Barcelona esborra el mural de La Carboneria, icona d'art de carrer\nL'EDIFICI MÉS ANTIC DE L'EIXAMPLE\nBarcelona esborra el gran mural de La Carboneria, icona de l'art de carrer\nDesapareix el gran grafiti de la primera finca del pla Cerdà, símbol del moviment okupa\nL'ajuntament assegura ara que la protecció de la façana era incompatible amb la conservació de l'obra\nBarcelona - Dimecres, 01/07/2020 - 18:40\nSense fer gaire soroll i de manera gairebé clandestina, atesa la raresa dels temps que corren, Barcelona ha esborrat una de les seves més icòniques obres d’art urbà. Rere les bastides que cobreixen la façana en obres de La Carboneria, un dels primers edificis de la trama Cerdà, a la cantonada dels carrers de Floridablanca i del Comte d’Urgell, no queda rastre de l’imponent mural que havia convertit el cèntric xamfrà en símbol del moviment okupa de la ciutat i en icona de l’art urbà. Enclavament recollit en totes la guies turístiques alternatives de la ciutat. Enorme globus aerostàtic que ha deixat de sobrevolar el barri de Sant Antoni, en un nou episodi del tsunami gentrificador que sacseja la zona.\nLa façana de l’edifici està catalogada amb un nivell de protecció C –bé d’interès urbanístic–, cosa que en prohibeix la demolició o alteració de la volumetria amb remuntes i qualsevol altre cos afegit, però aquesta protecció no ha salvat l’icònic mural, sinó que l’ha condemnat, segons el relat municipal. «La llicència atorgada al promotor es va concedir d’acord amb la fitxa del catàleg, després d’haver sigut analitzada i validada en el marc de la Comissió de Manteniment i Millora de l’Eixample. Sota aquests criteris, l’actuació a la façana ha de recuperar els materials originals de l’edificació per preservar la seva essència original, i això és incompatible amb la continuïtat del mural», apunta una veu municipal. Així es va avaluar en la Comissió d’Art Públic, que va acordar «fer un reportatge fotogràfic per tenir-lo documentat i estudiar conjuntament amb el promotor la incorporació d’algun element que recordés el grafiti, la memòria de l’edifici i la seva vinculació amb l’evolució històrica i social del barri», diuen per tancar l’assumpte des del consistori.\nLa Carboneria aquest dilluns, sense rastre de l’icònic mural / JOAN CORTADELLAS\nXavier Caballé, membre de la plataforma veïnal Fem Sant Antoni, es mostra entre dolgut i enfadat. «Em sento atacat. Ho sento com un atac al nostre entorn, al nostre paisatge quotidià, a l’art popular als nostres barris, a la nostra ciutat», assenyala l’activista veïnal, que denuncia una falta de valentia política i insensibilitat cap als elements de la cultura popular. La falta de valentia de què parla Caballé no es refereixi només a l’últim episodi d’aquesta història –la desaparició del mural, que sempre va témer–, sinó que ve de bastant enrere. «L’ajuntament ha permès que aquest edifici singular, històric, es converteixi en pisos de luxe després de passar anys buit, amb la falta d’equipaments que arrossega el barri i el poc sòl disponible», prossegueix Caballé, apuntant al problema de fons. «L’edifici ha anat canviant de mans, de fons d’inversió a fons d’inversió, sense que l’ajuntament hagi tingut el valor de comprar-lo o expropiar-lo», conclou l’activista.\nL’edifici, ara en plena transformació, sembla un altre, rere les bastides i sense rastre de la característica pintada. Feia anys que estava buit, després del desallotjament definitiu de La Carboneria, el febrer del 2014, projecte que el va omplir d’activitats i vida els anys anteriors (el centre social estava en actiu des del 2008) i fruit del qual –alguns dels seus membres estudiaven Belles Arts– va sorgir l’espectacular i mil vegades fotografiat mural avui desaparegut. Un mural que va substituir una primera obra, també promoguda des del centre social i no menys vistosa. Un enorme arbre blanc amb unes branques que s’enfilaven i abraçaven les diferents finestres, que els veïns del lloc també conserven en la memòria.\nDesallotjament de La Carboneria, el febrer del 2014. / danny caminal\nLa, segons Caballé, absolutament ineficaç catalogació de la finca anteriorment coneguda com Casa Tarragó es va aprovar en el ple municipal del juliol del 2016. En aquell moment, un gairebé acabat d’estrenar govern municipal –Ada Colau feia amb prou feines un any que era alcaldessa– va assegurar que, malgrat que no constava en la catalogació, la seva voluntat era «promoure que no es retirés el mural, ja que forma part de la memòria social de l’edifici». En aquell moment, els defensors de l’obra van posar en dubte aquest compromís. El temps els ha donat la raó.\nSegons assenyalava l’ajuntament en una nota de premsa del juliol del 2016, en la qual explicava la seva protecció, La Carboneria va començar a aixecar-se el 1864, «període de consolidació del pla Cerdà, en què van conviure dues trames urbanes diferents al voltant del nucli antic: la dels camins de ronda, que havia de desaparèixer, i la quadrícula de Cerdà, que havia d’ocupar el pla de Barcelona». El mateix comunicat municipal explicava que, des del punt de vista compositiu, «es tracta d’un exemple típic d’arquitectura de mestre d’obra de mitjans del segle XIX, que fuig del monumentalisme i es basa en plantejaments en què impera la senzillesa, l’ordenació i la simetria».\nTemes: Edificis històrics Sant Antoni Gentrificació


El jurat del Festival de Cinema Antonio Ferrandis de Paterna selecciona als 10 finalistes del certamen – Festival de Cinema Antonio Ferrandis\nEl jurat del Festival de Cinema Antonio Ferrandis de Paterna selecciona als 10 finalistes del certamen\nFestivalCinemaAdmin 5 octubre, 2018 Sin categoría\nLa concejala de Tradicions, Cultura i Foc, Paqui Periche de l’Ajuntament de Paterna, ha donat a conéixer les 10 obres finalistes del concurs de curtmetratges del Festival de Cinema Antonio Ferrandis, que se celebrarà entre l’11 i el 16 d’octubre en el municipi.\nTal com ha explicat la regidora “enguany s’han presentat un total de 288 curts dels quals un jurat especialitzat ha seleccionat els deu títols que competiran per portar-se el premi en cada categoria, i que està valorat en 1.500 euros”.\nAixí, els finalistes de la categoria Ficció són ’72%’ de Lluis Quilez, ‘Cunetas’ de Pau Teixidor, ‘La última virgen’ de Bárbara Farré, ‘Uno’ de Javier Marco i ‘Silencio por favor’ de Carlos Villafaina.\nPer la seua part, els finalistes en la categoria de Jove Realitzador/a són ‘El Diañu’ de Samuel Fernandi Martínez, ‘LifeTime’ de Ramón Mascarós y Carlos Escutia, ‘Nouvelle Cuisine’ de Manuel Reyes Halaby, ‘Uroboros’ de Ulises Pistolo Eliza i ‘The Kiss’ de Adriano Candiago.\nDins de la programació del Festival, els curtmetratges finalistes es projectaran el dijous 11 d’octubre, a les 18 hores a la sala 13 de Kinepolis.\nA més, els curts guanyadors es coneixeran en la Gala de Premis que se celebrarà el dissabte 13 d’octubre, a les 22 hores, en el Gran Teatre Antonio Ferrandis i en la qual també es premiarà a l’actor Hugo Silva per la seua trajectòria professional.\nEl jurat encarregat de triar tant als finalistes com als guanyadors, està compost per professionals del panorama audiovisual valencià com són els directors Susi Gozalvo i Nacho Ruipérez i la realitzadora i productora televisiva Carolina Vegas.


IniciMissatge 12 – El Laboratori Nacional de Canf ...\nAvui ens n’anem de visita a una de les instal·lacions científiques espanyoles que ha estat inaugurada recentment. El Laboratori Subterrani de Canfranc està localitzat a l’interior d’una caverna als Pirineus al costat del túnel que uneix França i Espanya per sota les muntanyes.\nEl laboratori va sorgir com una iniciativa d’un grup d’investigació de la Universidad de Zaragoza aprofitant un túnel de tren abandonat feia anys. Varen construir unes petites cavitats i varen estar realitzant experiments des de finals dels anys 80, liderant el camp de la física subterrània (perquè es realitzen els experiments sota terra) durant dècades. Degut a l’increment que ha tingut aquest camp després dels èxits dels experiments tal com el Superkamiokande, Kamland, SNO o els dels neutrins solars, per citar-ne alguns, varis laboratoris han anat apareixent a diferents llocs del món. Un d’aquests ha estat una iniciativa de diverses institucions espanyoles (Universidad de Zaragoza, Gobierno de Aragón y el Ministerio de Educación y Ciencia) per tal d’ampliar l’antic laboratori i equipar-lo al nivell dels millors del món donant lloc al Laboratori Subterrani de Canfranc.\nPerquè la física subterrània?\nEn la recerca de les últimes lleis que governen la naturalesa, els científics han anat estudiant processos més i més estranys, com per exemple, les interaccions de neutrins amb la matèria. Si els processos són rars poden veure’s emmascarats per processos o successos més comuns però sense gaire interès científic.\nAixò és fàcil d’entendre: imagina una capsa plena de boles de dos colors, unes blanques i les altres de color vermell. Pensa que volem trobar les boles de color vermell (o sigui, el succés que ens interessa). Això no ens resultarà difícil si tenim 1 bola vermella i 10 boles blanques, o inclús 100 boles blanques! Però pensa en una capsa en la qual tenim 1 bola vermella i 1020 boles blanques (un 1 seguit de 20 zeros), això és gairebé impossible!\nAquestes boles blanques és el que els científics anomenen soroll i és un problema molt delicat per a trobar successos poc probables, com et pots imaginar. Aquest fenomen s’anomena soroll perquè és similar a escoltar una conversa amb tot un soroll de fons, tal com passa en un bar molt ple de gent, moltes paraules se’ns perden en el “soroll” de fons.\nLa realitat és inclús més complexa. Imagina, ara, que les boles no són totes blanques sinó que varien de color tot apropant-se al vermell. Moltes de les boles que traiem seran tan semblants al color que busquem que mai estarem segurs d’haver trobat el què buscàvem.\nEl que fem, doncs, en els laboratoris subterranis és reduir el soroll (les boles blanques) per tal de poder trobar el senyal que ens interessa (la bola vermella). La raó principal és que un dels sorolls més importants és el que ve de la radiació còsmica. Si posem una bona qualitat de matèria entre el nostre detector i els rajos còsmics, molts d’ells hauran estat absorbits abans d’arribar a nosaltres. I així és com ens desfem del soroll (les boles blanques). Mentre més profund estigui el teu laboratori, menys soroll hi haurà al detector i, per tant, podrem observar successos més i més estranys.\nQuina física es fa en aquests laboratoris?\nEn general, es busquen successos molt poc probables. Però n’hi ha de molts tipus: hi ha els neutrins dels quals n’hem estat parlant en missatges anteriors però, també, la recerca de la matèria fosca i la recerca de desintegracions de nuclis poc probables (tal com la desintegració doble beta, de la qual us en parlaré en un altre missatge) o les reaccions d’interacció poc probables que ens poden ajudar a entendre les reaccions nuclears dins les estrelles (pots llegir el missatge 8 ).\nCom és el Laboratori Subterrani de Canfranc?\nEl laboratori està més o menys sota les pistes d’esquí de Candanchú, justament entre el túnel de carretera i l’antiga via del tren que s’utilitza, actualment, com a via d’escapament del túnel principal. Es composa de vàries sales, una d’elles de grans proporcions (40×15 m² i 12 m de altura) per tal d’allotjar els experiments més grans, i vàries d’elles més petites. No us imagineu una caverna plena d’estalactites i d’estalagmites? L’interior és net, ben il·luminat i les parets són de ciment, com en un edifici qualsevol. El laboratori té, a més, una àrea de treball, cuina, banys i un sistema d’evacuació d’aire que el renova constantment.\nA més, compta amb una sala blanca (una sala amb una quantitat reduïda de partícules de pols i brutícia) per tal de poder manipular detectors i altres aparells que són molt sensibles a la brutícia, com es veu en aquesta fotografia. Evidentment, té connexió a internet de manera que podem connectar-nos des de l’exterior, o podem enviar dades dels experiments a zones d’emmagatzematge en l’exterior. A fora, s’està rehabilitant un edifici on s’instal·laran oficines i té, també, àrees de taller mecànic i electrònic. Actualment és un dels millors laboratoris més ben equipats del món malgrat no és un dels més grans ni dels més profunds.\nCom és una oficina sota terra?\nEls laboratoris tenen l’equipament científic a l’interior però els científics no treballen tot el dia sota terra. Normalment, les oficines i els tallers estan a l’exterior i, només s’ha d’accedir en casos especials.De fet, és millor així perquè treballar sota terra és incòmode, i encara més durant l’accés al laboratori. En el cas del laboratori de Canfranc, l’accés es realitza des del túnel de carretera, per a això, s’ha d’avisar a la seguretat del túnel, primer. Aquesta redueix la velocitat a la carretera i escorta al vehicle d’accés fins a l’entrada del laboratori que està en una ampliació al costat de la carretera.Una vegada s’ha arribat a l’interior, és millor que te n’hagis endut menjar i beguda perquè no hi ha res de res. Per exemple, al SuperKamiokande, que també és un laboratori subterrani, els científics s’enduen el bento box, pots tornar a llegir el missatge 6. Recordo una vegada, durant una visita oficial, que una persona visitant es va sentir angustiada de claustrofòbia i va haver de ser evacuada del laboratori. Però, aquests casos són molt rars.\nAixò sense tenir en compte que els laboratoris estan en llocs allunyats, per exemple Canfranc està a unes quatre hores i mitja de cotxe de Barcelona i a dues hores de Saragossa. Malgrat això, com he comentat abans, molta feina es pot fer a distància, així que no fa falta que ens hi desplacem al llarg de molts dies.\nSi alguna vegada estàs esquiant a Candanchú, pensa que a 1.000 metres de profunditat i sota els teus esquis hi ha un laboratori on els físics estan intentant esbrinar els misteris de l’univers.\nJa has solventat l'ENIGMA?\nInterior de la sala experimental al laboratori subterrani de Canfranc (LSC). La sala interior és enorme, té 40 m de llarg, 15 m d’ample i 12 m d’alçada.\nAlguns dels experiments a instal·lar aquí tenen una mida molt gran i necessitem grans detectors per a mesurar allò més petit.\nEntrada a l’antic túnel del tren. La nova carretera va paral·lela a aquest túnel que s’utilitza com a via de sortida d’emergència. A la fotografia es pot veure, també, el vehicle que s’utilitzava per a accedir al laboratori antic. És un cotxe que funciona sobre les vies del tren.\nLa muntanya prop del laboratori subterrani de Canfranc s’anomena el Pico del Tobazo. El laboratori està, exactament, al lloc on la muntanya és més alta per tal d’augmentar al màxim l’escut que ens proporciona.\nEntrada al túnel de Canfranc que connecta Espanya amb França. L’accés al laboratori es realitza per aquesta entrada però necessitem l’escorta d’un cotxe de seguretat i reduir la velocitat màxima dins el túnel per tal d’evitar accidents.\nEl laboratori està excavat a la dreta del túnel de la carretera en direcció a França, aprofitant un dels túnels de sortida del mateix. La maniobra d’entrada i de sortida és delicada i exigeix un protocol de seguretat addicional dins el túnel.\nEtiquetes: Electrònica, Els neutrins !, Energia, Enginyeria, Física, Món microscòpic, Nanotecnologia, Pirineus, Tecnologia


Louis de vernier cava - L'històric de Josep Masachs cava\nLouis de Vernier és un cava històric. Es va introduir als anys 80 i va arribar a convertir-se en una marca emblemàtica amb gran reconeixement a nivell nacional, gràcies a la fusió entre classicisme i modernitat.\nLa historia del Louis de Vernier es una història d’èxit, segurament, en l’actualitat no seriem qui som sense aquest Cava. Quan formes part de la quarta generació d’una família dedicada al vi, aprens que només amb un gran esforç i dedicació sorgeixen els grans projectes. Aquells que t’apropen al públic però que a la vegada transmeten tot el seu caràcter com a celler. Per aquest motiu, continuem rendint homenatge al nostre llegat a través d’aquesta marca que ens ha vist créixer.\nLes condicions meteorològiques del Penedès són típicament mediterrànies, suaus i càlides. Tot i que, les cadenes muntanyoses i les depressions estructurals contribueixen a crear microclimes ben diferenciats amb sòls de gran diversitat. Estudiem i seleccionem els terrenys de cada parcel·la per a obtenir l’expressió que busquem de cada un dels nostres productes.\nEl raïm utilitzat en l’elaboració d’aquesta gama de Caves procedeix de vinyes pròpies. Treballem amb un coupatge clàssic, en el que incloem 33% de cada varietat.\nprocedeix de les nostres vinyes ubicades als voltants de Vilafranca del Penedès, zona tradicionalment destinada al cultiu de la vid. El Macabeu de les nostres finques té una rendiment mig de 10.000 kg/hª, donant raïms de gran concentració i bona acidesa.\nAquesta varietat la cultivem a les vinyes ubicades als voltants del celler. La zona a on ens trobem és ideal pel Xarel·lo, ja que son sòls vigorosos i rics. Aquesta varietat ens aporta estructura, acidesa i el cos necessari per a envellir els nostres Caves.\nLa nostre situació molt propera a la zona de l’Alt Penedès, ens permet veremar la Parellada en zones d’alçada, a on la varietat mostra la seva màxima expressió. Vins elegants, aromàtics i d’estructura mitja. La Parellada ha sigut tradicionalment la marca d’identitat del Louis de Vernier, ja que li aporta la part fresca i alegre que els nostres consumidors reconeixen.\nLouis de Vernier Semi Sec


Voltarem amunt i avall, a dreta i esquerra –després ja anirem a fer unes cerveses– amb el cap inclinat amunt i amb cara d’estaquirots. Inevitablement. Això és una illa, de manera que va haver-hi un moment que ja no hi havia més espai per a edificar que no fos en direcció al cel. I és cap aquí on se’n van els ulls. Cap als edificis que semblen no tenir sostre, tot i la llei que arribats a un punt va posar un topall a les altures, també. De fet, si un passeja per Lower Manhattan o del 23 Street en amunt fins a Central Park, és probable que trobi a faltar que li toqui el sol i més llum. Passejar tot badant, doncs. I més enllà dels gratacels, els carrers de l’East Village i de Greenwich Village, que ens semblarà haver-hi estat abans, de tantes vegades que els haurem vist en imatges, i que allotgen la història d’alguns dels moviments culturals i socials més importants de la ciutat.\nFaçanes de color de totxo d’edificis baixos amb l’escala d’incendi respectiva que dibuixen aquest quadre urbà tan característic. I la combinació de rètols i llums de neons de tots colors i tipografies que no encaixen ni amb calçador i molts dels quals comencen a tenir un deix decadent, però que formen part del paisatge i del seu encant. Un dels moments més plaents del passeig és quan, tot d’una, entre dos carrers o rere uns blocs qualssevol, treu el cap l’edifici Chrysler. I una el contempla novament bocabadada, perquè l’haurem vist cinquanta vegades i continuarem meravellant-nos-en, que cadascú té les seves preferències i la meva és aquesta. Per mi, el gratacel més bonic de la ciutat.\nPotser haurem pujat per l’avinguda Bowery, amb sales d’exposicions i com més va més bars de moda. O per Broadway, que és tot aparadors i olors de menjars, en plural, i gent a pas lleuger per no dir amb el coet al cul. Aquests dos carrers acaben confluint a Union Square. És un dels nexes de connexió de l’illa, i d’entre els punts de bullícia de Manhattan, el meu preferit. Un racó amb taules on s’apleguen jugadors d’escacs, i un mercat de verdures i fruites, que quan fa massa dies que has recorregut al menjar ràpid dels carrets de les cantonades són tot un salvament. Al sud-est, a l’altra banda del carrer, una gran instal·lació artística en una façana amb un comptador de quinze dígits bellugadissos que recull unes quantes llegendes urbanes. Que si el deute extern dels Estats Units, que si les emissions de diòxid de carboni, que si el temps que queda perquè s’extingeixi la humanitat… Al final, la realitat esdevé més avorrida: és un rellotge digital. Enigma resolt. Els set dígits de l’esquerra marquen l’hora, els set de la dreta, el temps que queda perquè acabin les vint-i-quatre hores del dia, i el del mig són centèsimes de segon. Union Square també són llibres de segona mà amuntegats a la vorera, músics i percussionistes amb la gorra a terra, el parc que dóna oxigen a un raconet de Nova York. Punt de confluència i de referència, ens trobem a la catorze amb Broadway a les set, hora aproximada, que abans passaré per l’Strand a remenar llibres.\nL’Strand és una de les millors llibreries de la ciutat, n’hi ha per a perdre-s’hi una estona ben llarga. ’18 miles of books’, diu l’eslògan. No sé quants quilòmetres de llibres tenen, però són tres plantes més el soterrani amb prestatgeries fins al sostre plenes de llibres a vessar, i més enllà de les novetats editorials, llibres de segona mà, rareses, llibres mig descatalogats. Aquesta llibreria, que va començar el 1956 en un petit local de la quarta avinguda, avui és un negoci monumental que ja no viu només de llibres sinó de tot un marxandatge que va de bosses a imants passant per postals, pins, mitjons i tota mena de souvenirs relacionats amb la literatura i la botiga, però què voleu que us digui, posats a comprar algun record de la ciutat, aquí en trobareu de ben originals.\nNova York pot ser addictiva, diuen els qui s’hi han quedat enganxats. Aquí hi ha centenars de coses a fer cada dia, no te l’acabes. La capital del món, la ciutat que mai no dorm i totes aquestes coses. Festivals, museus de tota mena (més enllà dels típics, per exemple: el Whitney, després d’haver recorregut la High Line, i el Brooklyn Museum, previ passeig per Prospect Park) i bars amb totes les copes i tots els espècimens, exposicions de tot el que et puguis imaginar, actes a cada cantonada, restaurants amb tots els menjars del món. I un no pot tornar a casa sense haver sopat a cuita-corrents un tall de pizza del mític Joe’s Pizza, haver fet un brunch, que és l’esmorzar de forquilla de tota la vida però dit més modern i amb menges típiques, ni d’haver tastat algunes ostres, que per alguna cosa aquesta ciutat és històricament coneguda per les ostres que s’hi collien en temps en què els carrets de les cantonades no oferien hot-dogs sinó ostres. Capítol a banda mereixeria la proliferació de cerveseries artesanes: deixem-nos guiar. I els concerts, és clar. Tants com un vulgui i per tots els racons. Però si un ve a Nova York, per poc que estimi la música, ha de fer-s’ho venir bé per escoltar un bon bolo en algun dels clubs de jazz més mítics de la ciutat, com el Village Vanguard, l’Smalls o el 55Bar. Aquí s’ha de venir amb estalvis o una feina ben pagada, és evident.\nTambé diuen que és una ciutat que t’endureix la pell. Algú em va fer veure els primers dies que si els vagons del metro són tot sovint força silenciosos és perquè la majoria de gent viatja sola, ergo, no té ningú amb qui parlar. I si hi sumes que no hi ha cobertura, és a dir, que tampoc no és possible parlar (cridar) per telèfon, ja tens la resposta a una situació que jo atribuïa a la bona educació. Que també. És una ciutat individualista. Enmig d’aquesta voràgine, la solitud pot ser alliberadora en alguns moments i desoladora en alguns altres. Però alhora, i potser justament per això, els desconeguts acostumen a ser extremament amables els uns amb els altres. I no és gens estrany que algú et pari pel carrer (literalment, picant-te a l’esquena, fins i tot) per dir-te, senzillament, que li agrada la samarreta que portes, o per demanar-te on t’has comprat aquestes sandàlies.\nHi ha una mena d’acudit que diu que si no t’agrada el temps que fa a Nova York, t’esperis deu minuts. És una ciutat d’extrems, també meteorològicament parlant, sense acabar d’aclarir-se i amb els interiors condicionats del tot a la inversa. Les andanes del metro a l’estiu són un forn, els combois (i les botigues, els restaurants, els museus, els bars), iglús. La gent d’aquí es queixa molt del metro. Si no és una línia que va amb retard és una que tanca per manteniment, i fixa’t si va direcció Manhattan o direcció Queens o direcció Brooklyn, i compte que no agafis una exprés en lloc d’una local. Tot és avesar-s’hi. A mi, del metro, la cosa que més em fascina és sentir el conductor o la conductora de torn micròfon en mà anunciant la següent parada i les incidències. Que el metro de la ciutat més important del món no tingui la megafonia dels combois digitalitzada i sigui tot analògic és, fins i tot, entranyable.\nEscrivia E. B. White a Here is New York (1949) que hi ha tres Nova Yorks: la dels qui hi van néixer i hi viuen; la dels commuters, és a dir, els qui hi van a treballar i prou; i la dels qui, nascuts en qualsevol altre indret, hi van a viure, a la recerca d’alguna cosa. D’aquestes tres, la millor és la tercera, diu, ‘la ciutat de destinació final, la ciutat que és objectiu’: ‘És aquesta tercera ciutat que representa la tendència nerviosa de Nova York, el seu comportament poètic, la seva dedicació a les arts i els seus èxits incomparables.’ Hi ha gent arribada de tot el món, més enllà dels barris de tradició immigrant. Per això els llaços no sanguinis són més forts, aquí, i és amb els amics que has anat teixint amb qui sopes per Acció de Gràcies, quan tens la família a l’altra banda de l’oceà, i és amb ells amb qui primer comptes per a compartir les últimes notícies, i la bona nova i també el dol. Lluny de casa, amb tot de nous novaiorquesos arribats de qualsevol altra banda, la colla és la família més que enlloc.\nCau la tarda, ima ginant-nos que el dia d’aquesta ruta particular té unes quantes hores més. Podríem contemplar la posta de sol des del Top of the Rock o l’Empire State o algun altre rooftop, però hem tornat a Brooklyn, on la gent s’asseu a les escales de casa que donen al carrer per fugir de la calor, i anem fins al barri de Red Hook, prou protegit encara de les multituds. A mitjan segle XIX, tot això fins a Greenpoint eren molls, s’hi emmagatzemaven els productes que arribaven al port i no cabien als contenidors de Manhattan. Durant aquells anys, a Brooklyn l’anomenaven la ciutat emmurallada. Avui, en queden dos, d’aquells molls. I un bar d’història centenària, el Sunny’s, que sembla situat gairebé al llindar del final d’un món. Olor de fusta i cervesa, domassos, música folk, renou i, a la porta, davant el mar, un capaltard que allargassa les ombres.\nCadascú té la seva particular història d’amor amb Nova York.


Els Mossos investiguen un robatori de garrofes i ametlles a Santa Bàrbara - Imagina Ràdio\nS'ha denunciat el robatori de 300 quilos de garrofes i 150 kg d'ametlles. Les ametlles sostretes s'han localitzat en un magatzem de la Galera dedicat a la compravenda d'aquests productes\nSegueixen els robatoris de garrofes i ametlles al Montsià. Segons expliquen fons policials a La Plana Ràdio, el dia 16 de setembre l’encarregat d’una finca de Santa Bàrbara, va denunciar un robatori de garrofes i ametlles que s’hi havia produït al terme municipal de Santa Bàrbara.\nL’encarregat de la mateixa finca, veí de Santa Bàrbara, va denunciar davant els mossos d’esquadra el robatori de 300 quilos de garrofes i 150 kg d’ametlles ja recollides. A partir d’aquests fets, els mossos d’esquadra i el mateix encarregat, van començar les investigacions i van ser localitzats els 150 quilos d’ametlles sostrets, en un magatzem del municipi de la Galera, dedicat a la compravenda d’aquests productes.\nEl cas no està tancat, els mossos d’esquadra segueixen amb les investigacions pertinents per tal de determinar els responsables d’aquests furts que podrien estar relacionats amb d’altres que s’han produït a la zona.\nArticle anteriorAtraure i retenir el talent jove als nostres ajuntaments\nArticle següentEl cicle de músiques inusuals OUT·SIDE porta a Lo Pati l’ensemble de CrossingLines\nTornen a l'Escola d'Art de la Diputació a Tortosa els taller familiars, ideats per treballar amb grans i petits sobre la descoberta i l’experimentació...


Bon lideratge per a una atenció primària potent | FoCAP\nEntenem el bon líder com una persona amb ganes de treballar i generosa. Generosa perquè ha d’estar al servei del seu equip (que no vol dir servilisme ni complaença) i de la població de referència, i amb ganes de treballar perquè ha d’assumir tasques de gestió, organitzatives, ha de conèixer el treball dels membres del seu equip, ha de resoldre problemes quotidians i, idealment, ha de mantenir certa activitat assistencial.\nUna bona direcció fomenta la participació en la presa de decisions, promou l’escolta activa, genera confiança, motiva i dóna llibertat als professionals per tal de promoure idees innovadores que aportin un valor afegit a l’atenció actual. El compliment d’aquestes premisses facilita la convivència i el treball en equip. Al mateix temps potencia la il·lusió i l’orgull de pertinença. L’equip guanya quan qui lidera reconeix la vàlua de cadascú dels professionals.\nEvidentment, líders amb categoria personal, humana i professional contribueixen a millorar la qualitat de vida dels membres de l’equip.\nPer descomptat, qui més es beneficia d’aquests aspectes del treball en equip és la ciutadania. Les persones que acudeixen al CAP i troben coordinació, alegria, empatia i servei se senten més segurs, ja que hi ha més comunicació entre els membres de l’equip, més continuïtat de cures i això es nota!\nDedicar temps, esforç, emoció i passió a cuidar un equip de persones és invertir en gestió clínica, en qualitat assistencial, en seguretat dels pacients, en responsabilitat professional, i en ètica assistencial. Els bons líders no tenen por d’analitzar conjuntament amb els membres de l’equip els processos i posar en marxa accions de millora. No tenen por als canvis ni a la innovació.\nMolts dels nostres equips necessiten un millor clima laboral. Les bones relacions interpersonals entre les direccions i professionals no acabarà amb els problemes i conflictes dels equips de treball, però segur que els minimitzarà i farà créixer l’equip. La confiança mútua, la comunicació d’igual a igual, la presa de decisions consensuada (avui tu guanyes, però jo no perdo i al final guanyem tots), l’estimació entre companys, compartir situacions i preocupacions, contribueix a superar les dificultats de qualsevol equip.\nNecessitem líders compromesos i humans que acompanyin als membres dels equips per tal de tenir una Atenció primària potent. La ciutadania ho espera, s’ho mereix i els professionals ho necessiten.\nRecuperem un resum de les qualitats directives que es definien en Provant de viure en la nostra cadira. Manual de directologia aplicada, de la Comissió de Millora de la Qualitat de la CAMFIC, publicat a Barcelona l’any 2002.\nReferents a la capacitat d’aprenentatge. Per fer un bon lideratge o gestió sanitària cal tenir coneixements tècnics, habilitats pràctiques i formació específica. I al mateix temps no perdre el contacte amb la realitat, estant a prop del servei i dels pacients. Es necessiten les qualitats de: Competència, enfocament, habilitat i clarividència.\nReferents a la relació amb els altres. Una bona direcció ha d’entendre els seus clients interns, saber posar-se al seu lloc i saber transmetre que els ha entès i que tenen el seu suport. La direcció pot oferir seguretat i confiança als professionals en la seva tasca i actuar com a contenidora de les seves ansietats. Necessita les qualitats de: Empatia, contenció i comunicació.\nReferents a la mobilitat (capacitat d’actuar). Qui lidera ha de donar exemple per facilitar la implicació dels altres. És difícil obtenir bons resultats sense aquestes condicions. La permanència excessiva en un lloc directiu, allunyat de la realitat, pot ser perillosa, pot portar a la rigidesa, a l’anquilosament, i a una disminució d’iniciativa. El «sempre s’ha fet així» o la mandra per fer coses diferents, són enemics del progrés. Qualitats necessàries: Ganes de treballar i il·lusió.\nReferents a la imaginació. La imaginació és la capacitat de les persones per representar coses noves en la nostra ment. És la base de la creativitat, la renovació i l’evolució. Les persones directives han de preguntar-se quantes coses que fem no serveixen per a res i atrevir-se a deixar-les de fer. Al mateix temps han de saber donar resposta ràpida a les necessitats del servei. Qualitats necessàries: Capacitat de resposta, esperit d’innovació i valentia.\nReferents al treball amb els altres. Les persones directives han de tenir confiança en els seus professionals. D’altra manera podran manar, però mai no podran liderar. El personal és el capital principal de les empreses de serveis, és qui millor coneix les necessitats dels clients i qui millor pot aportar propostes de millora. Una bona direcció ha de valorar el treball del seu personal, respondre les seves demandes i saber actuar davant les professionals incompetents i irresponsables. Qualitats necessàries: Confiança, accessibilitat, participació i reconeixement.\nReferents al desenvolupament. El desenvolupament permet passar d’un estat o etapa a un altre de millor. És un procés sempre inacabat, però es necessiten uns mínims per exercir correctament el lideratge, transmetre fiabilitat i credibilitat. Les persones que dirigeixen han de saber estar a les verdes i a les madures, han de prendre les decisions adequades encara que siguin impopulars. Han de treballar amb mètode i solidesa, tenir una estratègia per aconseguir els objectius i capacitat d’autocrítica. Qualitats necessàries: Maduresa persona, reflexivitat, estabilitat emocional, consistència i coherència.


Dijous 05 octubre, 2017\nLa catalana Irene Mestre, campiona d’Espanya per tercer any consecutiu\nLa Irene Mestre és l'esportista que fa el més bon paper de la selecció catalana en el XXVII Campionat d’Espanya de Fotosub apnea celebrat a Palmeira (A Corunya).\nAl seu torn, el Xavi Salvador fa la sisena posició en la classificació absoluta i, també, les millors fotos de coeficient 2 i coeficient 1. En la classificació per seleccions, la Federació Catalana d'Activitats Subaquàtiques (FECDAS) obté la medalla de bronze.\nAquest esdeveniment esportiu l'han organitzat la Federació Gallega d'Activitats Subaquàtiques (FEGAS) i el Club Subaquàtic Sotavent amb solvència i un ambient excel·lent: els participants i els seus representants federatius han pogut agrair a institucions, organitzadors i col·laboradors la seva organització, la seva cordialitat i la degustació de productes locals.\nEl Luis Martínez, de la FEGAS, s'imposa en el campionat en la categoria masculina amb 43 espècies vàlides diferents i 1.094 punts. El segon lloc també el fa federació gallega amb el bon fer de l'Héctor Costa -1.085 punts i 42 espècies-, i la tercera posició quefa en mans del canari Isidre Felip, amb 1.060 punts i 39 espècies.\nEl Jesús Yeray, de la federació canària, fa la quarta plaça amb 1.022 punts i 37 espècies; el Joan Sans, de la federació balears, la cinquena, amb 1.008 punts i 41 espècies, i el català Xavier Salvador, la sisena amb 1.001 punts i 38 espècies.\nAl darrere se situen Tanasú Motas, de la federació canària, amb 955 punts i 38 espècies; el José Luís Gómez, de la FECDAS, amb 903 punts i 36 espècies; el Raúl López, de la federació basca, amb 864 punts i 35 espècies i, en desena posició, el Juan Cardona, de la federació balear, amb 841 punts i 33 espècies.\nEn la categoria femenina, la catalana Irene Mestre es proclama campiona d'Espanya de Fotosub apnea amb 720 punts i 31 espècies vàlides i deixa com a subcampiona la canària Abigail Martin -712 punts i 30 espècies.\nLa Cristina Varela, de la FEGAS, fa la tercera posició amb 601 punts i 30 espècies; la María Arcos, de la federació balear, la quarta, amb 555 punts i 24 espècies, i l'Ana Alfaro, també de la balear, la cinquena, amb 275 punts i 14 espècies.\nPer federacions, la FEGAS va ser la guanyadora del campionat amb 2.179 punts. La segueixen la canària, amb 2.082 punts; la FECDAS, amb 1.904 punts; la balear, amb 1.849 punts; la basca, amb 1.295 punts; la valenciana, amb 1.283 punts, i la càntabra, amb 683 punts.\nCoeficient 1 - Lipophrys pholis - Xavier Salvador Costa - Federació catalana\nCoeficient 1,5 - Hippocampus guttulatus - Juan Cardona Florit - Federació balear\nCoeficient 2 - Raja undulata - Xavier Salvador Costa - Federació catalana\nFoto natural - Hippocampus guttulatus - Raul López - Federació basca\n+ info: classificació XXVII Campionat d'Espanya Fotosub Apnea\n+ info: classificació individual XXVII Campionat d'Espanya Fotosub Apnea\n+ info: coeficients XXVII Campionat d'Espanya Fotosub Apnea\nPòdium classificació categoria femenina: Abigail Martín (plata), Irene Mestre (or) i Cristina Varela (bronze)\nSelecció catalana: Xavier Salvador, Toni Salvà, Irene Mestre, José Gómez i Miquel Clavero\nXavier Salvador: millor foto coeficient 2 i 1\nFoto grup XXVII CAMPIONAT D'ESPANYA DE FOTOSUB APNEA 2017 a Palmeira / Ribeira (La Coruña)\nPòdium classificació categoria masculina: Isidro Felipe (bronze), Luis Martínez (or) i Hèctor Costa (plata)\nPòdium XXVII CAMPIONAT D'ESPANYA DE FOTOSUB APNEA 2017 a Palmeira / Ribeira (La Coruña)


CAIRE-EF: L'emigració a les Illes Balerars\nL'emigració a les Illes Balerars\nLa majoria de famílies de les Pitiüses i de les Illes Balears en general tenen algun parent més o menys llunyà que emigrà a Algèria, Cuba, Argentina o Uruguai, com així es pot comprovar en els Casals Balears que hi ha en aquests països i la bibliografia que en parla:\n- Emigració (eeif)\n- Formenterers a Montevideo\n- L'exili balear a Mèxic, Artur Parron Guasch\nEl president del Consell d'Eivissa rep sis descendents cubans d'emigrants eivissencs\nSis dels set participants de l"Operació Retorn" van visitar el Consell Insular d'Eivissa, on van ser rebuts pel president de la màxima institució eivissenca, Xico Tarrés. La que faltava es va absentar perquè va passar el dia visitant Formentera, on conserva família. La recepció va estar marcada per un ambient distès i cordial. Tarrés es va interessar per l'origen dels cubans oriünds d'Eivissa, per la quantitat de descendents d'eivissencs que viuen a l'illa caribenya i per les activitats que es realitzen al Centre Balear de Cuba.\nPABLO SIERRA. Diario de Ibiza\nTres descendents d'eivissencs han visitat l'illa per retrobar-se amb la història dels seus avantpassats\nJorge Verdera Rafa, M ª Teresa Ferrer Torres i Giorgina Prats Cardona són tres descendents d'eivissencs que han visitat l'illa gràcies al programa Operació Retorn que duen a terme el Govern de les Illes Balears i la Fundació Balears a l'Exterior. Cadascun conté una història diferent sobre els seus avantpassats, però tots ells s'han trobat amb les seves arrels familiars.\nTornar a les arrels un segle després: Set cubans descendents d'eivissencs i formenterers han tornat per uns dies als seus orígens\nSet cubans descendents d'eivissencs i formenterers han tornat per uns dies als seus orígens. Gràcies a l"Operació Retorn" impulsada pel Govern de les Illes Balears estan coneixent la terra que va veure néixer els seus pares. Les set històries dels integrants de l'Operació Retorn són set retrats paral.lels plens de similituds. Amb accent cubà expliquen com els seus pares van abandonar les Pitiüses quan eren adolescents per provar fortuna a Cuba. Ara, gairebé un segle després, són ells els que realitzen el viatge contrari i coneixen la terra que va veure néixer els seus progenitors.\nL'estela pitiüsa a Cuba\nUn total de 465 eivissencs i formenterers i els seus descendents viuen a l'illa caribenya. Centenars d'eivissencs i formenterers abandonaven les illes cada any a principis de segle cap a Amèrica. Argentina, Cuba o Algèria eren les destinacions més freqüents. Molts d'ells van tornar a la seva illa natal després d'haver aconseguit millorar els seus ingressos o, per contra, haver constatat que el lloc on havien dipositat les seves esperances no era precisament El Dorado que anhelaven. A Ciego de Ávila la majoria de descendents de Balears són d'Eivissa i Formentera.\nLa migració balear a l'Argentina. La seva inserció al barri de Boedo\nS'ha calculat sobre la base de diferents fonts (Guies de balears residents a l'Argentina, fitxes de socis dels Centres de la col.lectivitat, permisos per emigrar atorgats pels ajuntaments, actes de matrimonis i baptismes de les destinacions, etc.) que per 1930 habitaven a l'Argentina un mínim de 20.000 balears. Les causes de l'emigració són complexes i variades. La doctora Ana Jofre explica aquesta emigració en una conferència dictada a la Casa Balear de Buenos Aires el 12 d'agost de 2000.\nArticles i llibres sobre l'emigració balear\nAl llarg de les últimes dècades a Balears s'han publicat nombrosos llibres i articles relacionats amb l'emigració cap a Amèrica des de les Balears durant els segles XVIII, XIX i XX. En aquest llistat apareixen alguns dels principals llibres publicats sobre l'emigració balear a Amèrica. Tanmateix, no es tracta més que una llista orientativa. Per a un estudi més complet, hi ha una aproximació bibliogràfica recent sobre el tema de l'emigració, realitzat per Joan Buades Crespí.\nEn un dels capítols que el programa "Afers exteriors" dedica a Algèria, Miquel Calçada descobreix que a la costa algeriana es parlava català. Era el català dels menorquins, majoritàriament, però també dels eivissencs i dels mallorquins que durant el segle XIX es van instal·lar al país: http://www.edu3.cat/Edu3tv/Fitxa?p_id=27074\nEl programa d'IB3 Balears pel món apropa els illencs de les Illes Balears que viuen arreu del món, recull els testimonis d’habitants de Balears que, en un moment o l’altre, van decidir fer la maleta por motius econòmics, professionals, familiars o, simplement, per un desig de conèixer món.\nMés informació: Balearexterior.com


L'ovellot de Canovelles: Santuari de Cabrera pel camí de la Serrica\nUna sortida que feia temps que tenía en ment. He voltat per Osona molt sovint i sempre veia amb goig la serra de Cabrera, un altiplà de relleu característic que destaca entre els cims que l'envolten, avuí ho he fet. El Santuarí de Cabrera pel camí de la Serrica.\nDistància: 5.67 km Durada: 2h30' Circular: Si\nAlç.màx: 1361m Alç.mín: 997m Dificultat: 2/5\nAvuí no tinc presa per sortir de casa, al cap i a la fi l'inici de la sortida es troba a poc més d'una hora de casa meva i, com que vaig sól, no tinc gaire problemes en iniciar la ruta un xic més tard del que és habitual en mi. Així que, carretera i manta i cap a Sant Julià de Cabrera, la ermita d'on començaré la sortida d'avuí.\nEn arribar veig que, de moment, el temps no acompanya gaire. De fet, quan vorejava Vic i tirava cap a l'Esquirol la boira feia acte de presència. En arribar a Sant Julià la boira ja és tan densa i es veu força be, encara que sóc incapaç de fer una foto a l'altiplà del Cabrerés, bàsicament perque es troba cobert pels núvols.\nEntre la boira, el Cabrerés\nEnfilo per la carretera asfaltada fins a la finca ramadera de Cal Vidrier on tombo a ma dreta un cop arribat al Collet de Sant Julià. Arrel d'aquí el camí esdevé corriol i comença a pujar de valent. En un primer moment el corriol és cobert de vegetació arbustiva i li confereix un aire un tant.........depriment. De seguida veiem unes cordes i cadenes clavades a la roca.... toca tirar pel dret.\nUna visió fantasmagórica\nPas de corda i cadena. Atenció¡ Rellisca\nAnem agafant alçada molt ràpidament. De tant en tant, m'aturo a les balconades naturals que deixa el serrat i puc constatar que pujem força ràpid i que la boira també va pujant. La tindré de companya fins al pla. El camí és prou evident, encara que no hi ha camí realment, bàsicament et mantens entre caure pel penyasegat o menjar-te els arbres.\nAnem pujant pel Grau\nCamins, traces i boira\nPocs metres abans d'arribar a la fageda tinc la meva primera visió clara del Santuari de Cabrera, be, clara, clara no ho és, però si que esdistingueix entre la boira el pinacle del campanar. Sembla extret d'una pel·licula de Dràcula. En qualsevol moment em surt el "chupasangres" (que no és Montoro) i em clava una mossegada de cal Déu.\nDe cop i volta sembla que estigui fent una altre sortida. Deixo de banda la grimpada, la roca nua i els corriols estrets i atapaïts per entrar a una fageda espectacular primer i més tard a un bosc sub alpí ple d'avets. I el més increible de tot, encara hi ha restes de la neu caiguda fa dos dies. Espectacular. Sembla (pel que he vist a les pelis) que estigui caminant pels boscos de Yosemite.\nSortint del Pla del Prat, que és com s'anomena la zona de la fageda i del bosc, entrem a la part més espectacular de la sortida. L'Osca de Cabrera. Un istme de roca pelada de poc més de dos metres d'ample que ens assepara del Santuari de Cabrera. Aquí he passat una bona estona, és espectacular. El pas estret, la bruma, la visió de la Plana de Vic, de la Vall d'en Bas, el santuari......\nLleixa de l'Osca amb el Santuari a l'esquerra\nCreuem amb cura i amb bona lletra, gaudint de les sensacions que aquest indret em provoca. La veritat es que m'hagués sentat una bona estona allà el mig. Realment era com ser entre terra de ningú, penjat al mig del no res i l'aire i la boira jugant amb tú. He al·lucinat. Un cop a l'altre banda vaig a buscar les restes del Castell de Cabrera i el vértex geodèsic que marca el punt més alt de la serralada (un altre cim a la butxaca).\nCastell de Cabrera i Santuari al fons\nCap al Santuari\nNublat i sol (divisió metereològica)\nEl Santuari de Cabrera i el seu emplaçament és increible. Realment un lloc molt tranquil on sembla que el temps resti aturat. A aquestes hores del matí poca gent m'hi trobo a la plana. Així que aprofito i faig un tallat al restaurant del Santuari.\nDesprés de fotre'm el café, que, per ser on és el restaurant, només és 1'50€, faig el tomb per darrera el santuari i dirigeixo les meves pases a les escales que em duran cap el Coll de Brams. Aquestes escales són la ruta, diguem-ne, fàcil per arribar al santuari. Però, val a dir, que s'han de tenir un bon parell de collons per pujar-hi.\nAquest és el desnivell que superen els esglaons\nUn cop al coll de Brams tirem per un corriol ben catxondo cap a Sant Julià de Cabrera, on donarem per finalitzada la sortida d'avuí. Abans de marxar, però, tinc temps en maleïr i despotricar quan veig que ara, el camí de la Serrica i dalt del Santuari fa un sol espatarrant. Tocarà tornar-hi a l'estiu, que hi farem¡¡¡\nEtiquetes de comentaris: 100 cims, Osona


Civia463 el Dl Maig 03, 2010 6:29 pm\nObrim aquest fil, per informar d'avistaments de Civies a la xarxa de rodalia de Barcelona.\nArchie el Dl Maig 03, 2010 7:59 pm\nAhir estava a Montcada Bifurcació el 465.244 a punt per estrenar.\nInvitat el Dl Maig 03, 2010 8:01 pm\nVilanova I la Geltrú. Vía 2. Civia direcció Sant Viçens de Calders. No m'en recordo la numeració, ho sento...\nInvitat el Ds Maig 08, 2010 1:37 pm\nel 243 presta servei a la C4 sud. el vaig veure ahir dia 7/05 a Sant Sadurní d'Anoia i avui dia 8/05 a Sant Feliu.\ncanalcole el Dt Maig 11, 2010 8:17 pm\nInvitat el Dj Maig 13, 2010 7:34 pm\nAvui per el matí pujat a Calafell amb un doble Civia, el primer era el 463-202M, crec curiós un 463 per la R-2 sud, el primer que veig per aquí!\nInvitat el Dj Maig 13, 2010 9:27 pm\nems56 escrigué: Avui per el matí pujat a Calafell amb un doble Civia, el primer era el 463-202M, crec curiós un 463 per la R-2 sud, el primer que veig per aquí!\nDoncs sí, jo sempre veig els 465 quan es tracta del Sud, sembla ser que ja es van escapant per altres llocs els Civies...\ncanalcole el Dt Maig 18, 2010 7:01 pm\ncanalcole escrigué: Aquest matí doble avistament de Civia curiós.\ncanalcole el Dt Maig 25, 2010 7:10 pm\ncanalcole el Dc Maig 26, 2010 2:54 pm\nUna informació del FTC, crec que no del tot fiable, però bé...\nMako448 escrigué: Informar que entre Juliol i Setembre començara a prestar servei comercial les dobles de 465,ho faràn a la R2 Sud.Les 465 que ara circulen per la R4 Sud aniràn a parar a la R2 Sud,i és portarà material de la R2 Sud a la R4 Sud,i aixó m'agradaria saber,quin material.Per qué de 447 per la R2 Sud circulen ben poques,si en laborables són 6 trens Civia que estàn en servei a la R4 Sud,i a la R2 Sud de 447 crec que n'hi han moltes menys,2 o 3 crec jo,que pensen portar les 450/451 a la R4 Sud o qué?\nSegons el que diu ell, jo crec que potser passaran a la 4 Sud les 440R que comentaren que vindrien de Saragossa amb els vinils de Rodalia de Catalunya.\nalkolo89 el Dc Maig 26, 2010 3:01 pm\nAixò implicarà que les andanes ja estaran elevades i allargades per a que entrin les composicions de 10 cotxes dels Civia.\nUT440_132M el Dc Maig 26, 2010 3:05 pm\nMentrestant aquí ens hem de fer fotre, hi ha molts llocs que una doble 447 no entra a tota l'andana elevada. Moltes vegades una composició queda a la part baixa de l'andana.\nArchie el Dj Maig 27, 2010 11:31 pm\nAvui el 465.243 feia un rodalies a Castelldefels. De les seves primeres sortides segurament.\nInvitat el Dc Jun 02, 2010 7:00 pm\nAbans d'ahir vaig veura el 465-242 Badalona-Svc, ahir desde d'alt del pont, el 465-209 i l'altre podria ser el 203M.\nalkolo89 el Dj Jun 03, 2010 10:14 pm\nNo és a la xarxa de Barcelona, però han comentat que a Tradinsa a Lleida hi ha un Civia tot grafitejat i amb vidres trencats. No se fins a quin punt pot ser cert, i si algú en sap quelcom més que ho digui.\nperegarcia el Dj Jun 03, 2010 10:31 pm\nJo puc confirmar que a Tradinsa, a les vies exteriors, hi ha un civia que es troba en un estat més que penós, ho he vist més d'un cop quan hi he passat en tren, tampoc puc apreciar si és que té els vidres trencats, ja que quan hi passen en tren, tranquilament ho fas a 100 per hora...\ncanalcole el Dj Jun 03, 2010 10:34 pm\nCom ja he dit al FTC, aquest Civia porta des d'abans del Juny de l'any passat, que és quan vaig estar a Lleida i el vaig veure.\nUn video on es pot veure:\n(a partir del 6.25)\nalkolo89 el Dj Jun 03, 2010 10:42 pm\nPel que sembla és només un cotxe d'un Civia, el qual podria haver patit un accident o se li ha de fer quelcom (o possiblement sigui una espècie de maqueta a tamany real. Desconeixo si hi ha algun Civia aturat per accident des de ja fa temps.\nInvitat el Dt Jun 08, 2010 12:27 am\nSento dir que no i tingut temps material de pillar el nºs de série, avui enlloc d'un servei de moviment de material per la R-4 sud han sigut dos, el primer un 465+463 i una hora després un 465 aillat, aquets anaban "sense servei".\nInvitat el Dt Jun 08, 2010 2:07 am\ncanalcole escrigué: Com ja he dit al FTC, aquest Civia porta des d'abans del Juny de l'any passat, que és quan vaig estar a Lleida i el vaig veure.\nI el Perico de FGC també déu ni do. Que no tenen espai per deixar-los a cobert?\nalkolo89 el Dt Jun 08, 2010 10:51 am\nSi no em falla la memoria eren el 463.214M i el 465.213M.\ncanalcole el Dt Jun 22, 2010 1:41 pm\nAhir a les 23.30 el Civia sense servei que passa sobre les 19h. de la tarda cap a SVC.\nems56 escrigué: Amb tot el enrrenou d'aquesta pasada tarda, entremig de tot, el Civia 465-237M Rod. de Catalunya fent SVC-Badalona anar i tornar!\nDurant el dia d'ahir també va fer varis Vilafranques.\nCivia463 el Dj Jul 01, 2010 8:14 pm\nA Listadotren informen que han avistat la 465-248 ja en servei i acoplat al 463-201, en un servei L'H-Calella de la R1. Aquesta unitat és nova a la dotació de rodalia i amb decoració Renfe Operadora. No se sap res amb les 465 del 244 al 247. Per cert, ja som al mes de juliol i en teoria no estava previst introduir-hi dobles de 465 per la R2 sud tal i com va dir en Manel Nadal ara fa un mes o dos? Jo no me'n fio, si no és per juliol, serà per setembre, dic jo.\nUT440_132M el Dj Jul 01, 2010 8:20 pm\nFa 15 dies el 244 era a Montcada Bifurcació, a les vies amb topall direcció Manresa. Ara vaig a especular, però potser els 465 dobles, els facin servir cara al mes de setembre, quan ja hagin tornat a "la normalitat", les línies de rodalia afectades per obres, com és el cas de la R3, R4 i R7.\nCivia463 el Dj Jul 01, 2010 8:32 pm\nUT440_132M escrigué: Fa 15 dies el 244 era a Montcada Bifurcació, a les vies amb topall direcció Manresa. Ara vaig a especular, però potser els 465 dobles, els facin servir cara al mes de setembre, quan ja hagin tornat a "la normalitat", les línies de rodalia afectades per obres, com és el cas de la R3, R4 i R7.\nJo crec potser també pel setembre, però penso que és necessari també per l'estiu, que la R2 sud (juntament amb la R1) té forta demanda en aquesta época per que la gent va a les platges de Castelldefels, Sitges, Vilanova, Calafell... etc i et trobes amb les 450/451 plenes fins a la bandera i a més amb simple, quina vergonya! Els simples han d'estar prohibits a la R2 sud, sigui una 447, una 450, una 451, un Civia o una cafetera exprès; han d'anar en doble, sobretot els Civia 465, ja que poden absorbir més places que els bucs si es va amb doble composició de 10 cotxes en total i això funciona a la perfecció, ja que a Madrid hi han dobles de 465 en servei a les línies d'Aranjuez i Parla (C-3 i C-4) i han anat força bé per alleugerir les rieres de gent.


Tinc la impressió que el començament de Baudolino, la nova novel·la d'Umberto Eco, agafarà desprevinguts més de quatre lectors. En la versió original italiana el llibre s'obre amb un text escrit en una endimoniada barreja de llatí, de llengua vulgar i de dialectes piemontesos. Un introit que l'autora de la traducció catalana (una Carme Arenas en plena forma, diguem-ho ja d'entrada) resol amb un encertat paral·lelisme fet a partir d'una combinació de llatí i de català trobadoresc adobada amb una envitricollada puntuació i una no menys complicada ortografia. Tot plegat per traslladar fidelment al lector d'aquí l'evident voluntat de l'autor: confegir un pòrtic de nou pàgines que demanen un esforç d'atenció superior al normal per poder entendre-les completament.\nD'altra banda el contingut d'aquestes pàgines no és gens trivial. Ben al contrari, són bàsiques per situar-nos en la trama de la història ja que ens expliquen de quina manera l'infant Baudolino –una barreja de personatge de novel·la picaresca i de mentider compulsiu, de pinta i de visionari, de penques i de seductor–, nascut en el si d'una família humil, esdevé ni més ni menys que fill adoptiu de l'Emperador Frederic I Barbarroja.\n(Joan Josep Isern: "Un Eco desbordant... i desbordat", Avui, 11 d'octubre de 2001, p. 9)\nNo conec la música de Rocco Fortunato –la meva generació es va quedar en Judas Priest i Iron Maiden–, però m'arriba al cor la seva manera directa d'explicar les coses, desagradable i brutal a voltes, tendra i ingènua d'altres; m'arriba al cor aquest ús de la paraula justa, col·loquial, directa, desmanegada, com ho són els sentiments més primaris, i totes aquelles veritats de la vida que expressa amb frases que tenen ben poc de sentencioses: "Un parell de maneres per les quals dos que estan junts entenen que han arribat al final és quan ja no carden o quan només carden". "Jo em posava a riure. És veritat: és un sistema excel·lent per no plorar". "Estàvem fets tots de carn humana posada a envellir".\nSí que conec, i realment admiro, la feina de la traductora, Carme Arenas, que ha hagut de bregar amb un text italià difícil, que utilitza constantment el registre oral i tota mena de referències a la vida quotidiana (allò que tants problemes crea sempre als traductors). El text català resultant corre sense cap mena de problemes, és fresc i viu en tot moment i resulta absolutament creïble.\n(Pau Joan Hernàndez: "Pur i visceral", Avui Cultura, 22 de novembre de 2001, p. XV)\nAquesta Obra Completa de Joan Salvat-Papasseit, publicada per Galàxia Gutenberg / Cercle de Lectors, a cura de Carme Arenas Noguera, reuneix tota la seua obra poètica i en prosa. A més, hi ha inclosa també la seua correspondència: un total de 167 cartes on es testimonia la relació de Papasseit amb algunes de les personalitats més destacades del moment, com ara Josep M. Junoy, Carles Riba, L. Plandiura, Josep M. de Sucre, Josep M. López Picó... O les postals a les seues filles Salomé i Núria. La seua producció en castellà i els estudis de Tomàs Garcés, Joan Fuster i Ricard Salvat completen un volum deliciós, perfectament il·lustrat i editat, sobre un dels escriptors més peculiars i interessants de la primera meitat del segle XX.\n([S. S.]: "Llibres recomanats", Caràcters [València], núm. 40, juliol de 2007, p. 2)


SENDERISME PER CATALUNYA: Olesa de Bonesvalls - Puig de la Mola - Santa Susanna\nTemps aproximat: 4'45h\nNotes: El corriol d'ascens al Puig de la Mola està molt tapat, si es segueix el track amb GPS cap problema, si no es segueix el track el millor és seguir per la pista per anar a trobar el GR-5 i pujar al Puig de la Mola pel corriol que i puja pel seu darrere\nSortiu del carrer de l'Hospital, seguint les marques del GR-5. Passeu per davant de l'antic Hospital de Cervelló del segle XIII. Continueu seguint les marques del GR-5 que passa pel marge esquerra de la riera de Begues. Pocs metres endavant trobareu una pista que talla el GR-5, seguiu-la a l'esquerra. La pista va baixant i pujant sense massa desnivells. Arribareu al les ruïnes del Corral del Jaume, seguiu la pista que ara baixa fins que arribareu a baix de tot d'un torrent, seguiu a l'esquerra i quant la pista fa un gir de quasi 180º a la dreta heu de trobar un corriol marcat amb fites per dins del Torrent de l'Astor. Si aneu amb GPS podeu seguir el track per dins del bosc, sinó continueu per la pista, seguiu el GR-5 a l'esquerra i busqueu el corriol que puja per l'esquena del Puig de la Mola.\n***Antic hospital per a l’acolliment de vianants i pelegrins, del municipi d’Olesa de Bonesvalls (Alt Penedès), està situat en una intersecció de l’antic camí de Barcelona a Vilafranca del Penedès per Sant Boi així com per Gavà i Begues.\nFou fundat el 1262 per Guillem (II) de Cervelló, que li cedí el lloc d’Olesa i altres dotacions (en depengueren les quadres d’Ordal i de Vallirana). Fou administrat pel prior de Sant Pau del Camp de Barcelona; el 1328, però, ja ho era pel Bisbat de Barcelona. El 1381 l’hospital adquirí la plena jurisdicció del terme.\nAl segle XVIII, arran de la construcció del nou camí real i futura carretera N-340 pel coll d’Ordal motivaren la fi de la seva funció a mitjans del s. XIX.\nDurant els s. XVI i XVII, l’Hospital va ser reformat. A l'interior hi hala capella de Santa Maria de l’Anunciació, obra del s. XIV amb notables pintures murals, que fou destruïda el 1936; actualment ha estat restaurada.\nAls voltants es va crear el nucli de població de l’Hospital de Cervelló.***\nBé, seguint el track per dins el bosc sortireu a una pista, seguiu-la a la dreta i desprès de salvar uns quants metres de desnivell arribareu al Puig de la Mola, cim del Garraf amb 535m, coronat per una torre de vigilància forestal. Un cop gaudides les amplies vistes que es tenen d'aquest petit cim, baixeu pel corriol senyalitzat com a GR-92.3 en direcció a Santa Susanna. Desprès de baixar forces metres sortireu a una pista, aquí aneu a l'esquerra i poc més endavant enmig d'una corba obvieu les marques del GR-92.3 que se'n va a Santa Susanna i per on retornareu més tard, vosaltres seguiu la pista del GR-5 cap a l'esquerra.\nDesprès de caminar una estoneta per la pista trobareu una altre pista a la dreta amb una barrera, senyalitzada com a PR-C 37, seguiu-la en direcció a Cal Muntaner. Aquesta pista l'heu de seguir durant força estona, fent una petita pujada al principi i baixant fort cap al final. Veureu un pal indicador on indica la Barraca del Borregaire, just a l'esquerra de la pista, una bona mostra de les barraques que hi havien per la zona abans que s'abandonessin els camps. Continueu pista avall i ara seguiu indicacions cap al Castell Vell, que teniu davant vostra a dalt d'un turó.\nAbans d'arribar al castell passareu per la Font del Rector que amb una mica de sort rajarà. Continueu pel camí obvi i sempre seguint marques fins a dalt del turó, on hi han les restes de l'ermita de Sant Pere i el Castell Vell d'Olivella, des d'on les vistes cap a mar son amplíssimes. Retornem uns metres enrere i ara seguim el corriol que em fet servir per pujar castell cap a l'esquerra, tot passant per la masia abandonada de Mas Vendrell. Sortireu a una pista amb una barrera, continueu recte per aquesta mateixa pista durant força estona fins que sortiu als plans de Santa Susanna, un conjunt d'edificacions abandonades dalt d'un turó i envoltades de vinyes, que domina tota la plana.\n***De l'antic castell d'Olivella, documentat des de l'any 992, es conserven només algunes restes dels murs, probablement del segle XI, que sembla que dibuixen una planta trapezoïdal. Les parets són de pedra poc treballada i morter d'escassa qualitat. Al bell mig hi ha un molí del segle XVIII construït amb les runes del castell. El seu domini senyorial va pertànyer al bisbat de Barcelona.***\n***Molt a prop del castell d'Olivella hi ha les restes de l'antiga capella romànica de Sant Pere. És un edifici d'una nau de la qual només en resta l'absis, amb una finestra d'esqueixada simple, i part dels murs, obrats segurament durant el segle XII. Va ser l'església parroquial d'Olivella fins el segle XVI. Prop d'ella hi ha les ruïnes de la Masia del Rector.***\nSortiu a una altre pista i aneu a la dreta, en direcció a les cases tot passant pel costat d'un profund pou d'aigua. Ara haureu de pujar durant aproximadament 3km per un corriol tot seguint les marques del GR-92.3 en direcció Begues. Sortireu un altre cop a la pista que va cap a Olesa de Montserrat, seguiu-la avall. A partir d'aquest punt només heu d'anar seguint les marques del GR-5 en direcció cap a Olesa de Bonesvalls. Pareu atenció a veure l'impressionant forat de l'Avenc de l'Esquerrà, uns dels més importants i profunds de tot Catalunya que us quedarà a l'esquerra del camí. També pareu atenció a seguir correctament les marques del GR-5, que va alternant trossos de pista i corriol fins arribar al mateix lloc d'inici.\nPublicado por Rai Romagosa en 22:30\nAnònim 5 de febrer de 2015 a les 16:06\nRai Romagosa 5 de febrer de 2015 a les 18:15\nEs una ruta bastant completa pel sector del Puig de la Mola, però sobretot s'ha de vigilar amb el corriol que va per dins el bosc, si portes GPS cap problema, si portes mapa millor buscar ruta alternativa pel GR-5.\nGracies per visitar el blog!!!