El Juvenil B viatja a Mèxic per a disputar la Copa Independència sub-17 - FC Barcelona\nHomeFutbolFormatiu MasculíNotíciesEl Juvenil B viatja a Mèxic per a disputar la Copa Independència sub-17\nEl Juvenil B viatja a Mèxic per a disputar la Copa Independència sub-17\nEls joves jugadors blaugrana disputaran un torneig que els enfrontarà amb alguns dels millors equips del continent sud-americà Boca Juniors, Chivas, Fiorentina o Internacional de Porto Alegre es posicionen com els rivals més durs que competiran amb el Barça per la copa\nFran Álvarez, del Juvenil B, durant un partit davant l'Espanyol / FOTO: ARXIU - FCB\nEl Juvenil B de García Pimienta viatja a Mèxic per disputar la Copa Independència sub-17. El torneig, que es durà a terme a la ciutat de Mèxic DF, enfrontarà el FC Barcelona amb diversos equips sud-americans, com el Chivas o el Boca Juniors. Els jugadors del Juvenil B sortiran aquest divendres dia 9 a la nit de l’aeroport del Prat i arribaran a Mèxic dissabte 11 al voltant de les 05.30 hores. El primer partit del Barça serà dilluns dia 13 davant el Club América, a Coapa.\nChivas i Boca, els rivals més durs del grup\nEls de García Pimienta estan dins del Grup A, juntament amb el Club América, el Chivas, el Boca Juniors i el Monarcas. Iniciaran el seu camí al torneig davant el Club América, però els rivals més durs se’ls trobaran el dimecres 15 i el dijous 16, quan s’enfrontin al Boca Juniors i al Chivas respectivament. L’equip argentí és un dels candidats a aconseguir la victòria en un torneig on el Barça és el màxim favorit. El darrer rival a la fase de grups serà el Monarcas. En cas de passar de fase, les semifinals es disputaran el dissabte 18 davant els equips classificats del grup B, on es troben el Cruz Azul, el Pumas, el Pachuca, l'Inter Porto Alegre i el Fiorentina. Si aconsegueixen passar també aquesta ronda, disputarien la final el diumenge 19. Com a premi per als jugadors, la final del torneig es jugarà a l’estadi Azteca de Mèxic, un dels més emblemàtics del país.\nUn dia després de la finalització del torneig, dilluns 20 d’agost, els jugadors de García Pimienta agafaran el vol de tornada cap a Barcelona per acabar de preparar la pretemporada a la Ciutat Esportiva, abans de començar el campionat de Lliga.


Albergo Ristorante La Torre Castiglione d'Intelvi Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 12 allotjaments a Castiglione d'Intelvi.\nVia Roma N. 53, Castiglione d' Intelvi, Castiglione d'Intelvi, Itàlia, 22023 - Veure al mapa\n"Lovely views, great location for Switzerland and Como, lovel..."\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Castiglione d'Intelvi, no busqui més enllà de Albergo Ristorante La Torre. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Albergo Ristorante La Torre, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, servei d'habitacions, instal·lacions per a reunions i banquets , habitació familiar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, escriptori, mini bar, balcó/terrassa, insonorització a cada habitació. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen camp de golf (a 3 km), piscina exterior, solàrium, parc infantil, equitació estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Albergo Ristorante La Torre és una elecció inteligents per a viatgers a Castiglione d'Intelvi, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nTots els tipus de viatgers (222) Parelles (140) Viatgers en solitari (6) Famílies amb infants petits (51) Famílies amb infants grans (16) Grups (10)\nAllotjaments a Castiglione d'Intelvi


Crònica Històrica · El Grifonet, el premi d’Òmnium Cultural - Setmanari l'Ebre\nLa quarta edició de “L’Arbre dels Somnis” de CaixaBank lliura regals de Nadal a 80 infants de l’Ebre en situació de pobresa\nHomeCulturaCrònica Històrica · El Grifonet, el premi d’Òmnium Cultural\nCrònica Històrica · El Grifonet, el premi d’Òmnium Cultural\nPer Setmanari Ebre\nEl premi “Lo Grifonet” té caràcter honorífic; s’atorga en reconeixement de la tasca cultural o per l’activitat social i humana d’una persona desenvolupada en el marc de les Terres de l’Ebre. Per identificar el premi es va escollir el nom del grifonet, que és el nom de la flor de l’olivera, l’arbre més representatiu de les comarques ebrenques. El premi fou creat per Òmnium Cultural de les Terres de l’Ebre, nova denominació d’Òmnium Cultural de Tortosa nascut el 1971 per iniciativa del que fou el seu primer president, Joan Martí Ferre.\nFins ara havia estat atorgat a Joan Beltran, lingüista tortosí (2011); Octavi Ruiz, músic d’Amposta (2012); Manel Ollé, professor d’Ulldecona (2013); Lola Santacatalina, infermera, originària de València i afincada a Roquetes (2014); Artur Quintana, filòleg de la Codonyera al Matarranya (2015); Manolo Tomas, activista social de Tortosa (2016); Zoraida Burgos, poetessa de Tortosa (2018), i excepcionalment a Jordi Cuixart (2019), empresonat per la seua condició de president d’Òmnium Cultural. El premi d’enguany suposa també un homenatge al primer guanyador, Joan Beltran, traspassat ara fa un mes.\nNo és la primera vegada que consta l’existència de premis al reconeixement de la trajectòria personal de personatges del territori.\nEl 1969 el Grup de Premsa i Ràdio, que aplegava els corresponsals informatius i redactors dels mitjans locals, van crear el guardó “Tortosí de l’any” per destacar el personatge local més significatiu de l’any precedent. En la primera edició es va nomenar el dinamitzador cultural Mariano Jover Flix, a qui van seguir l’industrial Joaquim Fabra Grifoll (1970), el canonge Joan Baptista Manyà (1971) i l’alcalde Felip Tallada (1972). Prompte, però, el premi va derivar en una orientació al servei del sistema polític imperant, tot i algunes excepcions com el pintor Ricardo Cerveto (1977) i la congregació religiosa Hermanitas de los Pobres (1978). Esgotat el repertori, el 1979 i 1980 es declarà desert. El gener de 1981 solament hi havia un candidat, el professor Manuel Pérez Bonfill, militant del PSUC que havia estat suggerit pels germans Ramos i jo mateix. El sector conservador manifestà la seua disconformitat per la significació política de Pérez i demanà que es votés en blanc. El resultat final fou que els vots en blanc foren 8 i els vots per a Pérez Bonfill 7. Acollint-se a una particular interpretació de la votació, David Català, capdavanter de la dreta tortosina va forçar decidir que el premi s’havia de declarar desert. Això suposà el trencament del Grup de Premsa de Tortosa.\nEl sector progressista, entorn del setmanari Ebre Informes, va instituir el premi “Jaume Tió”, per enaltir la persona més destacada durant l’any precedent dins el camp estrictament cultural fugint de qualsevol connotació política. El nom escollit corresponia al més significatiu literat tortosí (1816-1844) de l’època del romanticisme. Es va premiar Pérez Bonfill i els anys següents Gerard Vergés (1982), Ricard Salvat (1983), Artur Bladé Desunvila (1984), Jesús Maria Rodés (1985) i Rafel Balada (1986), any en què va deixar d’atorgar-se. L’any 1982 s’afegí el premi “Campos Tarré” per potenciar l’afecció periodística entre els estudiants de batxillerat de l’Institut de Tortosa. Es va triar el nom del periodista Sebastià Campos Tarré, que, en acabar la guerra, havia estat afusellat pel franquisme. Els professors de llengua promovien la participació dels alumnes. Cada setmana, el setmanari publicava un treball escollit pels professors (Manuel Pérez Bonfill, Manel Ollé). A final d’any, un jurat escollia la guanyadora d’entre totes les peces publicades. El primer any es va guardonar Antonio Gallardo i en anys successius Joan Josep Carot, Maricel Chavarria i Maria Jose Ariño.\nArticle anteriorLa fallida de la Cooperativa de l’Aldea arriba finalment a judici nou anys després\nArticle següentDetingut un lladre reincident d’Amposta per robar d’un vehicle i forçar la porta d’un supermercat\nDenuncien diverses persones per recol·lectar 20 quilos de llentiscle a Tortosa


Àtoms i lletres: La Història ens jutjarà\nI ho farà amb criteris que avui en dia desconeixem.\nSovint, quan parlem de aquest o aquell personatge històric i ho fem d'una manera crítica, destacant aspectes que el converteixen en mala persona, algú diu "bé, cal situar-ho en el seu context històric". Si era masclista, homòfob, racista o violent, diem que era producte de la societat en què vivia. De tota manera, després de fer aquest apunt, sovint seguim jutjant-lo amb la nostra mirada actual.\nLes lletres de les cançons romanen invariables mentre la societat canvia. "Necessites algú més gran i més savi que tu que et digui el que has de fer" (que a més sóc jo, que tinc un any més que tu i em faré nazi d'aquí poc). No sé exactament què vol dir la paraula heteropatriarcal però sospito que aquesta cançó ho és molt.\nSi traslladem aquest raonament a la nostra època, pot passar el mateix. Algú que avui ens sembla una gran persona, potser està cometent actes o opinant coses que en un futur es consideraran horribles.\nEl futur ridiculitzarà els vegans o criminalitzarà els carnívors? Els ufòlegs seran visionaris o tarats? I la religió? En 500 anys Alà o Jesucrist seran vistos com Zeus o Thor?\nÉs més, el futur ens jutjarà per coses diferents en diferents èpoques? Potser el segle XXII ens criticarà per ser carnívors, el XXIII per ser ateus i el XXIV per no haver respectat els drets de les màquines. I en cada època es destacarà el valor de personatges defensors de causes que ara ens semblen marcianes i se'ls reconeixerà com visionaris.\nEl judici de la Història és retroactiu, ja que apliquen unes lleis que no estaven vigents quan es van produir els fets. I aquí radica la seva injustícia. El revers karmàtic d'aquesta injustícia és que aquells que ens jutgin des de la mentalitat del futur també seran jutjats pels seus descendents amb uns criteris igualment injustos.\nEtiquetes de comentaris: futur\nXeXu 18 de maig de 2017, a les 16:42\nBen vist, això. Realment sembla que sempre tinguem una causa que defensar, i que en aquell moment tothom ho hagi de fer, o si no ets un criminal. En un futur hauran passar les causes d'ara, i ens dedicarem a unes altres. Tot apunta a que es perseguirà els carnívors, com dius tu, però per aquí no hi passo. Si no menjo carn és perquè no n'hi ha, no perquè una trepa de desinformats m'ho diguin. Desinformats nutricionals, n'hi ha alguns que ho fan per animalisme, i mira, a aquests encara els entenc, que almenys no intenten convèncer-te de res.\nSergi 23 de maig de 2017, a les 19:07\nJo no sóc vegetarià però entenc que a alguns no els agradi tenir camps de concentració on es fabriqui la carn que mengem en condicions bastant indignes. Com que a la gent li agrada menjar carn, no veig cap altra solució que esperar que els biòlegs la conreïn en laboratori sense patiment animal.\nPons 19 de maig de 2017, a les 12:13\nPerò quan ens jutgin a nosaltres ja estarem criant malves des de fa temps, per tan no ens importarà massa.\nHas pensat en la possibilitat que la gent critiqui el teu blog quan no hi siguis tu (ni l'ahse)?\nPons 26 de maig de 2017, a les 14:14\nL'ahse sempre hi serà, com els escarabats.\nM. Roser 19 de maig de 2017, a les 22:31\nM. Roser 19 de maig de 2017, a les 22:33\nPenso que tens raó, Sergi...Per jutjar els fets que ja han passat ens hauríem de situar en el seu temps, però això diria que continuarà passant també en el futur, si es volen fer judicis justos, és clar!\nSergi 23 de maig de 2017, a les 19:28\nSí, hauríem de ser capaços de ser més justos però sembla difícil.\nDavid Castejón 20 de maig de 2017, a les 0:33\nPotser no cal projectar-se en el temps per fer aquesta reflexió. També és aplicable a cultures diferents que coexisteixen en una mateixa època. Els uns sempre jutjarem als altres amb inexactitud i injustícia, sigui temps o espai el que ens separi...\nSom éssers irremeiablement subjectius i sovint autocomplaents... tant que crec que els judicis morals fora del nostre propi entorn cultural no gaudeixen de gaire validesa.\nSergi 23 de maig de 2017, a les 19:31\nBen vist, tot i que també es diu, amb freqüència, aquests semblen sortit de l'edat mitjana, quan no directament de les cavernes.\nD'altra banda el relativisme acaba sent una entitat difusa que no acaba complaent a ningú. Tothom necessita una escala de valors per tal de prendre decisions i, tot i que en teoria és fàcil entendre que altres puguin tenir escales de valors diferents, sovint són incompatibles amb la nostra, per un motiu o un altre.\nVicent Llémena i Jambet 23 de maig de 2017, a les 23:12\nEfectivament, Sergi, tots jutgem segons la mentalitat del moment i la que ens han llegat els nostres pares, jo pense que al segle XXX ens jutjaran, o jutjaran a les dones per haver fet extingir als barons, sí, allò femení, com que és allò natural, tendeix a eliminar allò masculí, artificial i finit.


les cosetes del querol: Torna la comèdia argentina\nI torna en forma de cine negre. El film respon a la lògica consagrada per Gibson i Globber de "parella de policies investiguen cas". En aquest cas de policia només n'hi ha un, interpretat per Luis Luque, que es troba enmig d'una depressió motivada pel descobriment de la infidelitat de la seva dona. L'altre, a càrrec de Diego Peretti, és un psicoanalista condemnat a serveis socials a qui el jutge encarrega acompanyar al policia depressiu i donar-li assistència.\nJunts s'embranquen en la investigació de la desaparició de dos treballadors de la industria militar argentina, que desembocarà en el contraband d'urani i la corrupció en el servei secret argentí. Junts hauran d'emmirallar-se en l'altre per veure's reflectit, junts teixiran una relació que gira innesperadament cap a l'amistat, la de debó, la que forja la superació conjunta dels obstacles.\nPertretxat en l'excel·lent plantilla d'actors secundaris a que ens tenen acostumades les pel·lícules argentines que arriben a casa nostra, Szifron, teixeix una trama ben lligada en la que demostra un magistral domini del tempo i de la vis còmica. Aquells que estan acostumats al duo Campanella - Darín faran el descobriment de com els moments de tensió dels personatges, en comptes d'aturar el ritme de la pel·lícula poden ser-ne el catalitzador.\nM'atreveixo a recomenar-la. De debó\nI una cosa que copio dels amics de QCS, aqui teniu a Szifron i Peretti parlant de la pel·li.\nPublicat per Andrés Querol Muñoz a 0:28\nJo també l'he vist, i no em vaig pas arrepentir d'haver pagat 8 eururs.\nUs la recomano, pasareu una bona estona.


La nova ESO: una mirada alternativa0\n575 14/09/2007, 11:07 | El Punt. Isidro Cabello Hernandorena\nCriteris fonamentals per part de l’Administració eren la simplificació estructural i l’atenció adequada a adolescents que ja mostren les seves preferències i les seves deficiències. Els centres tenien com a finalitat principal i definitòria la instrucció dels alumnes, perquè l’educació i els valors de convivència estaven implícits en el moment que s’hi accedia. Estava expressament separat l’àmbit privat -família, amics, ocis- de l’àmbit públic -el centre i el seu personal- i, fos la que fos la forma de vida de l’alumne a l’àmbit privat, era ell qui havia d’adaptar-se als valors de l’àmbit públic. L’etapa estava concebuda com a una fita de maduració, diferenciada per tant de l’anterior, la Primària, en objectius, professors i tarannà, sabent que les persones creixen per esglaons i salts cap a munt. Els alumnes, doncs, notaven el pas, els costava i neguitejaven amb un punt d’angúnia, però aguantaven i es feien a la nova situació: així la seva maduració seguia un curs normal, reforçada amb la pràctica constant de valors com ara l’esforç, la recerca personal o col·lectiva del que no se sap, el respecte a normes de comportament i convivència, les qualificacions explícites del que havien assolit, etc. Els alumnes anaven al centre a aprendre tot el que els responsables socials consideraven necessari per fer-se lloc en una vida amb sentit; i al temps que aprenien el que els tocava quedaven preparats per aprendre noves coses per analogia.\nLa base de l’aprenentatge era l’assignatura, nou com a màxim, i cada una amb un mínim de tres hores setmanals per assegurar un cert grau de profunditat i ritme. Les interrupcions de la jornada estàndard eren molt poques i ben calculades per tal de no trencar aquest ritme i per crear hàbits mentals de treball i constància. Els professors eren veritables especialistes en la seva matèria, perquè el que domina la seva parcel·la ensenya més bé, amb més flexibilitat i donant més garanties de precisió i possibilitats d’ampliació. Naturalment, els professors de secundària tenien una bona preparació, teòrica i pràctica, per ensenyar, aconseguida mitjançant llargs cursos impartits per veterans professors de secundària, sense la influència nefasta dels ideòlegs de la didàctica universitaris. Com a especialistes, estaven organitzats en departaments de matèria, que es responsabilitzaven de tota l’organització dels cursos: programacions, llibres i materials, activitats, formes d’ensenyar, etc. Els professors, doncs, gaudien de prestigi, reconegut pels alumnes, pels pares d’aquests, per l’Administració i per mestres i professors d’altres ensenyaments, i eren per tant els responsables de l’ensenyament i del que passava a classe. No cal dir que no hi sovintejaven les baixes ni les jubilacions anticipades. En les assignatures es buscaven alhora la tradició i la novetat, combinant de forma sincrètica metodologies variades, sense exclusivismes, i donant entrada, lluny d’infantilismes i bajocades, a les noves tecnologies. Es tenia cura especial de l’expressió verbal de cada alumne i cada grup, tant l’oral –debats, exposicions, oratòria, traducció simultània a classe, recitació- com l’escrita -lectura i resums o ampliacions, assaigs breus, cartes, documents variats, comentaris de text. La comprensió del que es llegia -problemes matemàtics, enunciats diversos, fragments, llibres, poemes, diaris- es considerava la pedra de toc dels aprenentatges de totes les matèries.\nVicepresident de l’Associació de Catedràtics de Catalunya (ACESC)


Jo aquí només sóc el gos - Gretel\nRecomanacions LIJ Digital\nRecomanats LIJ de la crítica\nJo aquí només sóc el gos\nEditorial: Barcelona: Cruïlla, “El vaixell de vapor”\nJo aquí només sóc el gos és una delícia de narració per a lectors mitjans. En una espècie de diari un gos d’atura hongarès és adoptat del centre d’acollida per una família alemanya. A través de 10 capítols assistirem a la seva aclimatació a la nova llar a través de la descripció dels humans des de la perspectiva d’un gos. Cal admetre que en llegir perspectives animals, sovint veiem l’humà escrivint al darrera, o bé per forçar l’humor o bé per endossar-nos una faula moral. Doncs aquí, no passa res d’això. La perspectiva i la veu del protagonista són del tot naturals i versemblants.\nUna parella d’adults, la seva filla “la Petita”, una perillosa gata Mizzi i la contundent mestressa d’una escola canina formen el nou món de l’Anton. Però l’Anton abans es deia Brendon i el seu relat inclou els consells i les explicacions rebudes de l’oncle Ferenc, un altre gos d’atura hongarès del centre d’acollida. Així, la idealitzada reconstrucció vital del gosset sobre una vida llegendària entre prats, cabres banyudes, xacals daurats i ovelles de Valàquia es fusiona meravellosament amb els seus judicis sobre la conducta real dels humans, a qui l’Anton no pot deixar de veure com un ramat a protegir.\nEl relat es desenvolupa a partir d’una veu que flueix amb un ritme del tot encertat, un personatge a incorporar per sempre a la nostra memòria, un aconseguit equilibri entre les reflexions filosòfiques de l’Anton i les peripècies que es relaten i el to just d’humor i humanitat. Cada capítol acaba amb un balanç de l’Anton sobre la seva sort que comença sempre dient: “Però no em puc queixar. En general, encara he tingut sort”, de manera que aquest gosset somiatruites i espavilat ens regala tota una lliçó d’optimisme i adaptació al món.\nQuan va aparèixer en castellà, ja fa dos anys, va ser celebrat per la crítica, amb la recomanació a SOL, Cuatrogatos, Babar, Los mejores del Banco del Libro o Los +plus de la Fundación Germán Sánchez Ruipérez. I us assegurem que tanta unanimitat té la seva raó de ser. No estem gaire sobrats de bons relats ben sostinguts per la paraula per als lectors intermedis (tot i que cal felicitar-nos del fantàstic complement de les il.lustracions de Cristina Losantos), així que podeu seguir ben convençuts el consell de tants crítics rendits a l’autobiografia d’aquest gosset.


L’optimisme de Santi Moix esclata a l’església de Saurí (Laura Serra)\nL’optimisme de Santi Moix esclata a l’església de Saurí\nL’artista culmina l’obra del temple romànic del Pallars\n4 min. Barcelona 17/11/2018 00:00\n260x366 L’optimisme de Santi Moix esclata a l’església de Saurí L’optimisme de Santi Moix esclata a l’església de Saurí\nEl projecte que va començar fa sis anys amb els primers models, aquarel·les i maquetes esbossats des d’un estudi de Brooklyn, per fi s’ha finalitzat. La intervenció pictòrica de l’artista Santi Moix (Barcelona, 1960) a l’església d’origen romànic de Sant Víctor, al poble de Saurí, al Pallars Sobirà, ja mostra tota la seva esplendor: flors, libèl·lules, plantes i raigs de colors vius il·luminen unes parets fosques i humides aixecades al segle XII. “A partir d’avui aquesta obra no és meva, no la controlo i no vull ser propietari de res”, deia ahir l’artista, que es confessava “feliç” per veure culminada la decoració de tota una església.\nLa proposta va venir dels veïns de Saurí, un llogarret idíl·lic situat al fons de la vall d’Àssua, a la riba del barranc de Pamano, on havia estiuejat la família de Moix a finals dels 60. Avui calcula que hi viuen 12 persones. L’artista primer es va negar a acceptar la proposta perquè considerava que requeriria “una execució massa llarga i complexa”, i més vivint a Nova York, on es va instal·lar el 1986. “Però reconec que al mateix temps vaig començar a pensar idees i possibilitats”, confessa. Així que, amb la benedicció del bisbat de la Seu i de Patrimoni de la Generalitat, Santi Moix finalment va començar a pintar l’església el 2015. Durant dues estades d’un mes i mig, en jornades de 15 i 17 hores, va gravar al fresc el seu particular univers. Va utilitzar una tècnica pròpia del romànic però va imprimir-hi una estètica contemporània. Les pintures no s’allunyen del seu estil i iconografia reconeixibles, però alhora ha respectat els llocs sagrats i els sants que ja vivien a l’església: sant Víctor, sant Sebastià, sant Antoni i sant Josep.\nA l’altar, les escultures religioses conviuen amb una gran flor vermella que recorda l’origen de la vida. Moix l’ha anomenat “la flor de Saurí”. “Les parets parlen del lloc on està ubicada l’església. De la gent d’aquí, de la naturalesa, dels animals, de la bellesa. He intentat fer una església optimista, perquè la gent s’hi senti a gust, sense imposar res ni adoctrinar. Espero que el que vaig pintar desaparegui i es converteixi en una essència que enalteixi la gent”, diu l’artista. En una paret s’hi pot veure un Jesucrist clavat a la creu sota una gran explosió de llum, però també hi ha una capella amb dibuixos més onírics plens de fauna. “He procurat que no hi hagi contradiccions. Aquí hi ha gent molt creient que adora els seus sants i jo ho he respectat”, afegeix.\nA més de la intervenció pictòrica, s’han fet diverses obres de condicionament de l’edifici. L’última peça de l’obra s’ha col·locat aquest 2018: una flor de porcellana de grans dimensions, de tres metres de diàmetre i 255 quilos. Els seus 58 pètals cauen sobre l’absis.\nAra aquesta obra total d’un artista contemporani cotitzat revitalitzarà el patrimoni arquitectònic històric i el farà visitable. Els dies 22 i 29 de desembre s’hi faran jornades de portes obertes, i a partir del març del 2019 s’hi podran fer visites guiades sota petició a l’Ajuntament de Sort o al Consell Comarcal del Pallars.\nLa intervenció haurà costat uns 150.000 euros, calcula l’artista, i ha estat possible gràcies al suport de l’Ajuntament de Sort, la Diputació de Lleida, el Bisbat i la Generalitat, a més d’alguns privats. Ahir tots ells, amb l’arquebisbe d’Urgell, Joan-Enric Vives, i la consellera de Cultura, Laura Borràs, al capdavant, van oficiar-ne la inauguració. Des d’avui, com es pot llegir a l’església, i en paraules de J.V. Foix, “els bells camins es multipliquen allà on creieu que s’acaba la carretera”.\nLes pintures de Saurí: el Pallars té un nou tresor\nVisites al mercat, esport i passejades durant a jornada de reflexió


El Blog de Hector Jove: 2ª BTTorre la Transrabosenca\nMI Canal Vimeo (Videos)\n2ª BTTorre la Transrabosenca\nAmigues/amics de la Transrabosenca, això ja es va apropant. La data final de la cursa serà el 17 d'abril de 2016 a la Torre de l’Espanyol.\nAmb dos circuits, un de curt per a iniciació i un de llarg, per als més avançats. Esmorzar de benvindua i amb avituallaments sòlids i líquids al recorregut i rostida al final i també serveis de massatges per a tots els participants i amb una bona bossa regal.\nAmb la gran novetat d’inici i final de la cursa davant del Centre Interpretació (C/ Cabacés), tot just damunt de l’aparcament del camp de futbol. Enguany serem prova puntuable pel circuit de la Xallenger BTT Terres de l'Ebre.\nA la Torre del Espanyol se esta coent alguna cosa... Ni més ni menys que la 2ª Transrabosenca Bttorre , l'any passat iniciaven una nova etapa i eren com a invitada, després del gran èxit de la primera edició aquest any estan dins de la Xallenger BTT -Terres de l'Ebre , MOLTA SORT AMICS!!!!!\nPublicado por hector jove en 10:58\n16 de noviembre de 2017, 17:46\nTravessia de Casetes Velles al Port\n21/06/2011 entreno de BTT pel Ports, bon dia per entrenar en BTT on feia calor i el sol apretaba en força, sortida del canalet de jesus a l...\nBTTORRE La Transrabosenca\nImatges Transrabosenca 2022 - Hola, van arribant les fotos. Moltes gràcies als fotògrafs! Album Fotos Cel·li Bargalló: Tram Rally Km 35. Album Fotos Eva Jornet. Tram Sprint. Alb...\nA PER LA CABRA


Bones notícies per Ez Abde - XCatalunya.cat\nEz Abde es consolida com a jugador del Barça\nEz Abde serà jugador del primer equip\nEs preveu un estiu mogut a Can Barça. Joan Laporta i Mateu Alemany volen fer fitxatges de primer nivell que engresquin l’afició i generin il·lusió. Els directius estan preparant la plantilla de la temporada 2022/2023 amb l’objectiu de forjar un equip potent que pugui competir en totes les competicions (Copa, Lliga, Champions, Supercopa d’Espanya i Copa Catalunya). Hi haurà altes, baixes i renovacions.\nEl jugador del Barça B, Ez Abde, ha rebut una molt bona notícia. L’ex de l’Hércules formarà part del primer equip l’any que ve i tindrà dorsal de la primera plantilla. Amb aquesta notícia, el jove jugador tanca la porta a les ofertes que tenia. Continuarà vestint la samarreta del Barça i tindrà un contracte professional. Té un valor de mercat de 8 milions d’euros, un valor que, sense cap mena de dubte, anirà augmentant.\nAmb les sortides d’Ousmane Dembélé i Adama Traoré, estava clar que el Barça necessitava extrems pel primer equip, a l’espera de què passa amb Raphinha, del Leeds i amb Collado. Abde va irrompre al Camp Nou gràcies a Ronald Koeman i gràcies a les múltiples baixes que tenia l’equip. Des d’aquell moment, ha tingut diverses ofertes tan de la Liga com de la Premier League.\nEl Real Betis Balompié i el Sevilla FC són dos dels equips de la Liga Santander que més s’ha interessat en ell. Pel que fa la lliga anglesa, Leeds i Wolverhampton també han valorat la seva incorporació. Aquests últims recuperaran Adama Traoré, ja que el Barça no executarà l’opció de compra.\nEls propers anys, Ez Abde serà una de les peces claus de la davantera del Camp Nou juntament amb Ansu Fati, Ferran Torres , Pierre-Emerick Aubameyang i possiblement i tant de bo, Robert Lewandowski.\nTags: Ez Abde, primer equip\nAnterior Guti la fa grossa a “El Chiringuito” amb el cas Mbappé\nNePròximxt L’Espanyol podria fitxar un entrenador molt “estimat” al Camp Nou


14/06/2007La raó per la qual l’abat va trencar ahir la tradició laica del bressol de la revolució del maig del 68 té substància. Resulta que és l’únic membre del clero que forma part dels òrgans de direcció de la universitat en la seva qualitat de membre del consell d’administració del Centre d’Estudis Catalans, que pertany a la Sorbona. ¿Com ha arribat un abat a ocupar aquest càrrec? L’explicació té a veure amb el paper que històricament ha desenvolupat el monestir en la societat catalana, que ahir va ser l’eix de la conferència de Josep M. Soler.\nL’abat pertany des de fa 30 anys al consell d’administració perquè, quan es va forjar el centre d’estudis catalans, en ple franquisme, la màxima autoritat del monestir va ser designada com a representant dels mecenes catalans que van finançar clandestinament el centre, que tenia com a objectiu que no es perdés el llegat lingüístic i cultural de Catalunya.\nEn realitat, qui ha assistit fins ara als consells és un representant de l’abat. Ahir, Josep M. Soler va participar per primera vegada en l’òrgan que presideix el rector de la Sorbona, Jean-Robert Pitte. "L’estiu passat vaig visitar el monestir i li vaig demanar a l’abat que vingués a un consell i pronunciés una conferència", va explicar Pitte, que va presentar l’exposició que justificava la presència de l’abat malgrat l’"afecció de la universitat pel laïcisme" a causa del "paper de l’abadia en la difusió de la cultura catalana".\nL’amfiteatre Guizot no va poder donar cabuda a tots els que volien escoltar l’abat. En la seva intervenció, pronunciada en francès, Josep M. Soler va repassar la història del monestir i va abordar els reptes de la institució en la societat actual. "Cal repensar l’activitat monàstica", va indicar després d’admetre que el reclutament dels monjos "no és tan pròsper com abans". En la xerrada posterior, l’abat va recordar que estudia la forma d’incorporar nenes a l’escolania, que fins ara ha estat exclusivament masculina.


23-24-25 Bisaurin « Cordada A.E.E.\nMaria Angels Pérez | 29 setembre 2017 | No hi ha comentaris »\nDissabte 23, sento el despertador i abans de res, l’apago. Comencen tres dies de desnivells, pujades, baixades i moltes ganes. Arribo a Fabra i Puig, tot esperant a la furgo i poc després en Jordi, Que estrany, no bé ningú, per si de cas confirmem el punt i lloc de trobada, dissabte 23 de setembre a les 6:00 hs, poc després l’Antonio ens confirmarà que tan sols hi anem 3 amb ell 4, a la sortida. Comença l’aventura, més per alguns que per d’altres, la Mireia s’estrena amb Cordada, i no tan sols això, es retroba amb la natura, en Jordi i la que us escriu veterans, som gent de Cordada… El camí fins el refugi es va fer llarg, corbes, i més corbes, anècdotes. Records d’altres sortides, d’aventures passades i d’il·lusions futures. Peticions a l’Antonio, el Canigó, i perquè no altres cims que, si pot ser, amb gripadetes curtes encara que siguin hores de camí. Per fi cap a les 11:30 hi arribem. La primera sorpresa es que al pàrquing hi han molts cotxes, després a les muntanyes ens trobarem amb molt poca gent, quasi bé ningú. El primer dia recorregut per els voltants, primers desnivells i l’Antonio que ens diu on anirem el dia següent objectiu: Bisaurin quasi 2700 metres, així doncs seguim agafant fons, les vaques seran aquest dia les nostres companyes, bona temperatura i cap a dalt. Allà en un dels colls ens trobarem amb en Xavi i la Mireia, la parella del Priorat que després veurem al Refugi, on ens explicaran els seus super viatges d’arreu del món. Primer dia fita aconseguida, quasi 800 de desnivell, toca sopar, unes llenties i mandonguilles per agafar forces. Diumenge aviat començarà una pujada llarga, amb desnivell important i terreny entretingut, pujada progressiva, parades per disfrutat de les vistes … Sembla que sigui més a prop, però darrerament cerquem els cims que són a darrera d’altres cims… l’Antonio com sempre ens guia, piano piano, i després d’una grimpadeta a on una es retroba amb els blocs, comença la darrera pujada, sembla que no s’acaba fins que hi arribem. Les fotos de rigor, abraçades, felicitacions per un altre cim. Les mirades, el silenci … Poc a poc comença la baixada, sort la que vàrem fer al revés que la resta, es fa bé, millor que la grimpada i quan ens adonem, després de pensar en la cervesa el refugi ens dona la benvinguda. Brindis per haver aconseguit el Bisaurin. El nostre darrer dia serà mes curt, però no menys intens, i la boira no ens deixarà fer per precaució la volta que havíem de realitzar, però un cop més, les muntanyes, les seves vistes, els colors de la tardor, les olors, ens retrobaran amb una natura que ens ajuda a desconnectar i que cada cop més, la necessitem.\nHan estat tres dies intensos, a la furgo només se sent el soroll dels telèfons, intercanvis de fotos.. El Refugi de Lizara amb el Bisaurin al cap davant, ja formen part del nostre record. Tinc molt clar, que no serà el darrer, el proper cim… espero que aviat…


Borràs rebaixa el Rei a autoritats pertinents - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies\nPolítica · 22 de Maig de 2021. 09:51h.\nLa presidenta del Parlament evita mencionar-lo\nLa presidenta del Parlament, Laura Borràs, ha evitat aquest divendres mencionar el Rei i ha rebaixat Felip VI a "autoritats pertinents" després de la votació d'investidura de Pere Aragonès. "La investidura serà comunicada a les autoritats pertinents perquè el nomenin president de la Generalitat", ha sentenciat la presidenta de la Cambra, Laura Borràs, en referència al Monarca, al qual, segons ha dit, se li ha fet arribar un mail amb la decisió del Parlament.\nEl líder de Vox a Catalunya, Ignacio Garriga, havia retret uns minuts abans a la presidenta del Parlament el fet que no hagi informat el Rei, apuntant que Borràs "ha tornat a fer gala del seu sectarisme en negar-se a informar el nostre Rei del debat que avui té lloc aqui" i ho ha considerat "una mostra més del menyspreu separatista cap a la majoria de catalans".\n"Senyor Garriga, per no faltar a la veritat, que és el que ha fet vostè dient que jo no faria cap comunicació, sàpiga que existeix el correu electrònic i es procedirà a fer la comunicació per mitjans del segle XXI. Gràcies" ha respost la presidenta del Parlament.\n#23 VRaptor, Alicante, 23/05/2021 - 19:59\nSiguiendo con la escala de categorización de los rangos de autoridades, teniendo en cuenta sus aportaciones a la política, concordia ciudadana y conocimientos en cuanto a magreos culares, lo más propio sería incluirla dentro de la parte más ínfima del escalafón más bajo, aquel que corresponde a la denominación "Cachocarne" pero con lazo amari\n#22 recordad 6 y 7 de septiembre , Barcelona is not Cataluñistan , 23/05/2021 - 14:07\nAlgo tiene el cargo que empezando por Barrera todos son lo más deleznable de la especie\n#21 recordad 6 y 7 de septiembre , Barcelona is not Cataluñistan , 23/05/2021 - 14:03\nCada vez queda más patente que el sistema autonómico fue un gravísimo error y un perjuicio para la democracia, en eso los franceses nos llevan ventaja\n#20 Harmonia, Manacor, 23/05/2021 - 10:25\nRoger Torrent, Laura Borràs...una nota a peu de pàgina en un llibre de història...\n#19 Maria, Barcelona, 23/05/2021 - 09:02\nQue mes voldria aquesta senyora de tenir el 1% de la 'auctoritas' i el prestigi internacional que té Felip, Compte de Barcelona.


Olesa commemora els 25 anys dels grans incendis del país - Regió7\nFa 25 anys de l'estiu dels grans focs del Bages i el Berguedà, i va ser un any especialment dur per la proliferació de focs. Coincidint amb el 25è aniversari dels incendis del 1994 a l'entorn d'Olesa de Montserrat, on es van cremar més de 900 hectàrees, el Centre Muntanyenc i de Recerques Olesà i l'ADF d'Olesa, amb la col·laboració de l'Ajuntament d'Olesa, han organitzat un seguit d'activitats que, sota el títol «Estiu de foc», volen recordar aquesta efemèride i conscienciar la població sobre la importància de prevenir els incendis forestals. Ahir va tenir lloc la primera activitat d'aquest cicle, una xerrada; la segona és una excursió que es farà diumenge, 7 de juliol, pel terreny afectat per l'incendi fa 25 anys a Olesa de Montserrat. La sortida començarà a dos quarts de 9 del matí.\nEl divendres 12 de juliol es farà a la Casa de Cultura la projecció del documental 1994. Estiu de Foc, un debat sobre la situació forestal avui dia i sobre com ha evolucionat en aquests 25 anys. Posteriorment, s'inaugurarà una exposició a la mateixa Casa de Cultura.\nEls incendis forestals de l'estiu del 1994 a Catalunya són considerats els més greus de la història del país. Van cremar més de 76.000 hectàrees de bosc en un total de 60 incendis. El dia més fatídic de tot l'estiu, però, va ser el 4 de juliol, quan es van declarar els grans incendis del Bages i el Berguedà, que van cremar 45.000 hectàrees, i van destruir el 50% del bosc d'aquestes comarques. Es va trigar quatre dies a controlar-lo.\nAl foc del Baix Llobregat hi van perdre la vida tres joves de Terrassa, que van quedar atrapats en una cova de Collbató. L'incendi va afectar els termes de Collbató, Esparreguera, Olesa, Monistrol i Vacarisses.


Crònica subjectiva del debat a sis (21/11/2010) | Apunts sobre l'abisme\n« Un poco de musicón y volvemos a la realidad\nKatalanische Realpolitik (1): el neoliberalismo de CiU es crisis »\nCrònica subjectiva del debat a sis (21/11/2010)\n[traducción al castellano (bastante buena) con el Google Translate aquí]\nLa festa de la democràcia no seria igual sense un debat polític entre els candidats. Tècnicament hi ha qui prefereix anomenar-la mercat polític de masses, on el ciutadà és mer consumidor d’una opció política prefabricada com si es tractés d’un moble de l’Ikea o una jaqueta del Zara, però nosaltres, que ens creiem la propaganda turbocapitalista, parlem de democràcia lliure. El debat venia determinat per la victòria de CiU que pronostiquen tots els sondejos (intenció de vot d’un 40% màxim, abstenció del 50% mínim), que tot i no augmentar vots la farien fregar la majoria absoluta. El clàssic escenari d’una forta abstenció de l’electorat d’esquerres, vaja. Aquí van les meves impressions sobre el debat (veure’l íntegrament aquí), inevitablement subjectives.\nCom a ciutadà de Catalunya, per mi el president del país ha de tenir com a valors irrenunciables l’humilitat (però l’orgull per la feina ben feta), l’honestedat (tant en els fets com en les paraules) i la solidaritat (pel que fa al tema social). Hi ha d’altres ciutadans que, legítimament és clar, prioritzen que el president parli bé el català i no digui jactarse en un debat. No els entenc, la veritat. Per això no entenc que l’Artur Mas tingui un 40% d’intenció de vot. El que serà el proper president de Catalunya utilitza contínuament un to prepotent amb els seus adversaris i els seus oients, a més que presenta discursos basats en idees vagues però efectives (confiança, govern fort i unit, paràlisi del país si governa ICV), encara que directament ratllen la falsedat en molts casos i sempre apel·lant a la part més conservadora de l’oient. Un altre seguidor de Lakoff, vaja, el que faltava.\nDiuen des de la Vanguardia que Mas va guanyar el debat sobre Montilla. En el fons, va fer un debat pèssim. Essencialment va parlar de tenir un govern fort, unit i generador de confiança. Que sàpiga jo, força és la d’un govern que va promoure un Estatut nou el 2003 després de vint anys de res i el va portar a Madrid. Unió no equival al consens monolític tan habitual en els partits de dreta, perquè l’essència de la democràcia és el debat i la coalició (és que potser hi ha majoria absoluta a UK, Alemanya, Suècia?). I com va a generar confiança qui proclama que defensarà Catalunya però que va pactar la retallada de l’Estatut el 21 de gener del 2006, trencant l’unió dels partits catalans i tot només a canvi de quotes de poder? Igualment, no va mencionar el cas de corrupció del Palau, en el qual l’única gestió que Mas ha fet fins ara ha estat canviar el nom de la Fundació Trias Fargas, la que rebia els pagaments de Millet, i en cap moment ha explicat com és que el tresorer de CDC està quasi imputat per la Fiscalia. On és el rendiment de comptes a la ciutadania, si es pot saber? Per l’altra banda, el PSC automàticament va treure el carnet del partit als corruptes del cas Pretòria. Això és gestionar la corrupció.\nA nivell econòmic, ja en el minut 12, Montilla demostra brillantment a un Mas sense resposta la contradicció flagrant de les receptes econòmiques neoliberals que propugna l’extrema dreta: no es poden baixar impostos, augmentar el crèdit i contenir el dèficit simultàniament. En Berlusconi també proposava eliminar l’IBI i mira, a Sicília es van quedar sense pont sobre l’estret de Messina. Irlanda està en bancarrota per culpa d’això, com fa bé a recordar. Herrera parla de la necessitat d’establir una política fiscal progressiva i contrarrestar aquesta tendència neoliberal de robar als pobres per donar-ho als rics. Chapeau. El candidat d’ICV és l’únic en desemmascarar la gegantina presa de pèl: retallades socials però diners a sac per bancs i constructores (tot amb l’aprovació de CiU). Herrera parla indirectament de la taxa Tobin. Chapeau per Herrera again. En un moment, Mas li repeteix el mantra que creixement econòmic equival a redistribució de riquesa. Sí, exacte, amb una política fiscal que no sigui regressiva, li contesta brillantment Herrera. Mas no es deu haver enterat de les últimes declaracions de Warren Buffett.\nLa idea que se li forma a l’oient del debat és que el proper president de Catalunya el pren com un idiota. Un exemple és el concert econòmic. A la Vanguardia comenten que Mas, al minut 37, posa a lloc a Puigcercós: per què fer un referèndum si sap que el perdrà? Escolti: per què proposar el concert fiscal si sap perfectament que el tombaran al Constitucional? Se n’acabarà oblidant (Montilla, minut 40), perquè en el fons és una altra idea vaga per pillar vots. Dóna la sensació que Mas discurseja amb l’esperança d’estar parlant amb un amnèsic. La cosa ja pren un caire ridícul quan l’oient recorda que el PNV, amb la meitat de diputats a Madrid que CiU i sense governar, ha aconseguit pactar el desenvolupament complet de l’Estatut de Gernika amb el PSOE. Un altre exemple és la seva insistència que aquí estem especialment malament. Disculpi? som un dels cinc PIIGS, un Estat de benestar molt poc desenvolupat (per culpa de polítiques de dreta), una política fiscal regressiva (per culpa de polítiques de dreta) i una economia poc dinàmica i robusta (per la nostra cultura i història). Un altre exemple és el límit de 80 km/h i Herrera el respon brillantment (sembla que és l’únic candidat que es llegeix informes científics): 1200 morts menys pel fum a l’any, menys sinistralitat i tant en la línia de la UE que aquesta l’ha premiat. En el minut 1:46, Mas diu que amb la política d’infrastructures d’ICV el país es paralitzaria (literal). Irònicament, l’únic candidat que va presentar uns eixos alhora sensats i visionaris de la política d’infrastructures va ser precisament Herrera: com a resposta a la futura crisi energètica, més independència del petroli, una xarxa essencialment ferroviària i de proximitat, transport electrificat, dessalinització de l’aigua, més eficiència, més estalvi. Puigcercós va puntualitzar correctament en la necessitat d’equilibri territorial i de tenir en compte el medi rural (renovar la xarxa viària de comarques).\nUn altre punt interessant és la insistència en reduir Administració. Tres quartes parts són serveis públics: policia, hospitals i escoles. A més a més, el tripartit ha informatitzat la justícia i ha topat amb la Constitució pel tema de les vegueries, que, com diu Puigcercós, aspiren a eliminar a la vegada consells comarcals i diputacions, molt poc transparents a la ciutadania. Tot i així, cal frenar la tendència (segons Tainter, present en qualsevol burocràcia) d’augmentar els caps en les jerarquies administratives – racionalitzar l’administració, que en el fons és un punt compartit per tots els partits, però difícil de materialitzar. Demagògia de Rivera (bon orador per altra banda) en el tema de les ambaixades catalanes.\nA tall de conclusió, em va decebre el discurs irresponsable i pobre dels candidats de la dreta, buscant caps de turc (immigració) amb l’electoralisme més fàcil per una crisi que han creat precisament les polítiques econòmiques que ells mateixos duien o voldrien dur a terme. Per l’altra banda, em va sorprendre molt gratament el patriotisme social dels candidats de l’ex-tripartit, que de fet van reivindicar l’obra feta (veure vídeo resum de l’obra feta): defensar la petita i mitjana empresa, autèntic teixit econòmic del país, “ecologitzar” l’economia (Herrera); necessitat de més mestres i metges, necessitat de canviar el model productiu (Puigcercós); no deixar a ningú a la cuneta, I+D (que s’ha multiplicat per 3 des del 2003; Montilla). Des del seu idealisme, Herrera (reforma CE federal) i Puigcercós (referèndum independència) van ser els únics a presentar un pla sensat que respongui a les aspiracions “nacionals” de Catalunya – haurien de buscar punts en comú. Herrera va ser l’únic en canalitzar l’enorme descontent per com s’està responent a la crisi (robar als pobres per donar-ho als rics). De fet, si et cabreja que paguis tu la crisi i no els bancs, ja saps a qui votar: ICV. A mi em va quedar ben clar.\n[traducción (bastante buena) con el Google Translate aquí]\nPublicado en Política actual | Etiquetado antipropaganda, democracia en peligro, impunidad de los poderosos, la boina española |\nEstic molt d’acord amb tu però no totalment :) . Jo tinc 2 raons per no votar ICV.\nLa primera és el constant enfrontament empresari/assalariat o patronal/sindicats que plantegen. Una visió obsoleta des del meu punt de vista, no porta enlloc presentar als empresaris com els culpables de tots els mals i als assalariats com ovelletes que es mereixen totes les cures. Son 2 cares de la mateixa moneda i s’ha de treballar perquè ambdues desenvolupin les seves funcions en equilibri i no afavorir sistemàticament cap d’elles.\nLa segona es l’ecologisme de pancarta, a l’estil Greenpeace, que utilitzen per sortir a la tele més que per defensar l’equilibri medi ambiental. Estar en contra de la MAT o l’energia nuclear, avui en dia, és negar la realitat i deixar de solucionar un mal major (abús energètic d’origen fòssil) per utopies amb camps coberts de molins de vent. La solució avui per reduir les emissions de CO2 es principalment l’energia nuclear, la qual si està ben gestionada no presenta un risc més elevat que viatjar en avió. A més, els residus que ara generen les centrals nuclears podrien ser un nou combustible en unes dècades, per això es important emmagatzemar-los i ser nosaltres els gestors dels nostres residus (i no pagar milers de millors enviant-los a França). Per altra banda estic a favor de la inversió en fonts d’energia renovable, evidentment seran la millor opció ecològica, però encara queda millorar-ne molt l’eficiència. Fins llavors o fins que arribi l’energia de fusió benvinguda sigui l’energia nuclear per reduir la dependència de carbó i petroli.\npor Alex 24 noviembre 2010 at 2:31 pm\n1) molt cert, de fet tenia pensat fer un post al respecte, ara l’eix més aviat és global (multinacionals, UE, FMI, Estats, bancs) vs local (pimes, assalariats, emprenedors, autònoms). Per això em va agradar especialment la insistència d’Herrera en el debat d’augmentar el crèdit a pimes en detriment de subvencionar la gran empresa com estem fent. Crec que ells ja en són conscients de la dissolució de la dicotomia que menciones i per això parlen de les pimes. És que les va mencionar ja mateix en la primera intervenció! Això ha de ser deliberat.\nDe fet jo havia escrit ja dos textos al respecte que potser t’interessen…\n2) tens raó, però crec que aquí hi ha dos tipus d’ecologisme: un diguem que és més rotllo flower power (conservacionisme a ultrança, per exemple) i un altre que inclou una visió econòmica i integral del problema. Herrera va ser molt bo aquí parlant de la inevitable crisi energètica que s’acosta ( http://en.wikipedia.org/wiki/Peak_oil ) i el país que redueixi més la dependència del petroli serà molt més robust a la patacada. Serà un factor determinant a escala internacional. De fet, a mi em sembla que els EEUU s’aniran finalment a la merda per aquesta raó. El petroli serveix sobre tot per alimentar el transport i l’opció d’ICV és més visionària que les altres. El tema de residus el va mencionar ICV proposant el mateix que tu, de fet, crec (però estava una mica adormit).\nSobre l’energia de fusió, crec que quedarà com un bluf… al capdavall, com diuen els experts, hem de començar a adonar-nos que no hi haurà una font d’energia màgica que ens permetrà seguir amb el creixement exponencial… sinó que cal adoptar noves formes econòmiques… sostenibles… decreixement… etcètera. No és una tonteria. En aquest sentit Herrera sap de què parla i amb molta més visió a mig termini que els altres.\nSobre el tema de l’energia nuclear, estic d’acord. És un mal secundari.\npor parvulesco 24 noviembre 2010 at 5:49 pm\nInteressant escrit, però no hi estic gaire dacord.\n1-\tGovern fort vol dir tenir la suficient força com per poder prendre decisions, sense els constants entrebancs que comporta tenir un govern format per tres partits polítics. No són paraules vagues, crec que és un concepte molt clar el que Mas desitja i Catalunya necessita. I el problema de Montilla no és (només) no saber parlar el català. En Montilla no sap parlar, no té cap tipus de formació, no té caràcter de líder ni transmet confiança. De ben segur que cap empresa del món el posaria al capdavant de les seves files!\n2-\tICV planteja la societat com una lluita de classes com si estéssim al segle XIX. Divideix el món entre els rics malvats i especuladors i els pobres explotats. A mi em sembla molt bé que alguns dels molts impostos que hi ha siguin progressius (que ja ho són) o que es lluiti contra l’evasió fiscal (que és un delicte). Però de la crisi no es surt exprimint a impostos (sigui a rics, molt rics o súper rics) per a que el govern els gasti en obra pública o en funcionaris. De la crisi es surt amb la innovació, la iniciativa d’emprenedors que creen empreses, donen feina i generen riquesa. El benestar social no s’aconsegueix gràcies a vagues i sindicats sinó gràcies al creixement econòmic.\nPer cert, Irlanda no s’arruïna per haver baixat impostos!\n3-\tÉs evident que limitant la velocitat a 80km/h reduiràs els accidents. I si la limites a 20km/h encara els reduiràs més! Però a sobre de la taula has de posar tots els factors, no només aquest! Fins i tot el RACC va afirmar que la millor manera de disminuir la contaminació (principal motiu que argumentaven al principi) era la velocitat variable!\n4-\tOposar-se a l’energia nuclear avui en dia no té ni cap ni peus. Tant de bo (i segur que passarà), algun dia la humanitat trobarà la manera de no dependre de les energies no renovables. Però avui en dia és inviable viure de les renovables i l’energia nuclear és segura.\n5- Sobre el referèndum el Mas té tota la raó. Plantejar un referèndum que ara mateix es perdria no serveix per res. (És curiós com s’escapa el Montilla de reconèixer que ell no voldria administrar els seus recursos!)\npor Jordi 24 noviembre 2010 at 11:33 pm\nJordi, et contesto.\n0) a la xarxa sóc parvulesco… questions de privacitat :)\n1) Els “constants entrebancs” que menciones són de fet la mateixa essència de la democràcia… que els seus fundadors van visualitzar com un sistema de tensions i balances de poder enfrontades entre si (és l’extensió del principi de separació de poders de fet) que es compensessin. A Alemanya, a Suècia, a Irlanda, a UK, a la gran majoria de països democràtics els governs són de coalició, resultat de majories plurals en el Parlament, i això òbviament comporta tensions, però igualment és així en el procés legislatiu als USA… No té sentit parlar de “govern fort” com a govern d’un sol partit. De fet a mi em sembla molt poc saludable democràticament.\n1b) Montilla té com a formació el haver-se passat tot una vida com a gestor públic i això és inqüestionable. Per mi és conservador (“no volem aventures”, repeteix), però un bon gestor que no qüestiona el pacte socialdemòcrata (en la línia de la Merkel). No té aires de líder ni grans dots comunicatives… però és que jo el que vull és un bon gestor, no un bon líder, ja que això últim em sembla pur esperit monàrquic i aspirant de paternalisme. Per mi, és molt més capaç de transmetre confiança, la confiança de les dades grises i dures, que no algú que va sabotejar l’unitat dels partits catalans a Madrid per benefici propi o que davant d’un flagrant cas de corrupció que afecta el seu partit l’únic que fa és canviar el nom de la Fundació Trias Fargas.\n2) Si afirmes això d’ICV és que no vas veure el debat. La situació econòmica és clara: la classe treballadora (assalariats i pimes) està pagant la flagrant mala gestió financera. Privatitzar els beneficis, socialitzar les pèrdues – un vell adagi però la versió moderna de robar als pobres (que aquí som tu i jo, no ens enganyem) per donar-ho als rics. Primer: els impostos no són progressius. SICAV: 1%. Transaccions financeres: 0%. IRPF (als treballadors vaja): entre 15% i 45%. A més dels múltiples mecanismes legals que s’ofereixen per evadir impostos si et pots pagar un bon advocat (“frau fiscal legal”). A més de l’insuficient persecució contra el frau fiscal, denunciada pels mateixos inspectors d’Hisenda. Si Buffett (3a fortuna mundial) deia en una entrevista que ell pagava menys impostos que la seva secretària! (l’entrevista mola, està linkada al text) Tots els números indiquen que els impostos que paguen els més rics han anat disminuint des de la II Guerra Mundial. Però és que el pacte bàsic de la socialdemocràcia consisteix en la redistribució de la riquesa produïda pel conjunt de la societat per garantir l’igualtat d’oportunitats que és el principi bàsic liberal. Segon: el tripartit ha triplicat el pressupost en recerca des del 2003. Això és innovació. ICV mateix mencionava en el seu discurs inicial al debat la necessitat d’augmentar el crèdit a les pimes, ERC ho subratllava dient que són aquestes (autèntic teixit econòmic d’aquest país) i no les grans empreses que l’Artur Mas mateix havia votat ajudar en detriment de les pimes. Això està al debat. Estic totalment d’acord en el teu punt aquí, però és que llavors per coherència hauries de votar a PSC, ERC o ICV!\nIrlanda s’ha caracteritzat per implementar receptes neoliberals: impost de societats molt baix i desregulació financera sense anar més lluny. Bancarrota. Que no ens prenguin més el pèl!\n3) al debat Herrera va mencionar un informe científic mèdic: 1200 morts menys. Premiat per la UE. Menys sinistralitat. No ho sé, jo ho veig molt clar… I és la tendència de la UE, a adoptar mesures en aquest sentit… Entenc llavors que estiguem a la cua d’Europa. Tot i així, jo no sóc cap expert en el tema.\n4) digue-m’ho a mi que sóc físic. Però el que menciona Herrera al debat no és un simplista “no a l’energia nuclear”, sinó que la càrrega que representa al territori es reparteixi equilibradament i d’acord amb la voluntat dels ciutadans afectats, cosa que em sembla molt correcte. A més és l’únic que parla de la crisi energètica: com Catalunya es prepari millor contra ella més rellevant com a país serà en l’escenari del futur. És visionari i aquí es demostra l’únic que pensa en clau de país.\n5) Sobre el referèndum, potser té raó, encara que és molt important tenir en compte que en la cultura política espanyola seria un enorme pas endavant simplement que es pogués fer. Tot i així, et contesto que és estúpid plantejar el concert econòmic quan saps perfectament després del 10-J que el TC te’l tombarà… O és deshonest plantejar-lo. Sobre tot quan els teus malabarismes a Madrid són totalment estèrils comparats als d’una força amb la meitat de diputats com el PNV. Montilla simplement parla de desenvolupar l’autogovern segons l’Estatut, va a un electorat molt concret i no hi veig incoherència…\npor parvulesco 25 noviembre 2010 at 12:47 am\nOk parvulesco! jejeje\n1) És clar que en democràcia hi ha un parlament amb escons i es plantegen, debaten i voten les decisions, i això en pot ser la seva essència. Però també és cert que un govern amb majoria dèbil necessita constantment buscar aliances per tirar endavant les propostes i això frena la presa de decisions. En un context de crisi cal empenta i valentia i la millor manera de fer-ho és un govern amb la força per poder-ho fer. No és tant qüestió de si és 1 sol partit o una coalició sinó del projecte comú que es persegueixi. Ciu ha guanyat les dues últimes eleccions (amb poca majoria) i els altres tres partits s’han aliat per evitar que governés però demostrant més tard que la seva entesa era inexistent. Sense anar més lluny ERC va haver de sortir del govern en la primera legislatura.\n1b) Passar-se la vida com a gestor públic no és formació sinó experiència. I de fet denota un dels problemes existents avui en dia amb la “dictadura dels partits” que afavoreix no el més bo ni el més vàlid sinó el que millor se sap moure dins el partit. Per dirigir qualsevol empresa del món hauries de saber liderar, encoratjar, parlar, parlar anglès entre moltes altres virtuts però per governar un país només cal “un paio de partit”. No dic que s’hagin de posar requisits, no m’entenguis malament, però si que no és una persona vàlida! I això de que Montilla és un bon gestor ho poso molt en dubte…\n2) Repeteixo que em sembla molt bé posar mesures per evitar “el frau fiscal legal”. I em sembla molt bé que les rendes més altes paguin més (que jo sàpiga el IRPF és progressiu i el PSOE puja l’IVA que és proporcional). Aquesta mesura està molt bé però això no crea riquesa, ni llocs de treball. Un empresari no és només un magnat de la banca. Un empresari també és un autònom que té una parada al mercat o un petit negoci per internet. Simplicar la crisi financera amb errors de la banca neoliberal que paga la classe obrera és un discurs populista i amb poc rigor al meu parer. És força més complexe que això. A banda que la crisi espanyola actual no és la crisi financera de les subprime.\nIrlanda va baixar l’impost de societats atraient empreses de tot el món i això va ser molt beneficiós pel país, alhora que perjudicava a altres països europeus (competència deslleial diuen). Per això ara Europa pressiona Irlanda per baixar l’impost i aquesta s’hi resisteix. Pel que he llegit, Irlanda va patir la bombolla immobiliària com Espanya i la crisi financera mundial va deixar alguns bancs (que ho havien fet malament) amb el cul a l’aire. El problema és que el govern es va comprometre a assumir les pèrdues dels bancs que fessin fallida i això ha arruïnat el país. Però quan passi la crisi, Irlanda seguirà tenint “teixit productiu” i tirarà endavant mentre Espanya segueix a la cua de la inutilitat.\n3) Innovació NO és invertir en I+D!! De fet he sentit a dir que només el 8% de la innovació prové del I+D. Innovar no és investigar la vacuna contra el càncer. Innovar vol dir tenir una idea nova, com pot ser la fregona o el facebook i la gràcia és gaudir d’un sistema que et permeti tirar endavant iniciatives sense tonelades d’impostos i burocràcia!\n4) Per poder valorar “informes científics” hauríem de saber quants morts hi ha cada any, amb quina desviació i en quines franges horaries. En qualsevol cas, i entenent que la mesura eviti morts, no només pots valorar els avantatges en l’anàlisi. Perquè sinó aniríem tots en bicicleta i no es moriria ningú. Perquè només s’aplica a Barcelona aquesta mesura? Perquè ara s’agafen als morts en accidents i ja no parlen tant de la contaminació? Perquè no reconeixen la millor eficiència de la velocitat variable?\n4)El problema dels “ciutadans afectats” és que sovint des de sectors ecologistes s’intoxica i es falta a la veritat. Al meu poble hi ha molta gent en contra d’una planta de biomassa i la pura veritat és que ningú té ni idea del que és.\nI estic dacord en que es plantegin alternatives ecològiques però no pots oposar-te a la MAT o a la investigació nuclear\n5) Estic dacord amb tu en que poder plantejar un referèndum seria un enorme pas. Però fer-lo seria un fracàs. I és clar que el TC pot intentar tombar el concert i potser no s’aconsegueix però el que no pots fer és baixar els braços i quedar-te com un estaquirot. La diferència és que un referèndum voten persones que pensen així o aixà i no pots pressionar-les per canviar mentre que en decisions polítiques influencia la força que puguis tenir. El problema és tenir partits que estan sota les ordres del que els diuen a Madrid…\npor Jordi 25 noviembre 2010 at 8:24 am\nT’he de reconèixer que em sembla un molt bon orador en “Porrera” (broma del Polònia, ho sento…) i que al debat si va fer-ho força bé. Tot i això, com a noi d’esquerres, aquesta vegada em sento estrany, per primer cop en 13 anys, no sé què votar. La meva ideología d’esquerres i catalanista (molt) em fa descartar PP i C’s (sobretot un cop vist el debat, lamentable, ser biligüe no vol dir anar canviant constantment d’idioma, alguns parlem més llengües i no ens passem el dia canviant, colla de patètics!). CiU, guanyarà, però sóc dels que pensa que una majoría absoluta és sempre dolenta per una democràcia, el pacte és necessari, no cal que arribi a aturar un país, però és positiu. PSC no entra, el sucursalisme vers el PSOE que ha implantat en Montilla i el seu “Team del Baix Llobregat” no són assumibles per mi. He de dir-te que en Puigcercós em va semblar millor del que esperava, havia pensat no votar-los, el segon tripartit ha estat un circ…ICV, coincideixo en part amb els comentaris de la vella lluita de classes. Vaig veure apart l’entrevista de dilluns (crec) amb Joan Herrera a TV3. Vaig sentir molt la paraula especulador, què vol dir especulador? Què el defineix? Sóc jo potser, humil treballador per compte aliè en una gran corporació, un especulador perquè tinc 4 xavos a borsa? Sóc un especulador perquè vaig tenir la sort de poder afrontar la compra d’un pis jo sol? (amb un esforç estalviador anterior important, clar) Perquè se m’ha de “castigar” a mi i no als lloguers? (per a posar un exemple idiota). Si que parla bé i va fer un bon debat a nivell de dades, però a ICV li falta fer un pas endavant i deslliurar-se definitivament del llegat del PSUC.\nPer acabar, dos temes:\n1.- La fusió nuclar ja l’estudiava jo fa anys, els reactors tokamak i el funcionament net a base de liti. Crec que és un futur prometedor.\n2.- No és només en Mas qui ens tracta d’idiotes, tots els polítics ho fan, tot i saber que hi ha hemeroteques i que internet facilita que els puguis dir que menteixen amb voideos d’ells amteixos dient el contrari al passat. Els és igual, la desafecció amb la política comença en el moment que el teu “líder” et tracta d’idiota i tu no tens esma per a fotre-li un mastegot (figurat, o no) que li demostri qui mana.\nAvui també, gràcies per la discussió!\npor Maurici 25 noviembre 2010 at 1:31 pm\nWow, mola el feedback! Gràcies! Malauradament hauré de ser breu perquè hi ha altres coses a fer…\n1) entenc la teva remarca, però això crec que és més una percepció a partir dels mitjans de comunicació que no una realitat. A mi Castells em sembla un brillantíssim conseller d’Economia, molt millor que l’Elena Salgado, que malauradament té molt més poder que ell. Això ho vull comentar: la inestabilitat del tripartit ha vingut donada per una enorme hostilitat de part de l’establishment des del mateix dia que es van fer les eleccions del 2003 (que va guanyar en vots Maragall i en escons Mas perquè aquí a Catalunya encara no tenim llei electoral pròpia, igual que va passar el 99, Maragall va guanyar a Pujol). Potser com a persona d’esquerres que sóc, prefereixo certa inestabilitat a condició que es facin avenços socials, polítics i econòmics i que hi hagi pluralitat, suposo que també és caràcter emprenedor…\n1b) a veure, estrictament experiència és un tipus de formació, molt millor al meu parer que la que s’estudia a la uni. Però estic d’acord amb tu que la selecció de personal polític degut a la partitocràcia és deficient.\n2) Però Jordi, t’ho repeteixo! M’estàs fent referència a Petita I Mitjana Empresa! PIME! Totalment d’acord que és el més important! Al debat va quedar molt clar qui la defensa (esquerres, fins ara dretes) i qui defensa la Gran Empresa (dretes). Òbviament parlar que la culpa de la crisi la tenen els bancs és simplista; Espanya estem així per culpa d’un model productiu basat en el totxo (ERC) i turista, amb poca recerca i molt poc emprenedor, però això ens fa vulnerables però no entrar en crisi, que va iniciar a Wall Street. Però el que és cert és que encara ens fa més vulnerables donar tanta pasta que nosaltres (sí, nosaltres, tu i jo) hem donat als bancs i podríem haver donat en crèdits a pimes i en recerca. Els bancs, que no revertien a la societat, ara són una càrrega social. És la realitat.\n3) Menciones tipus d’I+D, però la funció diguem pragmàtica de l’I+D és fer patents. Sí estan relacionats. Tot i així, en aquest país la inversió privada en I+D és mínima si no ja fraudulenta…\n4) A veure, com t’he dit no sóc cap expert en el tema, però el fum representa un seriós perjudici per la salut, no és tonteria. Tot i així, cal posar totes les solucions sobre la taula i debatre-les críticament; ICV ha estat el primer en fer-ho i com és habitual se li han tirat a sobre. Ara ja és una qüestió en l’agenda política. Chapeau per ells.\n4) Sí, tens raó, això és part de l’actitud que es coneix com NIMBY (quiero cárceles pero “not in my backyard”). Tot i així, això s’ha de fer seguint el principi d’equilibri territorial i consensuant amb la població, per mi és bastant clar.\n5) Sí, però primer, el concert el tombaran i fent realpolitik només no el podrien tombar si hi hagués un PSOE supernecessitat del recolzament de CiU però és que ni això perquè hi ha majoria del PP al TC! I basar-ho tot en pactes a Madrid d’estira-arronsa, després d’haver traït i sabotejat el tripartit com va fer CiU amb l’Estatut (ara entenc d’on ve la inestabilitat…), després que el PNV avancés a CiU i pactés “el desenvolupament complet de Gernika” amb el PSOE… i CiU desencalla les retallades socials a canvi de res… Encara acceptant aquesta manera de fer política, el Duran-Lleida és un negat. Un absolut negat. És que és increïble que després siguin ells els que parlin de defensar Catalunya!\nhonestament crec que molta gent “sociològicament d’esquerres” s’ha acabat contagiant de la propaganda dels mass media i l’establishment… ICV o ERC no saben com traspassar el mur desinformatiu que li planten davant i els desconnecta de la base social, un mur que els presenta com part del circ mediàtic, i potser cometen errors, sí, però escoltant-los en el debat em van agradar, potser no com a líders visionaris representants de l’àmplia base social que és “sociològicament d’esquerres”, però sí com a resistents contra l’empenta de l’establishment. Estic totalment d’acord amb el tema d’ICV, però precisament al debat ja comentaven la superació de la dicotomia treball-capital amb el seu suport a la pime.\nSobre la fusió nuclear, pel que tinc entès (i no en tinc gaire) es va plantejar com la gran solució prometedora ja fa un temps però de moment no surt res, potser sóc jo que me n’he desentès, no en puc parlar…\npor parvulesco 25 noviembre 2010 at 2:33 pm\nAlls secs mai couen….\nSón de vital importància les temàtiques que tracteu, parleu amb causa de coneixement, però seria interessant i útil pels vostres lectors procurar de respondre les preguntes, propostes i arguments que us plantegeu. No divagarieu tant.\n“Cuando sobran las palabras, fallan los conceptos”\n“A falta de pan, buenas son tortas”\nCrec oportú recordar, que en èpoques de vaques magres i crisis, jugar amb les pors de la gent és un clàssic. Fàcil, recorrent però trist i precari.\nI s’està fent patent en molts discursos i arguments que es poden veure aquests dies per la tele.\npor Djerenah 25 noviembre 2010 at 7:14 pm


Retrat de la sanitat privada valenciana\nLa gestió del sistema de salut per empreses ha sigut criticada per l’opacitat, l’empitjorament de les condicions laborals per als treballadors i la inexistència de l’estalvi econòmic\n03/12/2013 - 10:07h\nEl País Valencià va ser l’avantguarda de la privatització de la sanitat a Espanya. Primer el president del PP Eduardo Zaplana va impulsar el conegut com a “model Alzira”. Un model que va estendre el seu successor al càrrec, el també popular Francisco Camps, a Manises, Elx, Dènia i Torrevella. Un sistema criticat per l’opacitat, l’empitjorament de les condicions laborals per als treballadors i per la inexistència de l’estalvi econòmic que propugnava la Generalitat que comportaria el model.\nLa privatització de la sanitat al País Valencià va començar a l’any 1999, quan la Generalitat Valenciana estava presidida per Eduardo Zaplana del Partit Popular. Zaplana volia plasmar les seues conviccions ideològiques liberals i ser el referent a l’Estat espanyol en quan a l’impuls del sector privat dintre de la sanitat i la necessitat de construir un hospital a Alzira va esdevenir l’excusa perfecta per portar a terme el seu pla.\nEs va dissenyar un model on es buscaria unes empreses per a què construïren l’hospital i unes altres per a gestionar la prestació sanitària. Això sí, aquestes havien d’associar-se en una Unió Temporal d’Empreses (UTE). La Generalitat per a posar en marxa aquesta model va tirar mà del seu pulmó financer: les caixes d’estalvi. Bancaixa, la CAM i Caixa Carlet es convertirien en l’instrument financer del projecte.\nAquest instrument financer es va associar amb l’única empresa del sector que tenia experiència en la gestió sanitària: Adeslas. Una vegada es tenia el pulmó financer que anava a finançar el projecte i l’empresa que anava a prestar el servei, sols calia buscar dues constructores. Aquestes van ser Dragados i Lubasa, qui es van associar amb les caixes i Adeslas per a formar una UTE, anomenada Ribera Salud UTE, que al final seria la guanyadora del concurs, al ser l’única en presentar-se. La UTE quedava controlada amb un 51% per part de Adeslas, seguida d’un 15% per a cada una de les caixes i Dragados i Lubasa amb un 2% cada una. Aquest, fou l’origen de l’empresa Ribera Salud Grupo, que estava controlada per les ja rescatades i desaparegudes Bancaixa (ara Bankia) i CAM (adquirida pel Banc Sabadell) i que cal no confondre amb la UTE.\nEl nou sistema sanitari aplicat a Alzira, batejat com a “model Alzira”, consistia en què la concessionària s’encarregava de tot i l’administració mantenia el control mitjançant un comissionat. Les empreses rebien una quantitat per cada habitant dels més de 200.000 usuaris que tindria el nou hospital. També, es podien assistir i cobrar a part altres operacions mèdiques. I la concessionària no havia de fer front a despeses com pròtesis, oxigene teràpia o transport sanitari, que eren difícil de rendibilitzar. La contracta va ser per a 10 anys i quan acaba la concessió l’hospital quedava en mans de la Generalitat.\nFrancesc Camps, el posterior president popular, va ampliar el “model Alzira” a altres poblacions valencianes baix el mateix model de Zaplana: asseguradores sanitàries, constructores i caixes d’estalvi. Al 2006, es va posar en marxa a Torrevella. La gestió de l’Hospital estava formada per l’asseguradora Asisa (35%) i Ribera Salud (65%), la qual estava integrada per Bancaixa i CAM. L’operació es va repetir al 2009 a Dénia on Ribera Salud tenia el 35% i l’asseguradora sanitària DKV el 65%; al 2010 a Elx on Ribera Salud tenia el 60% de les accions i Asisa el 40%; i a Manises al 2009 on Ribera Salud tenia el 40% de les accions i Sanitas la resta. Actualment el control total de l’accionariat de l’hospital de Manises el té Sanitas.\nUn model rescatat i opac\nEl paradigma del model privat sanitari al País Valencià fou i segueix sent l’hospital d’Alzira. L’empresa posada en marxa per part del govern popular de Zaplana es va veure ja al primer any amb la realitat de les xifres econòmiques: van haver-hi un milió de pèrdues al seu primer any; fet que va continuar en els anys posteriors : 900.000 euros en 2000, 450.000 euros en 2001 i 2,67 milions d’euros en 2002, segons va publicar el diari econòmic Cinco Días.\nDavant aquestes xifres econòmiques el Consell es va veure abocat a acudir al rescat de l’hospital. Es va rescindir el contracte que s’havia firmat per a deu anys, sis anys abans del que s’estipulava. La Generalitat va muntar el cànon anual a 379 euros per habitant i el concurs va ser de nou guanyat per la mateixa concessionària. Segons un informe de l’Organització Mundial de la Salud de desembre de 2006, aquest canvi va afavorir les empreses amb la intenció de què el model impulsat pel PP continuarà endavant.\nEl cànon actualment es situa en 639 euros per habitant. La Generalitat va afirmar en aquell moment que l’aplicació d’aquest model suposava un estalvi del 25%. L’únic informe que es va realitzar va ser a càrrec de Ricard Meneu, de l’Institut d’Investigació en Serveis de Salud, i Salvador Peiró, coordinador de la unitat d’investigació de salut del Centre Superior d’Investigació en Salud Pública de València. Segons declara el mateix Peiró, que a més és doctor en medicina, “el nostre grup de recerca analitzarem la despesa hospitalària per habitant del 2009 i, tot i haver-hi moltes diferències entre departaments [el País Valencià sanitàriament es divideix per departaments], aquestes no eren explicades perquè foren de gestió directa o concessions que, en mitjana, no mostraven diferències significatives”. Idelfonso Hernández, Catedràtic de Salud Pública de la Universitat Miguel Hernández i president de la Societat Espanyola de Salut Pública i Administració Sanitària, s’expressa en la mateixa línia “tot indica que va suposar un cost addicional a l’erari públic, per damunt de què s’haguera tingut de continuar amb la gestió pública”.\nNo obstant això, Salvador Peiró denúncia “la falta d’informació”. Peiró, al seu torn, no atribueix sols al model privat la manca d’informació sinó que per a ell “el sistema sanitari públic no té el costum d’avaluar les decisions que pren. No sabem molt bé quines són les conseqüències sanitàries del model Alzira. La transparència no és una de les virtuts de la gestió pública”. Idelfonso Hernández, opina que “l’absència d’una anàlisi detallat ja és suficient motiu per generar desconfiança”.\nMalgrat la inexistència d’estudis que analitzen les conseqüències sanitàries d’aquest model privat en comparació amb el públic en 2011, el Sindicato de Médicos de Asitencia Pública van denunciar que s’havien retallat un 10% els sous, que havien augmentat 180 hores més el treball, que estaven sobreexplotats i que hi havia poc personal.\nEn abril de 2012, el Consell, ara presidit per Alberto Fabra, va voler fer un pas més enllà en la privatització de la sanitat valenciana. Es volia posar un model mixt, on tota la gestió dels hospitals passarà a ser gestionada per empreses privades i on el personal mèdic continuaria depenent de la Generalitat. Un model que pretenia imitar l’aplicat a Suècia. Però, aquest pla va ser paralitzat . “Era un projecte un tan delirant que intentava vendre actius sanitaris com es faria amb autopistes i sense cap comprador”, afirma Salvador Peiró.\nPortes giratòries i model en mans dels bancs\nUn dels episodis més escandalós d’aquest model va ser protagonitzat per Manuel Marín Ferrer comissionat de la Generalitat des de l’any 2000 al 2007. El comissionat era l’encarregat de fiscalitzar l’empresa concessionària i de vetlar perquè es compliren les condicions i obligacions de l’empresa establides al ple de condicions. Marín només va acabar la seua tasca com a comissionat va ser fitxat per l’empresa comissionaria Ribera Salud UTE com a director del departament de salut. La porta giratòria es confirmava, sent una pràctica massa extensa en aquest sector a Espanya com són el cas dels ex consellers madrilenys Güemes o Lamela que van acabar en la direcció de les concessionàries i sent imputats per el Tribunal Superior de Justícia madrileny per delictes de prevaricació i suborn. “L’existència de portes giratòries és una de les amenaces més greus al bon govern de la sanitat”, opina Hernández. Al seu torn, alerta de què si no hi ha “una regulació clara que evite les portes giratòries l’estímul de disposar de rendes diferides i altres factors relacionats determinaran una gestió guiada per interessos allunyats als de l’interès púbic”.\nAltra conseqüència del model Alzira ha sigut que amb l’enfonsament de les caixes l’empresa adjudicatària Ribera Salud (que aporta el múscul financer) ha canviat de mans. Bancaixa va ser integrada en Bankia i aquesta va ser rescatada per l’Estat. L’altra propietària la CAM, es va enfonsar, va ser sanejada amb diners públics i venuda al Sabadell. La intenció d’assegurar-se el control financer per part de la Generalitat es trenca i entre els possibles compradors de Ribera Salud se situen els fons voltors. “L’experiència en la política de salut pública indica que les posicions dominants d’algunes corporacions suposen un risc directe per a la salut pública”, alerta Hernández. Un futur incert per a un model privat, opac i rescatat que cobreix sanitàriament al 20% de la població valenciana. Poca broma.


Així doncs, us presentem una experiència per les persones que us allotgeu al Nus i vulgueu gaudir d'una estona per vosaltres mateixos, connectant amb el silenci al matí, sentint el cant dels ocells i posar conscinència en el moment present, quan comença el dia.\nEns hi ajudarà la @nuriaballiu, experta en guiatge per a les persones que us transmetrà pau i benestar.\nSi passes les vacances amb nosaltres podràs gaudir d'aquesta nova i enriquidora experiència.\nLes dates són els dimarts del mes de Juliol i agost. El preu per persona són 20€ i la durada és d'una hora i mitja al matí, de les 9,30 a 11h.


Inauguració Katerina Alavedra-Duchoslav (3 octubre 2019) – Sala Rusiñol\nSala Rusiñol > Vernissatges a la Sala Rusiñol > Inauguració Katerina Alavedra-Duchoslav (3 octubre 2019)\nAmb aquesta inauguració la Katerina Alavedra-Duchoslav —la nostra estimada Katia— complia 20 anys d’activitat artística a Sant Cugat del Vallès. Diversos convidats especials l’han acompanyada des de l’estrada: l’escriptora Monika Zgustová; l’Àngels Ponsa, abans Regidora de Cultura del nostre ajuntament i ara Directora General a la Generaliat; i el Sr. Jaime Martín Puchol, Cónsul Honorari de la República Txeca. Tots ells han tingut paraules d’elogi i d’estima envers la Katia.\nMonika Zgustová —també txeca i veterana amiga de l’artista— ha fet la presentació més de caire personal. Esdevinguda catalana entre els catalans, la Katia ha conservat meravellosament les riques arrels de la seva procedència, tant txeca (des de la infantesa) com també suïssa (durant la jovenesa). La seva producció reflecteix tota aquesta riquesa humana. «Aquí veiem Praga, Barcelona… Katia és tot això: ella aprofita tot el que li ofereix cada lloc nou. Tots aquests llocs formen part d’ella… És una nostàlgica de la bellesa!».\nA l’estrada hi era, lògicament, en Josep Mª Cadena: «Dins de la pintura figurativa hi ha moltes accepcions. Katerina representa la figuració més descriptiva de les coses, perquè ella ho fa amb un sentiment i amb una presència que ens fa recordar —a través de les seves places, dels seus carrers, dels seus interiors…, que tots formem part d’una societat (…). La pintura de la Katerina és d’aquestes que t’hi pots aturar davant de cada quadre i sempre en surts satisfet».\n«La pintura de Katerina Alavedra Duchoslav és tan sòlida, equilibrada i harmoniosa com les places, cases i espais íntims que representa. La nostra artista sap entrelligar paisatges txecs i catalans mitjançant l’element comú́ de la civilitat, a través de la reivindicació́ del carrer com a àgora publica on els ciutadans s’interrelacionen» (de la ressenya escrita d’en Josep Mª Cadena).\nLa Katerina, amb la seva afabilitat, ha agraït les mostres de recolzament dels qui l’han presentada, així com també la presència d’un bon grup d’amics, alumnes i familiars. «Fins arribar aquí han estat 5 anys de feina… Haig de dir que aquesta exposició a la Sala Rusiñol és totalment inèdita: els quadres són “nous de trinca”». Abans d’acabar, ha volgut mostrar de tot cor el seu agraïment especial a «en Manel, el meu marit, ja que sense ell no hagués estat possible fer aquesta exposició: t’estimo!». Aplaudiments de tots… Així és la Katia Alavedra Duchoslav!.


El bloc de Rafael Borràs Ensenyat: Menys atur a costa de pitjor ocupació\nAvui comentaré els resultats de l’ EPA del quart trimestre de 2015 -que es van fer públics ahir-, en termes de comparació amb els resultats del mateix trimestre de l’any anterior. Deixaré per a una altra ocasió l’anàlisi d’allò que ha passat en mercat laboral illenc, i l’anàlisi en termes anuals. Anotem, d’entrada, que no té sentit cap comparació entre el trimestre anterior –eminentment estival i de màxima ocupació estacional- i el darrer trimestre de l’any, el qual, sense ser el pitjor, és el que marca la tendència a la baixa de la corba estacional del mercat laboral de les Illes Balears que, en els últims anys, arriba al seu sòl en el primer trimestre.\nLes dades més rellevants són els següents: El trimestre es tanca amb una població aturada de 102.800 persones, la qual cosa representa una baixada del -7,68% en relació al quart trimestre de l’any anterior. Hem passat d’una taxa d’atur del 18,88%, a una del 17,02%. Una bona notícia, que és menys bona quan l’esmicolem. Per exemple, la taxa d’atur juvenil (la de les persones menors de 25 anys) és del 44,66%, és a dir, un 0,59% més que l’any anterior. Un altre problema estructural no resolt és el de l’atur de llarga durada. Un percentatge (el 24,4%) tan elevat de població que des de fa més de dos anys està en atur és un fracàs social, i té un seriós perill de provocar episodis de “inocupabilitat”. Encara que hagem baixat aquest percentatge en un 4,9%, no queda, ni de bon tros, resolt el problema de fons de desaprofitament del capital humà.\nPerò no ens equivoquem centrant els anàlisis en aspectes quantitatius, no sigui cosa que celebrem el fet que cada vegada hi hagi menys població aturada, perquè cada vegada hi ha més població inactiva que ha “tirat la tovallola” en la seva obstinació per entrar al mercat de treball i, alhora, hi hagi més gent treballant i segueixi sent pobre. En aquest sentit, hem de concloure que l’empitjorament de la qualitat del treball remunerat no reverteix: Un 24,7% de la població assalariada és temporal (el percentatge més gran en l’últim trimestre de l’any des del 2012); mai, en un quart trimestre, hi havia hagut tantes persones assalariades amb contractes parcials (62.700), ni tantes persones (110.600) ocupades amb el registre de “treballador per compte propi”, és a dir, segueix expandint-se el fenomen dels “autònoms per força” com a fórmula de màxima precarietat laboral i de refinament de l’ externalització dels riscos empresarials.\nEn conclusió, baixa l’estimació d’atur sense que es resolguin els problemes estructurals associats a la població aturada que té el mercat de treball illenc i, d’altra banda, segueix l’estirabot del treball “low cost” i no integrador. Caminem irremeiablement cap a una societat cada vegada més desigual. Em tem que es comenci a donar per bo aquell paradigma de societat en el qual, seguint a Marco Revelli, cert nivell de desocupació pugui considerar-se “útil per reduir el cost de la mà d’obra”, i on la desigualtat deixi de considerar-se un defecte per transformar-se, dins de certs límits, en un recurs. I tanmateix, al meu entendre, a les Illes Balears, ja s’han traspassat aquests límits.\nPublicat originalment a El Periscopi (29-01-2016)\nPublicat per Rafael Borràs a divendres, de gener 29, 2016


La Llar del Sud exhibeix fotografies fetes pels majors de Mislata\nAquests dies, dins de les Jornades del Major, la Llar del Sud ofereix una exposició realitzada pels veïns que assisteixen a les classes del taller fotogràfic organitzat per la Regidoria de Persones Majors. La mostra és de temàtica lliure, però la majoria d’obres pertanyen a diferents eixides per diferents punts atractius de la Comunitat Valenciana, on els objectius s’han capturat paisatges espectaculars.\nLa inauguració de l’exposició, que va coincidir amb la clausura de les Jornades, va comptar amb la presència de la regidora Pepi Luján. L’edil responsable de l’àrea de Persones Majors va expressar que “des de l’Ajuntament es treballa per potenciar l’oci en totes les edats afavorint l’aprenentatge de noves activitats, tan interessants com l’art fotogràfic”.\nI és que aquesta iniciativa, juntament amb la resta de tallers que es realitzen durant tot l’any, fomenta la participació activa d’aquest sector de la població, que cada vegada troba més oferta formativa i creativa en la ciutat de Mislata. L’exposició estarà oberta al públic durant els pròxims dies en la Llar municipal del Sud.


Temes - ringring\nAutors de la A a la D / Maurizio de Giovanni\n« el: 24 de Gener de 2013, 16:37:26 »\nHe obert aquest fil sobre l'autor de les novel.les protagonitzades pel comissari Ricciardi perquè he vist que tenia molt bones crítiques per aquí el Qll i em sembla que no hi havia cap fil obert sobre ell, així que seguint els consells de la Turmix, m'hi he decidit. Si m'equivoco, que alguna moderadora em corregeixi i ajunti els fils si n'hi ha més d'un amb el mateix tema.\nJo no sabia res d'aquest comissari fins que vaig llegir les vostres opinions sobre en M. de Giovanni i les seves obres. Ara m'he llegit la seva primera novel.la, "l'hivern del comissari Ricciardi" i estic molt content d'haver fet cas dels vostres consells. M'ha sorprès i agradat molt. La novel.la està molt ben escrita, els personatges estan molt ben dibuixats. L'ambientació molt ben creada i la trama de la novel.la, oberta fins ben al final de la novel.la, mantenint així la intriga fins al final. Reconec que jo no hauria pas endevinat mai qui era l'assassí a "l'hivern del comissari Ricciardi" i aquí hi he trobat una de les meravelles d' aquesta novel.la. Només he llegit la primera novel.la d'aquest comissari però m'he quedat amb moltes ganes de llegir les altres i ben segur que ho faré\nAutors de la A a la D / Joaquim Amat-Piniella\n« el: 13 de Gener de 2013, 17:08:07 »\nAquest any 2013 es conmemora el centenari del naixement de Joaquim Amat-Piniella (Manresa 1913 - Hospitalet 1974). Va escriure vàries obres, dins de les quals, les més conegudes potser són "La ribera deserta" o "K.L. Reich"\nSi us interessa la història, doneu una ullada a la seva bibliografia i també podreu conèixer més coses sobre aquest escriptor, clicant aquí:\nAl mercat de calaf / reaccions a la possible independència de Catalunya\n« el: 28 de Setembre de 2012, 19:34:58 »\nNo sabia com es feia per obrir un nou tema però em sembla que ara ja m'en sortiré. Volia comentar-vos una cosa que he llegit i que m'ha semblat bastant "forta" per dir-ho d'alguna manera. He llegit que el president de l'editorial Planeta ha dit que si Catalunya s'independitza, haurà de "trasladar la seva seu a Saragossa, Madrid o Cuenca" (paraules textuals de Lara). Aquí en teniu l'enllaç:\n¿què en penseu? jo personalment crec que tothom és lliure de fer el què vulgui amb els seus diners però, si aquesta notícia és certa, ho trobo molt malament\nSuggeriments, dubtes... al QL / senyal acústic quan ens arriba un missatge\n« el: 21 de Agost de 2012, 16:39:28 »\ntinc un petit dubte a veure què m'en dieu...\nquan ens arriba un missatge al nostre perfil, em sembla que només ens arriba una icona amb la imatge d'un sobre ¿oi? i jo em pregunto ¿hi ha alguna manera de fer que ens arribi algun senyal acustic quan ens arriba un missatge nou? ho dic perque si fóc així, crec que seria molt més facil i comode d'adonar-nos que tenim un missatge nou que no pas haver d'estar pendent de la pantalla de l'ordinador a veure si surt la icona del sobre ¿no us sembla?


Torrent suspèn el ple del Parlament de Catalunya sense votar-se la investidura de Jordi Turull\nImatge dels escons amb els seients buits deixats pels presos polítics.\nEl president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha suspès aquest dissabte la segona sessió del ple d'investidura de Jordi Turull (JxCat) sense que s'hagi votat la seva candidatura.\nTorrent ha comunicat, abans de començar la sessió, que no anava a produir-se la votació perquè Turull està empresonat des del divendres, si bé ha obert un torn de paraula de 15 minuts perquè cada grup expressés la seva opinió.\nEl ple s'ha celebrat sense els quatre diputats del PP, que volien que se suspengués i es convoqués un ple extraordinari diferenciat per no caure en el «frau de llei» que, al seu judici, suposa el fet que se celebri un ple d'investidura sense votació ni candidat present.\nTurull no menciona la República i demana diàleg a l'Estat espanyol\nTurull: «No descartem investir Puigdemont president per via telemàtica»\nTurull: «El missatge del rei va ser la versió monàrquica del 'a por ellos'»


CPB SSM col·labora en un voluntariat amb la Fundació Hope & Help\nEl Servei de Rehabilitació Comunitària Esquerra de l’Eixample CPB SSM col·labora en un voluntariat amb la Fundació Hope & Help\nEn aquesta col·laboració, alguns usuaris del SRC-EE amb interessos relacionats amb els animals i l’acompanyament a persones grans, passen a formar part del voluntariat de la Fundació Hope & Help.\nEn concret, els voluntaris i voluntàries es desplacen al domicili de persones grans amb problemes de mobilitat i tenen cura del seu animal de companyia. Segons les necessitats, els treuen a passejar o fins i tot fan acompanyaments al veterinari.\nAquest projecte posa en valor les capacitats de les persones usuàries de la xarxa de salut mental per a poder implicar-se en un projecte de voluntariat, podent ajudar a altres persones. Al mateix temps, suposa guanys terapèutics que contribueixen en el seu procés de recuperació psicosocial.\nAls serveis de rehabilitació de CPB Serveis Salut Mental es treballa des d’un model comunitari i de recuperació que posa el focus en les capacitats de les persones usuàries, així com en els seus interessos i projectes de vida.\nAquest paradigma de treball ens porta a col·laborar amb diferents entitats, projectes comunitaris i d’altres dispositius del territori.\n¡Últimas inscripciones! VIII Jornada Grup-TLP Barcelona – Otto Kern... Èxit de les VIII Jornades del Grup-TLP Barcelona amb més de 280 inscrits d’arreu...


Michel Hidalgo - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n22 de març de 1933 (1933-03-22) (86 anys)\nAS Monaco (segon equip)\nDirecteur Technique régional Sud-Ouest\nOlympique de Marsella (director de futbol)\nMichel Hidalgo (nascut el 22 de març de 1933 a Leffrinckoucke, França) és un exfutbolista professional francès, i entrenador de la selecció francesa de futbol.\nMichel Hidalgo (1981).\nHidalgo va créixer a la Normandia, on va començar a jugar a futbol. El seu nom és degut al famós patriota mexicà Miguel Hidalgo. Va ser campió de la Normandie Juniors el 1952 amb l'US Normand, abans de fitxar per dues temporades pel club de la Primera divisió francesa, Le Havre.\nMés tard va fitxar, el 1954 va fitxar per l'Stade de Reims, equip amb què, a més de guanyar la lliga el 1955, va disputar i va marcar un gol a la Copa d'Europa de 1956 contra el Reial Madrid. Va fitxar per l'AS Monaco el 1957, equip en el qual va romandre fins a la seva retirada com a futbolista el 1966. Amb l'equip monegasc va guanyar dos títols de la Ligue 1 i dos títols de la Copa nacional.\nEntre els anys 1964 i 1970, va presidir la UNFP, sindicat de jugadors.\nEl 27 de març de 1976, va ser nomenat entrenador de l'equip nacional francès, en substitució de Ştefan Kovács i durant un moment en què França estava tenint dificultats en els grans torneigs. Va tenir el suport de Michel Platini, qui va ajudar en part a tornar al camí del triomf al combinat francès.\nEn el Mundial d'Espanya de 1982 va arribar a les semifinals, on va perdre davant l'equip alemany en els penals. Dos anys més tard, el 1984 va guanyar l'Eurocopa en vèncer a Espanya a la final.\nDesprés de la seva victòria, va passar les regnes a Henri Michel i va passar a ser Director Tècnic de la selecció, càrrec on va romandre fins al 1986, abans de ser elegit per a un lloc directiu a l'Olympique de Marsella, on hi va romandre cinc anys.\nEs va apartar de les banquetes el 1991, assumint un paper com a comentarista de futbol en "Demain, c'est m", un programa de Télé Monte-Carlo.\nLe Havre França 1952-1954 51 (14)\nStade de Reims França 1954-1957 78 (29)\nAS Monaco França 1957-1966 330 (31)\nSelecció francesa França 1976-1984\nDirector Tècnic Nacional França 1982-1986\nOlympique de Marsella França 1986-1991\nLigue 1: 1955\nLigue 1: 1961, 1963\nCopa de França: 1960, 1963\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Michel Hidalgo\nCampió Eurocopa 1984 amb la selecció de futbol de França\nFitxa com a jugador\nFitxa com a entrenador\nŞtefan Kovács Entrenador de la Selecció de futbol de França\n1976-1984 Succeït per:\n1980 Entrenador campió de l'Eurocopa\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Michel_Hidalgo&oldid=22287309»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 9 nov 2019 a les 10:31.


Naixement Nothobranchius Eggersi\nLa imatge no es molt bona però es veu prou be, un al.levi sortint de l'ou.\n[ame="http://www.youtube.com/watch?v=fQ_zNFTdSrE&feature=channel_page"]YouTube - Nothobranchius Eggersi egg[/ame]\nQue wapo... miley4:\nVeig que no soc l'únic que es queda embobat esperant a que neixin els alevins quan mulla les turbes\nSuposo que deu ser perquè soms principiants ...\nAquesta la vaig mullar i mentre la mullava va sortir un al.levi, va ser molt molt ràpid. Casi no hi havia aigua i em vaig tindre que donar certa presa perquè tingues una mica d'aigua per nadar... En menys de 10 minutets ja havien sortit casi tots, uns 15, per això em va ser fàcil gravar-los, jo crec que la turba es tenia que haver mullat abans, massa just. De moment ja mengen artèmia i tenen la panxeta plena.\nMolt maco el video, es molt interessant, sembla que neixi fent XOF!.\nSempre fa alegria quan neixent nous peixets, per moltes vegades que ho hagis vist.\nKilli pel guivet - Nothobranchius guentheri "Zanzibar Island" MIJABA 4 4.681 08-09-2013, 00:49\nN. eggersi vermell Pere Sastre 5 3.451 15-08-2012, 11:12\nNothobranchius kadleci Pere Sastre 0 1.311 29-11-2011, 00:04\nNothobranchius kadleci Pere Sastre 0 1.284 29-11-2011, 00:03\nNothobranchius kadleci Pere Sastre 0 1.263 29-11-2011, 00:02\nNothobranchius kadleci Pere Sastre 0 1.261 29-11-2011, 00:01\nUn altre filmació sobre Nothobranchius Pere Sastre 0 1.208 28-11-2011, 23:56\nN. eggersi vermell Pere Sastre 0 1.079 28-11-2011, 23:49\nNova espècie de Nothobranchius Pere Sastre 2 2.121 01-06-2011, 13:36\nNothobranchius Guentheri ANB001 16 8.113 07-10-2009, 17:35