå s ud i Kattegat, hele Odsherred fra Egebjerg kirke til Kula s med Vejrh½j, bankerne ved F½llenslev med kirkerne der og syd pa til Stokkebjerg skove, videre Klyvesh½j ved Tiss½, kirkerne i Slagelse ja selv Slots Bjergby med sine bagved liggende kå mpeh½je, Bromme kirke og skovene ved Sor½, Ringsted kirke og Snollelev kirke mellem K½ge og Roskilde. Det var et prå gtigt rundskue, som kunde få ngsle en, og for mig blev det en ualmindelig udvikling for min stedsans, hvorfor jeg altid var ret vendt p a verdenshj½rnerne, og kunde altid finde mig til rette, hvor jeg kom. Her vaktes min lå ngsel efter at se mig om i verden, og fik jeg den allerede noget tilfredsstillet i mine\n15 barndoms ar, skulde den må rkelig nok na langt videre i tiden end jeg turde tå nke og skulde dog med ganske sma midler i min senere levetid rå kke til rejser i Norden til steder som Bergen; Trondhjem, Stiklestad, Uppsala(og herunder Stockholm og G oteborg), Sgt. Petersborg og Riga, Berlin, Dresden, Nu rnberg og Mu nchen i Åst Tyskland; Strasburg, Vornus, Koln og Aachen i Vest Tyskland; Mu nster, Bremen, Hamburg og Lu beck i Nord Tyskland; men ogsa videre syd over gennem Tyrol til Italien med Verona, Venezia, Firence og Rom, med tilbagevejen over Pisa, Genua og Milano, gennem Gothartstunnelen til Svejts, over Viervaldst è tter s½en med Lu zern, ad Zu rich og Reinfaldet ved Schaffhaussen ind i Vesttyskland. Ja nu er alt dette i tidernes l ½b snart blevet mig som et eventyr, som jeg dog ha ber senere at fa lejlighed til her at omtale. Dog af alt lå rte jeg dog at så tte mit sk½nne få dreland h½jest, og jeg lå rte ma ske bedre at kende dette end de fleste, n a r man undtager bissekrå mmere og andre rejsende handelsfolk. Den fri eller om jeg ma sige vilde natur kom jeg tidligt til at elske og kende. I Gr ½ntved overdrev syd½st for M½rkemosebjerg og Magles½ la vist over 100 tnd. land hen til grå sning i må gtige bakker under T½ll½segard. Her var krat, buske, bå r og blomster sa det bugnede, i moserne hvide akander, brudelys og andre sk½nne vandplanter. Her spiste man sig sort indvendig, som udvendig med, i B ½ller, Bj½rnebå r, og mest i lå kre sager som Hindbå r og vilde Jordbå r. Alt dette la indbydende nå sten som et eventyrland, og jeg har ikke i Danmark fundet en egn, hvor fra man bedre kunde slutte sig til et bjerglands udseende. Trods Norges fjeldvidder i deres storsl a ethed, forekom de mig dog noget hjemlige, nar jeg tå nkte pa Gr½ntveds bakker. Nu er herligheden i det store og hele tabt. Niels Vinters enkle men sindrige dobbeltplov har j å vnet de gamle trapper, som kvå gets gang dannede i de stejle skraninger i den faste lerede jord. Trods mange ars drift fra 50'erne til nu, har arbejdet kun l ½nnet sig tarveligt, sa nu bliver det meste tilplantet med granskov. Den gamle natursk ½nhed fa r vi ikke tilbage, men disse bakker har dog givet mig noget af den lå ngsel, som fik form i Bj½rnsons sang og udlå ngsel i: "Skal jeg dog aldrig, aldrig na, over de h½je fjelde". Af så rlig sk½nne steder har jeg i min barndom kun set forholdsvis f a ; til disse h½rer dog Sor½, hvor jeg kom enkelte gange med fader til hans gamle seminariebr ½dre: Lavigne i Ljunge, Povlsen i Pedersborg og H½jer i Slaglille. Det var jo h½jtid at få rdes der mellem s½erne og skovene, samt se den gamle klosterkirke med akademiet og haven. Et andet sted vi rejste til fra hjemmet var en gang i 1846, hvor vi bes½gte min faster Trine i Hjortespring ved Harl½v, og hvor vi derfra k½rte ad Br½nsh½j, N½rrebro og den da grusede Farimagsvej til Tivoli, et sted man havde l å st om: "Og dersom du morer dig darlig pa Rosenlund og Fredsberg, sa kan du ta' ind pa Tivoli, og se om du morer dig der. Tralala". Der var en mand, der spillede med en stor bjå lke pa benene, mens han la pa ryggen; der sa vi en udstoppet krokodille alen lang, Tivoligarden af drenge og h ½rte Lumby spille. Pa vejen ud og hjem sa vi Danmarks f½rste jernvejslinie afstukket: H½je granstå nger med halmvist pa enden. I 1848 var jeg med fader i K½benhavn, k½rte med Morten Jespersen fra N½kkentved med lå s af korn- og f½devarer til Roskilde, men k½rte sa med den nylig a bnede jernvej til K½benhavn. Krigen var nylig udbrudt, alle soldater i felten, hvorfor K ½benhavns borgervå bning gjorde vagttjeneste for kong Frederik 7. pa Kristiansborg og Slotsholm, medens kongens livj å gerkorps gjorde vagttjeneste i Kastellet og p a Toldboden. Der sa vi pa reden de mange kofardiskibe, som vor flade havde kapret fra Tyskerne, og i fladens leje la de gamle blokskibe med Tyske fanger ombord fra Bov og Flensborg. I 1849 foretog vore forå ldre en rejse hjemmefra til H½rsholm (14) (11 mil), hvor vi b½rn var med. Vi k½rte ad Sonnerup, hvor vi boede hos gamle Jens Kristoffersen, min faders morbroder, forbi Ryg a rd, Rye og Hyllinge kirke, gennem Skibby (bedested i kroen), forbi Krogens kirke (hvor lindormen l a, sagde en gammel mand pa vejen) og videre op ad Lyngerup til Frederikssunds f å rge, hvor k½ret½j og folk få rgedes over i en stor trå kfå rge ved et tov, der la två rs over Roskildefjorden. Kommet igennem Frederikssund, hvor det sa kaldte Udesundby endnu la ved kirken og med sine stratå kte huse og ga rde, k½rte vi til Slangerup, hvor vi atter bedede; s a den store smukke kirke, som Kristian 4. havde bygget i den tidligere k½bstad, og herfra k½rte vi sa forbi den h½jtliggende Uggel½se kirke, det smukke Farum ved S½en, gennem Stavnsholt og Birker½d, i hvilke tre sidste byer vi sa de gamle bytrå er pa gadestovnets pladser. Forbi Sjå ls½ kom vi sa til H½rsholm i aftenstunden, efter at have k ½rt fra kl. 4\n16 morgen. Rejsen blev foretaget i h½stferien. Ogsa denne rejse udvidede mit kendskab til mit f å dreland. Vi var ved Rungsted, sa den sa kaldte Evaldsh½j, hvor digterne sa ofte havde siddet og set ud over Åresund. Vi sa den smukke kirkeplads med vandgrave om, hvor det tidligere Hirsholm slot havde ligget, hvor der endnu var en stor ridebane fra den tid, der havde ligget rytteri i en stor kasernebygning, og s a den k½bstadligende by med det nå rliggende Usser½d klå defabrik, hvor hå rens klå de vå vedes. Hjemad k½rte vi ad Kongens Lyngby, Gladsakse, Hersted½ster og sa ad Landevejen gennem Roskilde. Da var jeg 10 ar og forstod godt at se mig for. Samme ar d. 8 Juli havde jeg oplevet at h½re en tale ved folkefestene i Ulkestrup, hvor der skulde holdes glå desfest for den ny grundlov af 5 Juni. Blandt talerne ved denne lejlighed var Frederik Barfod, som tillige med Glerup og flere var kommet fra Roskilde banegard med vogn til Undl½se, hvor de var tagne ind i prå stegarden, og hvor Barfod havde slå gtninge. Pa vejen fra K½benhavn havde budskabet om sejren ved Fredericia d. 6 Juli m½dt dem. Barfod, der var opfyldt heraf, bad om v å relse, som han lukkede sig inde i, medens de andre talere spiste til middag, og hvor han nedskriver sit p a vejen gennemtå nkte digt, sa da de m½dte pa talerstolen begyndte Barfod: "Har I h½rt må nd og kvinder om den store dag, om de Gottorpske r½veres nederlag, om den sejer som undte vort banner, vor sag, har i h½rt om det store, det herlige slag!" Vi spidsede alle ½ren, og nu kom digtet vers for vers, som jeg vel ej s a ledes kunde samle, men som min s½ster Jensine dog for en del kunde gentage som: "Det kan vel h å nde din s½n var med blandt dem der vogtede det dyre sted", men jeg huskede dog f ½lgende vers: "Og mangen bejler gik bort fra sin brud, og mangen fader gik hjem til sin Gud, og mangen s½n har forladt sin moder, og mangen s½ster har tabt sin broder". Det var ord som gjorde et overvå ldende indtryk pa mig og pa mange; man f½lte vel for f½rste gang den rislende kolde f½lelse ned af rygnå rverne. To ar senere h½rte jeg Barfod igen pa a rsdagen for slaget ved Isted tale pa folkefesten ved Lejre, hvor til jeg fik lov at ga. Jeg gik mine tre mil der til, sa pa de gamle kå mpegrave, der la i den store trekant, hvor de to syd for Lejre by sammenl ½bende aer atter deler sig, og hvor festen holdtes. Der skulde have v å ret fyrvå rkeri om aftenen, men da vognen med sagerne rullede ind pa festpladsen, gik der pludselig ild i de brå ndbare sager, raketter susede om, sole snurrede og spruttede og bomber knaldede, mens hestene l ½b l½bsk og gjorde lyst gennem menneskemasserne. Det var vist et sp½rgsmal, om vi ikke havde mere forn½jelse af den komedie end af natfyvå rkeriet. Jeg traf en kendt mand fra Tj½nede, fik lov at k½re hjem med ham og gik sa de tilbagevå rende 3/4 mil et stykke langs Gr½ntved, ad Vinstrup og kom hjem kl. 2 om natten. Det var ret må rkelige ar for mig med disse enkelte udflugter i min barndom: Jeg mindes den f ½rste med forå ldrene til K½benhavn og Vedbå k i 1842 kun 3 1/4 ar gammel. Af K½benhavn husker jeg kun toldboden med ba de, ogsa Strandvejen, hvor dampskibet til Vedbå k og Helsing½r l½b forbi os i "Sundet". Jeg husker ogsa ga rden og haven med det store valn½ddetrå, som nu er brå ndt efter i Vedbå k at have slaet en ildvade igennem i en senere ejers tid. Flere smating husker jeg grant, sa ledes skrå nten,\n17 hvor Katinka og jeg kravlede op ad trappetrin dannet af tr å grene lagt i jorden. Rejsen til K½benhavn i 1848 (som foran nå vnt) husker jeg bedre. Foruden hvad jeg har n å vnt, gjorde det myldrende gadeliv jo indtryk p a mig: Så lgekonerne med deres skral: Se her, stikkelsbå r, 4 skilling 1 pot; se, stikkelsbå r, 4 skilling! Sa var jeg med fader pa b½rsen, i hvis kå lder der fandtes store butikker, og hvor navnlig den store masse af forskellig leget ½j optog mig, så rlig en masse leget½jsskibe, som dog mindede mig om den ny vise: "Vi skal muntre ham, (Tydsken) n a r han kommer med sin flade: Nyrenbergkram, sejl af sirts og tov af trade". Men gadelarmen syntes jeg var få l. Ja, krigsa rene i fyldte mig meget, dels nyhederne i aviserne, som jeg hentede i Asminderup skole fire gange ugentlig, dels breve fra soldaterne, is å r de der kom fra Jens Hansen, Igels½ 2. jå gerkorps, 3. kompagni Nr.108. Han skrev flittigt hjem, og i disse breve skrev han om alt hvad han deltog i, sa hvad der skete ved det korps og det kompagni, det vidste jeg alt om, fordi jeg s å rlig lå ste ogsa herom i aviserne. Min hu stod altid til n a r jeg blev stor at komme til at tjene mit få dreland i den afdeling. Da jå gerkorpset i 1860 fik deres ny fane som 18. liniebataillon, var jeg (som k ½benhavnsk t½mrersvend) til stede i Kristiansborg slotsgard. Da jeg i 1864 meldte mig som frivillig (den dag Als blev taget) fik jeg som sadan lov til at vå lge afdeling, og gik derfor til 18. regiment. I krigsarene sa jeg kun noget til hå ren, na r de om efteraret gik i vinterkvarter. Saledes kom en battaillon forbi mit hjem pa vej til Holbå k i efteraret 1848, senere ved Nykro i Kvanl½se 1849 og endelig i Holbå k 1851, begge steder pa gennemrejse fra Kalundborg til K½benhavn. Det var indholdsrige a r i trea rskrigen. Samme med Kasinom½derne i Marts 1848 kom opr½rets udbrud. Fader havde sendt sin karl ridende til Asminderup for at hente aviser. L å nge f½r han na ede haven, hvor fader og jeg gik, ra bte han: "Opr½ret er udbrudt og Hertugen er en landsforå dder". Nu kom indkaldserne, sa vel af hjemsendte soldater som af udskrevne rekrutter, og krigsbegivenhederne udviklede sig slag i slag. Vinteren var en trang tid for S ½nderjylland, og jeg mindes fader kom hjem en sildig aften med de nyeste aviser. Vi var alle i seng, men fader m a tte straks lå se h½jt for moder (mens jeg lyttede) om kampene ved Br½ns, hvor b½nderne havde rejst sig for at vå rge sig mod Schlesvig-Holstenernes pengeudskrivninger; men mange faldt og de fleste blev begravne p a Br½ns kirkegard, hvor venner satte dem et å reminde med indskrift: Ej minde om en glimmerdag, men om et trofast hjå rtelag.(efter hukommelse). Sa blev va benhvilen opsagt, S½nderjylland besat fra April 1849, kampene i Sundved begyndte og Dybb½l blev forladt. Sa kom Ekernf½rdekampen, hvor linieskibet Kristian 8. sprang i luften og fregatten Gefion overgivet til Tyskland. Det livede lidt op, at de to saksiske kanoner blev taget af vore i Sundved, hvor brohovederne ud for S½nderborg blev holdt af vore; men sa tabte vi slaget ved Kolding d. 29 April; Fredericia blev omlejret og Ryes brigade ma tte trå kke nord pa i N½rrejylland helt forbi Arhus. Derfor blev 6. Juli, dagen det store lyspunkt, og snart efter Nordslesvig besat af Svenskerne (? red.). Nu kom vendepunktet og med Pr½jserfreden d. 2. Juli 1850 fik vi lov at g½re op med Slesvig-Holstenerne i slagene ved Isted, Mysende og Fredrikstad, hvorefter det sidste skud faldt ved Ejederen nyta rsaften Nu var der glå de landet over. Erik B½gh sang senere: "Soldaterne kom hjem, og det var ligefrem, at der blev gjort et gilde for sa på ne må nd som dem". Dette skete hele landet over. I Kvanl½se formede det sig til en stor festlighed. Alle de hjemkomne blev indbudt til at m ½de i kirken pa festdagen, for at sta fadder til s½nnen til en hjemvendt kammerat, en indsidder i sognet. Alle festdeltagerne fulgte med til alters, og fra kirken drog man i festog under Dannebrog til ga rden som var lejet til festligheden. Jeg ma dog tilf½je Sogneprå st Fyhn talte pa vers over teksten: Den store Goliat og den lille David, hvilken tekst ogs a gik pa vers. I gildessalen havde prå sten malet to transparenter med billeder og indskrifter, som svarede til de to sange han havde skrevet, en sejrsang, som begyndte med det gamle vers: "Vi alle dig elsker livsalig fred", og en sang til: "De faldnes minde".\n18 Da mange ½nskede at have disse digte, skrev prå sten en subskriptions-indbydelse, hvor jeg i Kvanl ½se sogn bar den om en gang jeg for fader krå vede brandpenge op i Glarups brandforsikring (Senere blev det I.A. Hansen). Jeg ma tte lå se den op til at begynde med, men jeg lå rte den hurtig udenad og kan den endnu fra ende til anden, og jeg kan ikke n å gte mig selv, at anf½re nogle linier af den: "Tillad mig gamle runesmed at trå de hen til vangeled ved Ejderstr½mmens rende; jeg f½lte dybt med Baggesen, at her, sa skrev hans digterpen, er bedste verdens ende. Derfor jeg med lidt digter and indflettede i versets ba nd har udstedt nogle minder om gå ve få dres ledingsfå rd, og om det gode gamle svå rd man end ved lå nden binder, om Dansken, som mod Tydsken drog, om dem der stod og stred og slog i kampens hede dage, om hå dersmå ndene som faldt for Danmarks å re, da det gjaldt, og dem der kom tilbage. Det ord som blev i kirken h½rt, man ½nskede og pa tryk udf½rt, for bedre dem at gemme; derfor udgar til subskription indbydelse til hver person, som har i egnen hjemme. Min tale er ej dyr min ven, kun 8 skilling koster den, det kan du overkomme. For h ½jt den blev vel ikke sat, den tynger ej som tidens skat og letter ej din lomme". At jeg senere fik lov at bå re talen ud og skaffe pengene til veje for en del, fulgte med som tilgift. I arene m½dte den praktiske politik mig, i det min fader var kredsformand i omtrent halvdelen af nuvå rende 1. valgkreds i Holbå k amt, og jeg ma tte da ofte ud med breve til sogneformå ndene; ofte var det tryksager i mindre pakker. Den lå ngste vej jeg havde at ga var til Kasper J½rgensen i Ulkestrup, Undl½se sogn (Det var pa hans mark folkefesten holdtes, hvor Barfod talte), og der var omtr. 1 Ø mil, altsa en 3 miles tur; men jeg glå dede mig siden ved, at jeg tidligt lå rte at bruge ben. Dengang var der ingen postbude; brevene ma tte ga ved lejlighed, men disse breve skulde nu af sted. Mindst to gange om aret var jeg hele sognet rundt for at krå ve brandpenge op i disse ar. Sk½ndt jeg skulde have penge, mindes jeg aldrig at have h½rt et uvilligt ord. Jeg kom i alle sognets ga rde og huse pa tre nå r og jeg vandt mig venner over alt, hvor jeg kom, hvad jeg senere erfarede i Blandt mine skolekammerater var der iså r en, som jeg sluttede mig til; han var et par ar å ldre end jeg, men vi var indtil hans konfirmation s a må nd i skolens å ldste klasse. Henrik, Lars Olsens s½n i Igels½. Der fik jeg lov til at komme, frem for noget andet sted i sognet. Der var s a meget som få ngslede mig; de vå ldige bakker syd for M½rkemosebjerg, hvor af ga rdens marker bestod; Magles½ og det tilgrå nsende Gr½ntved. Hjemme ved ga rden havde vi dog den mindre Igels½, hvor skolens sv½mme- og badebro la, og hvorfra vi med sn½re fiskede aborrer og skaller. Krebs var der ogsa og jeg har senere, da jeg blev voksen pa mindre end et par timer fanget over 30 krebs ved at nappe dem, hvor bredderne var lidt stenige. Gedder var der ogsa mange af, men dem ga r jeg ikke i kast med. Min fader var god og kå rlig, men fast i sine grundså tninger; hans ord var mig en lov, og hans nej satte mig mine grå nser. En enkelt gang gik jeg over stregen. Vi var et lille selskab, Lars Olsens s ½nner, J½rgen Larsen fra Igels½ (nu Sengel½se). Efter at vå re kommet hjem til Igels½, gik vi alle med J½rgen Larsen hjem hvor ved jeg forsinkede min hjemkomst henved Ø time. D½ren stod aben, da jeg kom, men moder bad mig lukke den af og bie til fader kom hjem. Han var g a et til Igels½ for at lyse efter mig. Da han kom lukkede jeg ham ind, men i det samme tog han en veltilpasset pilek å p og gav mig et ordentligt livfuldt stryg. Det var en midnatsstund jeg siden kunde huske, og kom aldrig senere for sent; en mindelse jeg i mit senere liv har vå ret ham taknemmelig for. Til min f½dselsdag 9.Marts 1848 havde jeg fa et en smuk flitsbue, som b½ssemager Niels Vinter havde lavet. Jeg sk½d gerne til skive efter ringen i vognporten; men s a fa r jeg ½je pa nogle kramsfugle i haven, og jeg afsted med spå ndt hane (eller bue). Ved at l½be forbi skolevinduerne, gar skuddet af for mig, trå ffer en rude, og nu ramler glasstumper ned i hovedet p a en flok b½rn, der stod samlet om en lå setabel. Den gang fik jeg ogsa stryg. Under korfirmationsforberedelserne sagde fader til mig: "Bestem nu hvad du vil v å re! Kun bonde eller skolelå rer ma du ikke blive". Sa valgte jeg at blive t½mrer og en gang vi bes½gte faders morbroder i Sonnerup, Jens Kristoffersen, fulgte han med til Dejligheden; for at sp ½rge t½mrermester Jens Kruse om\n19 han vilde have mig. Han sagde ja! Jeg skulde blive der i tre ar; der skulde betales 30 Rbdr. for mig, og sa var den ting forelå big afgjort. I Oktober 1850 var min moder afgaet ved d½den efter et ars sygdom; det var benedder i venstre hofte. Til det sidste vidnede hun om sin d a bspagt. Sk½ndt hun i lang tid havde haft store lidelser og ofte m a tte klage sig, b½jede hun sig altid ta lmodigt under Guds vilje; den sidste dag var al smerte som bortvejret, og hendes meste tale var lovprisning af Guds k å rlighed. Om morgenen d. 21. Oktober, hendes 38 arsdag, som blev hendes d½dsdag, vidnede hun om den Guds herlighed med englesang hun fik lov til at se og h½re. Sangens gave havde hun ikke, men et dybt poetisk sind, hvor om fader fortalte, at det den sidste dag hun levede gav sig udslag i de dejligste versformer og sk ½nneste billeder. Efter moder d½d var fader meget tavs, og jeg kan ogsa selv, som senere enkemand, nu bedre forsta hans dybe sorg over savnet af hende. Det var selvf½lgelig en trang tid for ham med sin bedste st½tte i mine to halvvoksne s½stre, hvor af den å ldste var konfirmeret om pa ske, og den yngste vinteren efter begyndte sin konfirmationforberedelse. For os to yngste blev sorgen jo ikke vedholdende, men tiden var jo selvf½lgelig heller ikke god for os. Jeg blev konfirmeret d. 3. April 1853 i N½rre Jå rnl½se kirke, og en f½lgende s½ndag n½d jeg Herrens legeme og blod. Skriftetalen, som pastor Fyhn altid holdt i Sakristiet, hvor der var en stor kn å leskranke, og hvor vi "prå steb½rn" var inde for os selv, havde til tekst: Joh. evangelium 15. kapitel 1 og 2. "Jeg er det sande vintrå og min fader er vingardsmanden; hver en gren i mig, som ikke b å rer frugt, borttager han, og hver, som bå rer frugt, den renser han, for at den skal bå re mere frugt". Selve talen husker jeg ikke, men kun at det var det af hele forberedelsen i prå stetiden der gjorde st½rst indtryk pa mig. (Og da jeg senere pa min 70 arsdag n½d nadveren sammen med hustru og 9 b½rn, bad jeg pastor Wulf om at benytte denne tekst ved skriftetalen). Lörear i tå mrerhandvörket. Jeg kom som foran nå vnt i t½mrerlå re pa Krabbeslund eller som det i over 100 ar var kaldet, "Dejligheden" i Rye sogn, og tå t ved Bramsnös Vigog Ejbyland. Stedet la kun mellem Ø mil fra Sonnerup hvor min farmoders yngste broder dengang, som retteligt ligger mellem Bramsn å s endnu levede, hvor jeg ofte kom i min S½ndagsfritid. Derimod havde jeg to mil til mit hjem i Kvanl ½se, hvor jeg så dvanlig kom en gang om ma neden (aldrig sjå ldnere), og hvortil jeg altid gik L½rdag aften kl. 7 (ved mesters velvilje under tiden kl. 6). Det blev de tre l å ngste og trangeste ar jeg har oplevet. Dog boede jeg her midt i den sk½nneste natur, som jeg endnu med mine omfattende rejser her i landet har l å rt at kend. Her la i nå rheden af Rygards dyrehave og egeskoven "Plantagen" den ved vejen gennem Vintre-m½lle til Hyllinge kirke sa kaldte Dovtes bakke, en kå mpeh½j, hvor fra en lille strimmel skov af store b½ge trå kker sig ned af skrå nten mod "Dejligheden". Rundt om Bramsnå s ga r en smal skovbremme nå sten rundt om halv½en, som er delt langs midt ad fra halsen til "nå bbet" mellem 2 smagarde eller bolsteder, hvor af det ½stre ind i mod vigen havde et udmå rket ba deleje, hvor ikke alene ejeren Jens Christensen havde sit b a deleje til 5-6 ba de og joller, idet han drev et st½rre fiskeri, men hvor fiskerne ved Ejby-land, i de sa kaldte R½de huse, der la uden for indl½bet til "Vigen" under vesterstorm lagde deres ba de over pa den udmå rkede red, der la i lå af skovbrå mmen her ud for. Her var ogsa "Vigens" marsvinsfangst. Hver var na r isen br½d op, sa kom marsvinene i st½rre eller mindre flokke, 6-8 ` 12 ad gangen og s½gte ind i Vigen. Her var spå ndt garn over, knyttet af tyndt stå rkt hyssing, og pa midten lidt indtrukket mod syd var to store porte i garnet. I den tid (f ½rst i April til lidt ind i Maj) marsvinene kom, var der altid opsyn p a "Nå bbe", som l½b ind og meldte ankomsten; na r dyrene var ga et gennem portene sejlede man ud og lukkede disse. Hvis "svinene" da "tumlede" sig for l å nge inde i fjorden, sejlede man ind om dem og drev dem frem mod sporegarnet henimod krogen op til Bramsn å s,\n20 hvor der la udbredt et stort garn pa bunden, og na r dyrene kom her ind over, lettede man garnet fra joller, trå ngte dem ind pa grunden og sprang sa ud for med store knive at slagte dem, idet man holdt dem i brystfinnerne eller om de kaldtes lufferne, der jo er dyrenes sv ½mmef½dder. Andre fiskere satte i ½vrigt deres garn, de sakaldte "trekanter" lå ngere ud i Holbå kfjorden for at fange dyrene f½r de gik ind i "vigen". Med Jens Christensens fiskerkarle sejlede jeg lejlighedsvis ud p a Holbå kfjorden opad mod Our½ for at så tte garn en S½ndag eftermiddag. Her lå rte jeg at styre en sejlbad, ved at jeg fik lov til at tage rorpinden pa hjemvejen. Sa lå nge vi var langt ude var Hyllinge kirke og den ene sidste store k å mpeb½g pa Trudsholms mark, ikke langt fra Kirke-Saby, vor bedste s½må rker, indtil vi kom til indl½bet i "Vigen", hvor vi sa havde andre må rker. Her i Bramsnå s Vig fra ba d, eller fra stranden ud for Eriksholm skov, hvor vi om v a ren ma tte ramme på le og pa dem rejse badehus med l½bebro udtil, havde vi vore bedste badesteder. Og vi gik tit i vandet, undertiden bade middag og aften. Na r man sa havde vå ret ude f½rst pa aftenstunden og var kommet hjem, kom ofte skovridder Rolsteds s ½n Frederik og ra bte: Andreas, ga r du med i vandet? Ja!, det var ikke til at sta for. Sa roede vi ud pa dybet, sprang ud, og sa gik det med at give hinanden dykkert, f½rst et tryk med armene pa modpartens aksler, og derefter et tryk med f½dderne som et helt spring op af vandet. Det var noget der kunde skylle om ½rene, na r man under sa dan en trykkert havde stillet sig lodret med armene og benene i vandet og fodspidserne nedad. Sk½ndt jeg n½d denne sk½nne natur var det dog som jeg f½r skrev tre trange ar for mig; ingen kirkegang, ingen jå vnlige, jeg kunde med glå de slutte mig til. Sk½ndt jeg af skoledrengene i mit hjem, af tjenstekarlene hjemme og andre af mine hjemlige omgivelser nok havde h ½rt uh½visk tale, sa var det vå rre her pa "Dejligheden", hvor min lå remester ofte f½rte uh½visk tale, ligesom hans så delighed som gift mand var berygtet. Omgivelserne var det ofte ikke bedre hos; arbejdet gik med at sk å re skovkå vler af forskellige trå sorter med langsav til planker, hvoraf mester altid havde stort udsalg; men de fleste af mine arbejdskammerater f½rte ogsa uså delig tale. Bedst af dem alle kom jeg til at synes om en svend, der kom i arbejde fra Rettestrup syd for N å stved. Han var fra R½nnebå k sogn, og han var den f½rste der fortalte mig noget om Grundtvig, hvis navn jeg nok kendte fra enkelte af hans digte, vidste at han var pr å st i K½benhavn, men var ellers fuldstå ndig fremmed for hans liv og virken. Denne unge mand fortalte mig nu at gamle Grundtvig, som var enkemand, friede til fruen pa R½nnebå ksholm, at hendes datter blev gift og fik herregarden mens fruen flyttede til K½benhavn med Grundtvig, men at hun d½de kort efter at have fa et en s½n, som hed Frederik Lange Grundtvig. Hans fra Rettestrup var dog et menneske med andelig sans, fulgte en tid den da bekendte missionå r Mogens A. Sommer, der dog rejste til Amerika. Her pa Dejligheden lå rte jeg f½rste gang herregardsliv at kende, dog fra de laveste kredse heraf. G a rden ejedes den gang af grev Scheel, faderen til den nuvå rende greve, der endnu sidder som kongevalgt medlem af landstinget, grev Frits C.R. Scheel, f½dt 1833 (altsa nu 77 arig). Pa denne ga rd havde Jens Kruse alt t½mrerarbejde, og her arbejdede jeg lejlighedsvis hele tiden, mens jeg var p a Dejligheden. Jeg var ofte ene overladt til mit arbejde pa vå rkstedsloftet, og jeg fors½mte lidt mit arbejde med forskellige betragtninger. Men mester fik jo sin dagl½n for mig, sa han var lige glad. Derfor talte jeg ofte med kusk, staldkarl og dreng fra herskabsstaldene. Kokkepigen Povline var trolovet med kusken Hans Iversen fra Rye; de fik siden en del af hendes f½degard, Jens Kristoffersens i Sonnerup. Hun var altsa af min slå gt og venlig imod mig. Bryggerpigen var ogsa flink nok, hun skulde nemlig til sidst blive min madmoder, da gamle Sidse Dejligheds d½de, idet hun i al stilhed holdt bryllup med Jens Kruse, og kom s a med deres to s½nner pa 7 og 10 ar i ga rde den sidste vinter. Han havde forinden v å ret meget utilgå ngelig, havde engang givet mig en slem skrup over armen (vistnok fortjent for min udueligheds skyld). Med tilskyndelse af mesters broderdatter, der midlertidig styrede huset, forlod jeg ved fyraften huset og gik hjem til fader og sagde, at jeg kunde ikke holde det ud, og at jeg ingen ting l å rte. Fader sendte skoleb½rnene lidt tidligere hjem og k½rte mig tilbage. Hvad de talte sammen om ved jeg ikke, men jeg blev, og fra den dag af fik jeg det bedste arbejde og stillede mig tilfredsstillende derved i de f ½lgende 4-5


Guds frelsesplan - Europe Harvest Center\nAf Lars Hyldgård, undervisning i Discipelhuset i Haderup den 5. juni 2021\nVIDNESBYRD, mødet i Markuskirken, åbenbaring, frihed fra frygt, overgivelse til Guds plan…\nSyndens problem og konsekvens. (Mark.7:20-23, Es.59:2, Rom.3:23, 6:23)\nLøftet om en frelser. Frelse eller fortabelse, kun Jesus! (Joh.3:16, 14:6)\nVores opgave i Guds redningsaktion\nAlle nationer, alle etniske grupper, skal høre…\nMatt.24:14: Og dette evangelium om Riget skal prædikes i hele verden som vidnesbyrd for alle folkeslag, og så skal enden komme.\nVi kan støtte missionsorganisationer og missionærer, som tager ud til dem, der aldrig har hørt.\nLuk.24:46-49: Han sagde til dem: »Således står der skrevet: Kristus skal lide og opstå fra de døde på den tredje dag, og i hans navn skal der prædikes omvendelse til syndernes forladelse for alle folkeslag. I skal begynde i Jerusalem, og I skal være vidner om alt dette. Og se, jeg sender det, min fader har lovet jer; men bliv i byen, indtil I bliver iført kraft fra det høje.«\nOmvendelse og syndsforladelse, Vente på Helligånden\nMark:16:15-16: Så sagde han til dem: »Gå ud i alverden og prædik evangeliet for hele skabningen. Den, der tror og bliver døbt, skal frelses; men den, der ikke tror, skal dømmes.\nMatt.28:18-20: Jesus kom hen og talte til dem og sagde: »Mig er givet al magt i himlen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende.«\n2.Pet.3:9: Herren er ikke sen til at opfylde sit løfte, sådan som nogle mener, men han har tålmodighed med jer, fordi han vil, at ingen skal gå fortabt, men at alle skal nå til omvendelse.\nMatt.9:35-38: Jesus gik omkring i alle byerne og landsbyerne, underviste i deres synagoger, prædikede evangeliet om Riget og helbredte al sygdom og lidelse. Da han så folkeskarerne, ynkedes han over dem, for de var vanrøgtede og forkomne som får uden hyrde. Da sagde han til sine disciple: »Høsten er stor, men arbejderne få. Bed derfor høstens herre om at sende arbejdere ud til sin høst.«\nNød for mennesker, drevet af kærlighed... Alle har brug for frelse igennem Jesus! (Syndsforladelse og omvendelse)\nVores opgave: Bøn og evangelisation i Helligåndens kraft. (Ap.G.1:8) Behov for villige disciple, der er klar til at gå ud.\nDernæst: Discipelskab, Betydningen af Guds ord, Åndens værk, og den indbyrdes kærlighed. Hyrder... grupper, personligt engagement er fiskenettet. Kærlighedens genoprettende værk - oplæring af disciple.\nGud vil forme dedikerede høstarbejdere ligesom han gjorde med de første disciple. Stærkt fundament, rene hjerter.\nVi skal ikke leve i præstation. Men af Guds nåde, taknemlighed, barnekår. Selv om det er vores kald at gå ud med evangeliet, har jeg/vi holdt pauser med at tage på gaden og forkynde evangeliet. Stoler på Guds fornyelse. At han motiverer igen.\nMit mål: At være en brændende fakkel for Jesus hele mit liv!\nFil.2:13: For det er Gud, der virker i jer både at ville og at virke for hans gode vilje. Gør alt uden at give ondt af jer og uden indvendinger, så I kan være uangribelige og uden svig, Guds lydefrie børn midt i en forkvaklet og forvildet slægt, hvor I stråler som himmellys i verden.\nVi er ikke alene i opgaven! Mit åg er godt og min byrde er let... (Matt.11:28-30)\nEf.2:10: For hans værk er vi, skabt i Kristus Jesus til gode gerninger, som Gud forud har lagt til rette for os at vandre i.


Ny bibel på nydansk: »Syv gange om dagen synger jeg halleluja for dig« | Information\nSidder jeg en lun forårsaften i løvgangen foran min lejlighed i det østtyske Meißen, kan jeg klokken halv ni høre porcelænsklokkerne nede fra Frauenkirche spille en gammel koral. »Lobe den Herren, den mächtigen König der Ehren«, hedder den. Skrevet er den i 1680 af pietisten og præsten Joachim Neander.\nDanskerne kender den også, nemlig som »Lover den Herre, den mægtige konge med ære!« Det samme gør englænderne – under titlen »Praise to the Lord, the Almighty, the King of creation«. Også til svensk, polsk, fransk, tjekkisk og adskillige andre sprog er den oversat.\nDet samme er forlægget for Neanders tekst, for dette er intet ringere end verdens mest oversatte bog: Bibelen.\nTekststedet er salme 103 i Salmernes Bog i Det Gamle Testamente. I alt rummer denne bog, denne salmebog, 150 salmer eller hymner.\nOprindeligt har de indgået i liturgien ved templet i Jerusalem, hvor de som hymner netop blev sunget og ikke blot oplæst eller messet. Det tager man ikke hensyn til i en bibeloversættelse, når salmerne ikke skal kunne synges.\nSkulle de det og versefødderne derfor passe, ville oversættelsen let ende som en gendigtning. Meningen ville uvægerligt blive ændret – mere end den under alle omstændigheder bliver, da ej heller en simpel oversættelse kan gengive originalens ordlyd, indlejret som denne er i et sprog, en kultur og en historie.\nHvad er Salmernes Bog?\nSalmernes Bog er Det Gamle Testamentes (eller som det hedder i nyoversættelsen: Den Gamle Aftales) salmer. Salmernes Bog er en af de mest kendte dele af Bibelen.\nGennem hele kristendommens historie har den været i brug i gudstjenestens fællesskab og i det enkelte menneskes liv.\nDen indeholder 150 salmedigte, der spænder fra klage til jubel, fra tryghed og tillid til ensomhed og angst. De 150 salmedigte har i den nye oversættelse fået fællestitlen Tak.\nFlere af Bibelens markante personligheder dukker op som stemmen bag salmerne, det gælder både Moses og Salomon, men først og fremmest kong David, der lægger forfatternavn til 73 af salmerne. Derfor kaldes de ofte også Davids Salmer.\nDe bruges i udstrakt grad i kristne kirker, og samlingen er den ældste liturgiske bog, altså de rituelle forskrifter, efter hvilke gudstjenester foregår. Allerede i den tidligste kristne kirke var salmerne en vej ind i kristen meditation.\nDen danske salmebog er fuld af Kingos, Brorsons og Grundtvigs gendigtninger af Davids Salmer.\nOgså oversættelsen er filtret ind i sprog, kultur og historie, og da den slags er dynamiske størrelser, må der hele tiden nye oversættelser til.\nSpørgsmålet er da, om man inden for de filologiske rammer, oversættelsen sætter, vil prioritere den umiddelbare forståelighed så konsekvent, at kontinuiteten med de tidligere oversættelser går tabt. Dermed risikerer man at miste genkendeligheden og den højtidelighed, som ældre oversættelser ofte er forlenet med i kraft af deres mere eller mindre bedagede ord og vendinger. Til gengæld »kan nye læsere begynde her«, som det fyndigt hedder i præsentationen af den seneste bibeloversættelse, Bibelen 2020, »hvor flow og forståelse er i fokus«.\nBibelen 2020 er ikke en omskrivning af den autoriserede oversættelse fra 1992, men en nyoversættelse fra grundsprogene, i Salmernes Bog hebraisk. Filologerne er heller ikke gået på kompromis med deres faglighed, men har blot haft moderne og ikke nødvendigvis bibelvante læsere for øje.\nEt ældre menneske plaget af alderdommens kvaler ville nok glæde sig over at blive »ung igen som en ørn«, som det hed i 1992 i den nævnte salme 103, mens et yngre menneske med hang til depression snarere vil takke Gud, når »han giver mig lyst til livet igen«, som det nu hedder.\nLige såvel kunne de bibelvante i sin tid juble over, at Herren ikke gengælder »vore synder«, ikke lønner os efter »vor skyld«, hvorimod det for nybegynderne i dag giver bedre mening, at han ikke straffer os, »som vi fortjener«, ikke straffer os »for vores svigt.« Alt handler jo i vores noget for noget-samfund om fortjeneste, alt handler i vores årvågne familier og venskaber om svigt.\nI Salmernes Bog handler det ikke bare om sorg og smerte, men også om jubel og glæde, der udmønter sig i lovsange til Herren.\nSelv om man ikke kender disse sange fra Bibelen, har de fleste alligevel hørt dem, nemlig i den klassiske eller sågar moderne musik. Salme 40 (»Jeg ventede på Herrens hjælp«) går således igen både i duetten »Ich harrete des Herrn« i den tyske komponist Felix Mendelssohn Bartholdys »Lobgesang« fra 1840 og i den irske rockgruppe U2’s »40« fra 1983-albummet War.\nMens Mendelssohn støttede sig til reformatoren Martin Luthers tyske bibeloversættelse, brugte U2 den engelske King James’ Bible:\n»I waited patiently for the Lord. He inclined and heard my cry. He brought me up out of the pit, out of the miry clay.«\nMen også en tysk popgruppe som Boney M greb i 1978 til den fire hundrede år gamle engelske oversættelse, da den med »Rivers of Babylon« gjorde salme 137 til et hit.\n»By the rivers of Babylon, there we sat down. Yea, we wept, when we remembered Zion.«\nEller som det nu hedder i Bibelen 2020:\n»Vi satte os og græd ved floderne i Babylon, når vi tænkte på Jerusalem.«\nDet er israelitternes historie, der væver sig gennem salmerne som en rød tråd: deres landflygtighed i Babylon, ødelæggelsen af templet i Jerusalem, den forjættede hjemkomst og kampen mod fjenderne. Som fjender af Israel, der er Guds eget folk, er de også fjender af Gud selv. »Vælt glødende kul ned over dem,« bønfaldes han i en salme, »smid dem på ilden, smid dem i bundløse huller, de ikke kan komme op af«.\nI andre salmer påkaldes Herren for at stikke fjenden en lussing, slå tænderne ud på ham og udradere hans folk.\n»Fyld deres maver med den hævn, du har gemt til dem, lad også deres børn blive mætte, og giv resterne til deres spædbørn!«\nIntet under, at Søren Kierkegaard, når han blev træt af sin usle samtids ynkelige lidenskaber, tyede til Det Gamle Testamente:\n»Der føler man dog, at det er Mennesker, der taler; der hader man, der elsker man, myrder sin Fjende, forbander hans Afkom gjennem alle Slægter, der synder man.«\nOg dog en overraskelse, al den stund den ellers så kristne Kierkegaard næsten synes at glemme, at Jesus byder ham at vende den anden kind til og elske sine fjender.\nNu var Jesus ikke blot en humanistisk pacifist, for – som han siger i Lukasevangeliet – »hvad angår mine fjender, der ikke vil have mig til konge, så hent dem, og hug dem ned her for øjnene af mig«. Jesus ville altså være konge, nemlig den konge, som Salmernes Bog lovede jøderne som deres frelser, deres Messias eller – fra græsk – Kristus.\nDenne skulle være af samme slægt som David, deres historiske konge og profet, der tilskrives forfatterskabet af halvdelen af salmerne. Derfor identificeres Jesus i Det Nye Testamente (eller Den Nye Aftale, som det kaldes i Bibelen 2020) bestandigt med David, ligesom han lægges salmistens ord i munden.\nSådan råber den forsmåede David i salme 22, og det samme gør Kristus på korset. »I din hånd lægger jeg min ånd,« stønner David, ligesom også Jesus gør det, da han udånder. Men Kristi rige er ikke af denne verden, så end ikke døden kan hindre ham i at arve det og give sine disciple lod og del i udødeligheden.\n»For du lader mig ikke ligge i dødsriget, dem, der tror på dig, skal ikke ende i graven,« triumferer David i salme 16 – og med ham også Jesus i Händels oratorium Messiah, hvor en sopran gengiver hans ord:\n»But Thou didst not leave his Soul in Hell, nor didst Thou suffer thy Holy One to see Corruption.«\nFor de første kristne var Bibelen identisk med de skrifter, der først senere blev kendt som Det Gamle Testamente (eller Den Gamle Aftale). Epistlerne var blotte og bare breve, og hverken Evangelierne eller Apostlenes Gerninger var skrevet eller kanoniseret. I urkristendommen var det derfor ganske som i jødedommen ikke mindst Salmernes Bog, man brugte i liturgien. Og sådan forblev det for så vidt, da munkene tilrettelagde deres uger og dage i klosteret efter salmerne.\n»Syv gange om dagen synger jeg halleluja for dig,« normerer salme 119.\nMed dette bud var grunden lagt for de tidebønner, som munkene sang syv gange i løbet af døgnet, tidebønner, som ifølge de såkaldte Benediktsregler satte dem i stand til i løbet af en uge at komme igennem alle 150 salmer – på latin.\nSom en reminiscens af tidebønnerne lyder klokkespillet fra Frauenkirche i Meißen også syv gange i løbet af dagen, første gang klokken halv syv om morgenen og sidste gang halv ni om aftenen. Klokken halv seks hører man koralen til Luthers »Ein’ feste Burg ist unser Gott« – på dansk »Vor Gud han er så fast en borg« – som digteren Heinrich Heine rammende kaldte »reformationens Marseillaise«.\nSom tidligere munk var Luther fortrolig med Salmernes Bog, hvor den troende bestandigt betrygger sig ved Gud som sin borg. Af størst betydning for Luther var det, at salmerne bekræftede ham i, at han ikke kunne retfærdiggøre sig ved egne gerninger, men kun ved troen på Guds nåde og barmhjertighed.\n»Errette mich durch deine Gerechtigkeit,« bønfalder han i sin oversættelse af et vers i salme 31.\n»Du er retfærdig, red mig,« lyder det i Bibelen 2020.\nNye læsere kan begynde her. Men også gamle læsere kan støde sig tilpas meget på den nye oversættelse til at besinde sig på, hvad der egentlig står bag alle de (alt for) velkendte vendinger. Dem skal man dog heller ikke kimse ad, for de indgår i salmernes 2.500-årige virkningshistorie.\nSumma summarum, man kommer den sproglige forståelse af Salmernes Bog nærmere ved at læse den i Bibelen 2020, som dog hverken suspenderer den autoriserede danske oversættelse af 1992 eller alle de andre oversættelser til græsk og latin, tysk og engelsk, som man må kende, hvis man vil have fuldt udbytte af Mozarts vespermesser og Bachs kantater, den anglikanske kirkes evensong – eller klokkespillet fra Frauenkirche i Meißen.\nSøren KierkegaardHeinrich HeineMartin LutherPeter Tudvad\n24. april, 2020 - 13:26\nPå ét punkt giver jeg Pia Kjærsgaard ret: Religion fylder ALT, ALT for meget i samfundet - og nu også i Inf. Overlad dog den slags halvinfantile myter til Kristelig Dagblad.\nBjarne Bisgaard Jensen, Mogens Holme, Erik Winberg, Mikael Nielsen og Søren Bro anbefalede denne kommentar\n24. april, 2020 - 16:08\nArne Lund, religion fylder meget i samfundet, fordi det er en vigtig del deraf. Samfundet er som bekendt ikke lige pludselig opstået, selvom de fleste af og til lader til at tro det.\nSom samfund kunne man da godt pludselig bestemme, at religion var uvæsentligt og undlade at skrive herom. Man kunne også vende det blinde øje til alt andet, man fandt ubekvemt og ude af trit med den samtid, hvoraf man selv føler sig som den vigtigste part, med sine idiosynkrasier i tryg behold.\nL. Andreasen, Ete Forchhammer , Preben Haagensen, Rolf Andersen, Erik Karlsen, arne tørsleff og Karsten Aaen anbefalede denne kommentar\n24. april, 2020 - 16:38\nEn ny udgivelse af en fabel\nArne Lund, Mogens Holme, Erik Winberg og Søren Bro anbefalede denne kommentar\n24. april, 2020 - 17:01\nMikael Nielsen, det var godt nok kontroversielt sagt. Vil du dermed sige, at du - lissom - betragter Biblen som fiktion?\n24. april, 2020 - 17:24\nDet bedste ved monoteister er, at de kun er 1 gud fra ateisme...\nMikael Nielsen og Søren Bro anbefalede denne kommentar\n24. april, 2020 - 17:34\nJens Kofoed, de er vel samme afstand fra to guder.\n24. april, 2020 - 17:45\ngodt, jo flere der læser bogen fra ende til anden, desto flere ateister, der er rigtig meget vås, især i det gamle testamente.\n24. april, 2020 - 17:52\nAltså, vi er enige om at biblen er kanoniseret - som tekst- 4. århundrede? Og at den derefter er oversat til dansk utallige gange med forskellige nuancer? Er vi enige om at biblen er menneskeskabt?\n24. april, 2020 - 18:07\nMarianne Ljungberg, er vi enige om, at Henrik Ljungbjerg er din mand, og omvendt?\nEr vi enige om, at I udgør en entitet, der - lissom - ikke gider besvære sig med at være individer?\n24. april, 2020 - 18:43\nAnders Sørensen. Hvad går din kommentar ud på? Antyder du, at vi i stedet for bibelens treenighed står over for et nutidigt to-foldigt menneske? Er det tanken om, at en familie på to personer på samme tid kan være to individer og kun have et avisabonnement, der er en gåde?\n24. april, 2020 - 20:10\nAnders Sørensen, svarede du på mit spørgsmål? Er biblen menneskeskabt? Drop lige min hustru i denne sammenhæng. Svar på mit spørgsmål? Vi betaler begge til abonnementet!\n24. april, 2020 - 20:57\nJa, abonnementer er til at tage og føle på-:)\n24. april, 2020 - 23:20\nBibelen er verdenslitteratur som Gilgamesh, Iliaden, Odyseen, Den ældre Edda osv. osv. Selvfølgelig menneskeskabt - hvem skulle ellers have skrevet den. Om man kan lige den nye oversættelse eller ej, er vel en smagssag, og man bliver vel aldrig enige om, hvordan den rent faktisk skal oversættes, eller hvorvidt en oversættelse fører til en (bevidst) fejlfortolkning. Men litteraturhistorie og kulturhistorie er fascinerende, og i den sammenhæng, hvordan den i den grad har været med til at forme vores kultur, er det litterære værk Bibelen et meget væsentligt værk.\nPeter Knap, Viggo Okholm, Hanne Ribens, Ete Forchhammer , Irene Larsen, Preben Haagensen, Trond Meiring og Rolf Andersen anbefalede denne kommentar\n25. april, 2020 - 07:04\nAnders Sørensen - fejlskud på fejlskud - Du tillægger mig synspunkter jeg ikke har:\n"Samfundet er som bekendt ikke lige pludselig opstået, selvom de fleste af og til lader til at tro det."\nDet ved jeg nu godt. Ved også, at der var noget, der gik forud for kristendommen, bl.a. den hellenske kultur, og den finder jeg mere brugbar i stedet for biblens opkog af faderdominans, infantile myter i stil med de 72 jomfruer osv.\nEt samfund kan ikke klare sig uden etik og alm. pli og hensyntagen - det behøver man ikke kirkens og biblens klæge krav om evig underkastelse til. Folk må naturligvis skrive hvad de vil om religionen og deslige, men må så også acceptere at blive modsagt - som her.\nJeg ved ikke af, at jeg vender det blinde øje til noget der er ubekvemt. Kan du uddybe? Og gøre rede for hvad det er for noget ubekvemt, som kun kan findes i biblen og ikke i al god kunst og kultur - som jeg foretrækker.\nBiblen har i min optik ikke eneret på ubekvemme sandheder - det kan altsammen findes i kunst, også dén der ikke er inspireret af biblen.\nDesværre er dine afsluttende bemærkninger om at være (dvs. jeg AL) "er ude af trit med den samtid, hvoraf man selv føler sig som den vigtigste part med sine idiosynkrasier i god behold" tomme postulater. Jeg ed sq ikke af at kirken er i trit med samtiden. Også her må du gerne uddybe.\nDet kan du af gode grunde ikke vide, og kan heller ikke bedømme det ud fra det korte indlæg jeg skrev indledningsvis. Så hold dig til emnet, og undgå personlige bemærkninger i denne tråd.\n25. april, 2020 - 10:55\nMan må ryste på hovedet over, at en så lødig artikel kan føre til så magre automatreaktioner, men da moderatoren med sikkerhed vil slette enhver kritik, må det blive ved den hovedrysten. Men tak til informeren for at bringe artikler, som ikke bare bekræfter læserne i deres verdensbillede. Det gør dagbladet nu iøvrigt osse på andre punkter, hvorfor det slet ikke er det ringeste - og hvorfor en nyoversættelse af bibelen skulle være undtaget, fortaber sig da osse i tågerne.\nViggo Okholm og Fødevarestyrelsen Mørkhøj anbefalede denne kommentar\n25. april, 2020 - 18:06\nSelvfølgelig bør Information tage Bibelen op i et land som officielt er kristen om end mange "kun" er det kulturelt og hvad så?\nAlle som er født her skal høre fortællingen om hvad kristendom er, men vi har trods alt trosfrihed og det har muslimer så også og det er tilladt at undre sig for de der ikke tror.\nUanset så kan mennesket ikke ignorere millioner af menneskers beghov for at tro.\nVidenskaben forsøger stadig at forstå og mystikken stiger for Universet er vel helt udenfor vores fatteevne og derfor kan vi heller ikke vide om der er en større kraft,at vi så forestiller os eller nogle gør at denne "gud" er som os kan jo så være total pløk,hvis vi giver de videnskabelige opdagelser ret.\nLivs visdom og etik og moral er vel grundlæggende udsprunget af en form for tro og erkendelse.\nPersonlig har jeg så valgt at vende ryggen til kristendommen, men uanset vil de jo ha en plads et sted i psyke og sind.\n25. april, 2020 - 18:52\nJeg er ganske interesseret i den nye oversættelse, men det var temmelig ærgeligt at læse i en anden avis den anden dag, at der allerede nu er fundet en fejl i oversættelsen. De siger, rettelsen først kommer med i næste oplag, så jeg vælger at vente.\n25. april, 2020 - 19:20\ner der slet ikke nogen af bidragyderne i denne tråd, der undrer sig over, hvad der dog er sket med Peter Tudvad, siden han i beg. af 90'erne var en sand "street fighting man", bl.a. på Fælledvej d. 18. maj 1993, og - hvis jeg husker rigtigt - blev såret af politiets vilde skyderier.\nNu er han så blevet gammel, og betyder det så dermed at den politiske aktivisme er lagt på hylden, og har så vendt sig til kristendommen.\nDen debat er måske væsentligere - rent principielt, og ikke fordi det lige netop er Tudvad - end ok så mange tolkninger af Salmernes Bog.\nDet er jo ingen naturlov, at fordi vi ældes, at vi så også bliver religiøse, og/eller a-politiske.\nNjah, Arne - det er nu ikke så sært med Peter Tudvad: få år efter blev han cand mag i filosofi med teologi som sidefag. Han arbejdede derpå en årrække på Søren Kierkegaard-centeret, og har foruden arbejdet med den nye udgave af SKs samlede selv udgivet flere bøger om filosofen. Men også om Bonhoeffer og senest Jan Hus. Så han er velbevandret i teologiske kredse. Altsammen uden at han vil kalde sig religiøs. Thi det lader sig jo snildt gøre.


edgemo - it instinct · Device Management as a Managed Service\nHome Forretningsområder edgemo services Device Management as a Managed Service\nAt vedligeholde PC’ere er og har altid været en af de store opgaver i enhver it-organisation. Så hvorfor ikke lade os hjælpe dig? Nu kan du holde jeres PC’er og smartphones opdaterede med vores services med det lidt kringlede navn: Managed Services for Device Management.\nDu kender sikkert situationen. I har lige fået nye PC’ere, og brugerne får løbende nye smartphones. Alt er nyt, men så kommer der fem nye medarbejdere, Microsoft kommer med Windows-opdateringer, applikationerne skal konstant sikkerhedspatches, og der er også ønsker om nye applikationer. At vedligeholde PC’ere er og har altid været en af de store opgaver i enhver it-organisation.\nFå det som en service\nManaged Services for Device Management fra edgemo er kendetegnet ved fleksibilitet og samarbejde og gør dig i stand til, på nem og enkel vis, at holde jeres PC’er og smartphones opdaterede. Vi opdaterer dit SCCM- eller MDT-miljø, optimerer Intune og opdaterer jeres applikationer samt overvåger, at jeres samlede deployment-miljø er kørende.\nUd fra jeres behov og vores servicekatalog sammensætter vi en aftale, som giver jer de driftsservices, I har brug for, samt fastsætter den Service Level, som passer til jeres situation.\nVi leverer servicen inden for de aftalte reaktionstider, og der er mulighed for 24/7 åbningstid for kritiske incidents.\nVores faste team af Device Management-specialister - med stor erfaring i drift og vedligehold af komplekse PC- og smartphone-miljøer - løser opståede incidents og laver proaktivt systemvedligehold, så jeres brugere oplever et stabilt it-miljø.\nLæs også om mulighederne med en SOFT2go-aftale\nDu er også velkommen til at ringe til os på +45 69 89 88 00 - eller kontakte en af vores business relationship managers direkte, hvis du ønsker en dialog om mulighederne.