Артур Сіренко: Древолаз Полiванов - ВІРШ, Вірші, поезія. Клуб поезії\nСайт поезії, вірші, поздоровлення у віршах :: Артур Сіренко: Древолаз Полiванов - ВІРШ\n«Коли свідчу про себе сам, То свідоцтво моє неправдиве.» (Івана, 5:33) Вперше з древолазом Полівановим я зіштовхнувся впритул на сопці Ведмежій. Точніше не з ним самим у плоті людській, а з його слідами на холодному снігу. Це було років десять тому. Була холодна розтерзана вітром весна 2001 року. У травні місяці, коли сніг з кудлатих сопок того химерного краю волохатих клишоногих звірів зійшов ще не до кінця, пішов я з двома своїми супутниками-товаришами з ущелини річки Оленячої через вершину сопки Ведмежої до витоків струмка Ситний. Взагалі то, є туди стежини і легші, й простіші – якщо спуститися вниз по Оленячій, а потім по Ялицевій, в обхід сопки Товста, а потім вгору. Але то навколо човгати та човгати… До того ж буреломи там є, і все одно вгору дертися. Струмок Ситний швидкий та повноводний, але раптово під землю пірнає і знову виринає з-під скель серед старезного лісу. І дертися там догори нелегко так само, та й стежини всі давно заросли. Не ходить туди ніхто, навіть браконьєри, звір там неляканий – місця там глухі та пропащі. Якщо комусь закортіло гибіти – так туди. Яруга Ситного місце холодне – потік ущелину на північному схилі Ведмежика пробив – холодильник та й годі. Сніг там лежить довше звичайного, а кедровий стелюх – жереб-кедрач там нижче з сопок сповзає. Хоча, направду, є ще один шлях з Оленячої на Ситний. Це як звернути на струмок Горіховий. Праліс там вологий, сирий – сурамінь заболочена, місцями тяжко там продиратися, заблукати можна легко (як вперше мене туди понесло – то довго блукав), але якщо вчасно з долини потоку вгору звернути, то можна вийти на сідловину між сопками Товста та Ведмежа, а там вниз – і на Ситному опиняєшся. Там на сідловині ще старезна хатинка кинута стоїть. Напівзігнила, але на горищі сухо і дах добрий – можна заночувати. Але я тоді тої дороги не знав і гадав, що вся Ведмежа на горі «голець» - ґерґіт, тобто, суцільний, і зверху по каменях буде легше. Окрім того ми до самих витоків Ситного дійти хотіли. Та й був я тоді молодшим, шрамів мав поменше, старі рани не такі були зболені. Напросилися зі мною йти два юнака – Олексійко Боков та Сергійко Клен. Один москалик типовий, а інший з нашого роду-племені – нащадок виселених. Вони молоді – їм все байка. Сильно захотіли, щоб я їх з собою в подорож взяв. Вони думали, що я геолог (оповідок моїх про каміння наслухавшись) та ще й фортуни улюбленець (то вже ні – мені коли щастить, коли як). Брати їх з собою мені – відлюдьку, не хотілось особливо, але на Ситний самотою я би не пішов – не тому, що лячно – лячно тому хто лісу не знає, просто сумно було би дуже. А я в ті роки сумував… А краєвиди там такі зажурені, так тоскно іноді стає на ті сумні дерева дивлячись, що можна собі до голови стрільбу прикласти та й гачок натиснути. Повів я їх західним схилом. Я знав той схил до вершини. Виведу, думаю, їх на голець, а там як судилось. Буреломів не мало би бути – прорвемося. Ведмежа вона сопка крута, схили часом прямовисні. Знизу ліс старезний – ялина, ялиця, кедри. Як вони за скелі та каміння чіпляються – Бог тільки відає. І не так ті ялини старі, як давні – кожному дереву років по двісті – не менше. Велетні часом та вітром покалічені, мохом та лишайником всі поросли. А вище по схилу – каміння суцільні, брили, ґерґоти, скелі, бердо. І кожен камінь хитається, на шмарках висить. А на плечах наших ще й вантаж чималий. І то ще західний схил для такої подорожі ще безпечним вважати можна. Північний – то самогубство суцільне, там щорік каменепади, зсуви. Я тільки одну людину знав, що північним схилом на Ведмежу здійнялася. Ігорем його звати, якщо живе досі. Він хлопець відчайдух затятий, але казав, що як по схилу поліз, каміння раптом вниз з гуркотом поїхали – і то не подекуди, а добрячий шмат схилу. У повітрі, направду, паленим запахло. Врятувало його тільки те, що зсув поруч пройшов, а не там де він стояв. Казав він мені, що ні до, ні після того він такого жаху не відчував. А познайомився я з Ігорем ось при яких обставинах (прізвище його я не пам’ятаю, тай ні до чого мені це). Було це року Божого чи то 1993-го чи то 1992-го. Я в ту осінь холодну сам один на Оленячу пішов. До самих верхів’їв. Та й заблукав. Нині мені дивно – як можна в тих краях заблукати – двадцять років я туди мандрував з року в рік. Вздовж і впоперек все сходив, мало не в кожну яругу та ущелину забирався. А тоді до витоків Оленячої та до сопки Марійчина вдруге пішов. Хотів вийти на Столи – багато про це дивне урочище чув, а потім хотів звідти на сопку Довга піднятися, а там по хребтам та відрогам – навіть не вирішив куди – подивитися, подумати, ватрою небо скоцюблене погріти. У той час про золото в тих краях і не чули, річку Оленячу знали як місце, де добре ловиться кета та мальма. А восени ніхто й не потикався туди – навіть браконьєри. Мені не щастило – погода зіпсувалася не на жарт – туман густий, мжичка, не видно довкола нічого, блукаю як їжачок у знаменитому мультику. Я тоді ще й наївним був – мапам вірив, не знав, що частенько вони брешуть. Особливо совдепівські. Буржуйські ще якось більш-менш, а совкові… Інколи просто марення якесь намальоване – нічого і схожого на місцевості немає. Певно, хміль рукою картографа водив. Так і тоді. Дивлюсь на карту як баран на гетьманські універсали. Навколо болота, ліс дрімучий, стежки всі давно заросли, холодно, мокро і дощ хоч би на хвилину перестав дріботіти… Подерся вгору – на голець якийсь піднявся. Але на який – незрозуміло – і вгорі теж туман… Блукав я так три дні. Остаточно перестав розуміти де я і куди йду. Вийшов на галявину – а там хатинка напівзігнила, давня, кинута бозна коли. Хто її там поставив – певно Бог тільки й знає. Зайшов – пічки немає, палилась колись по-чорному. Розпалив вогонь з мокрих дровиняк – дим очі виїдає, дах тече, але кашу якусь собі зварив. Хоч і змокло на мені все і в наплічнику також, але спальник був сухий – поспав нічку, відпочив. На ранок знову на тіло мокрий одяг вдягнув і рушив через ліс навмання – дерева велетнями столітніми нависають, ноги по коліна в мох провалюються. Раптом бачу – сідловина між сопками, а на ній галявина чимала, а на ній добряча дерев’яна хата, дим з комина йде. Ну, думаю, дива. Або з головою в мене вже щось не гаразд – немає тут ніяких поселень людських. Немає і бути не може. Огорожі навколо хати немає, собаки поруч теж, на господарство якесь все це не схоже. Гукнув, в двері постукав, зайшов відповіді не почувши. Виявилось, що то станція була. І жила там зміна – двоє «ведмедів», як їх тоді називали. Завербувались і мусили цілий рік у тій глушині жити. Вся служба – раз на день на зв’язок вийти і зведення передати. Тоді такі станції були – як зараз – не знаю. Нудьга у них там була неможлива – це ж глузд втратити можна: двоє хлопів у лісі дрімучому вдвох цілий рік жити мусять. Без жінок, без телевізії, без горілки. Без електрики навіть – генератор бензиновий тільки для зв’язку. Влітку ще якісь розваги є – гриби збирати та ягоди. (А гриби та ягоди в тих місцях сильні – що є то є.) У них для того там і сушилка була. За сезон можна було кілька мішків того добра насушити. Але взимку… Живеш як у світі замкнутому – тільки й слухаєш як вітер виє. В хатинці їхній стояв сморід, висів в повітрі дим – хоч сокиру вішай, панував безлад. По кімнаті були розкидані брудні речі, стіл був завалений брудним посудом, серед бруду та недоїдків валялися розкидані засмальцьовані карти та шахові фігури. Моєму візиту вони не здивувались, хоча я був першою людиною яку вони бачили за останні півроку. Певно, дивуватись вони вже відучились. Кажу їм – так, мовляв, я заблукав, змок, мені б просушитися, відпочити та дорогу розпитати. «Сушись, - кажуть, - відпочивай. У бігах, певно, давно?» Це вони подумали, що я з в’язниці втік і в тутешніх лісах ховаюся. «Ні, - кажу, - я тут зі своїми інтересами блукаю.» Чаєм напоїли гарячим, супом нагодували їстівним. Пічка у них чудова була – став я свої речі мокрі сушити, про те, про інше з ними балакати – і їм цікаво, і мені. Щоправда їх засмутило, що я не маю цигарок – тютюн у них закінчився і вони курили якусь дику суміш з моху, чорниці та чаю. Мозок вимагав отрути але ще не настільки, щоб вони полізли через ліси і болота за тим заморським трунком. Хоча до найближчого населеного пункту було недалеко – як пішки йти, то три дні лісом, потім два дні болотом, а там і рукою подати… Виявилось, що один із них – Ігор – колишній військовий. І служив колись у якомусь дивному підрозділі «рятівників» - майже як Чіп і Дейл. Він вкрай нездало приземлився з парашутом і все собі переламав – все що можна і не можна. Військовий лікар у шпиталі (а військові лікарі люди жорсткі і відверті) сказав йому, що лишилось йому жити недовго, а якщо довго – то в інвалідному візочку. Калічкою він твердо вирішив не бути, але жага життя вирувала – він вирішив, що буде ходити будь-що, або буде жити нормальним життям або не буде жити взагалі. І пішов. Але до війська – куди ж тепер. З того часу перебивався випадковими, але все одно авантюрними заробітками: наймався до геологічних партій, ось тепер на станцію завербувався. Шкода, що тіло хоч і загоїлось, але голова підводила – припадки бували неочікувані. Другий стаційний черговий – Володимир – «вольняшка». Відсидів своє, вийшов, але додому не поїхав, то тим, то сим перебивався. А за що сидів він, я так і не зрозумів з розмов їхніх – чи то із-за жінки чи то із-за власної дурості. Я не допитувався, мені зрештою все одно. І я так зрозумів, що остогидли вони один одному гірше пареної ріпи. Лаялись та сварились без кінця, і до бійок доходило. І ось сиджу я, гріюся, чай п’ю, а вони знову сварку якусь розпочали. Із-за чого – незрозуміло. І матусю згадують! І кричать як навіжені! Влодко ні з того ні з сього ніж схопив та в Ігоря кинув. І якщо б той головою не смикнув, так було б вже по Ігорю батьковичу. І ніж той - не хліб різати і не пера гострити – «фінгал» такий, що Господи прости. На вуйка волохатого клишоногого йти можна. На пів леза в дерево ввійшов. Ігор репетує: «Ти що – дурень?! Ножами кидаєшся!» Потім якось заспокоїлись – Ігор по дрова пішов. Влодко – «Вова» по-їхньому – ходить по кімнаті, злиться, сам із собою говорить: «Я цьому козлу зараз влаштую!» Взяв пляшку горілки, три склянки, налив. І в одну склянку якогось білого порошку насипав. Мені сказав – ось тобі – чиста, ось мені. А це йому, тому цапу смердючому. Я свою склянку до рук взяв, і коли Влодко відвернувся в щілину поміж дощок підлоги вилив. Ігор зайшов, а Влодко йому зразу: «Братане! Ну чого ти! Давай мирову вип’ємо! І за знайомство!» Сам свою склянку в горлянку миттєво й вилив, та Ігорю повну простягає. Той взяв до рук, дивиться то на склянку, то на Влодка: - Не буду я пити! Ти, певно, мені туди якоїсь бридоти насипав! - Та ти що, братане! Ти за кого мене тримаєш? Та я при ньому наливав! – і пальцем в мою сторону тикає. А я до пічки притулився, наче і не чую нічого, наче випив. Не моя то справа. Не буду я лізти у сварки їхні. А вони знову за своє, Ігор не п’є. Сваряться. Влодко тоді вкрай розпалився: - Та ти що, думаєш, що я тебе отруїти хочу??? На, дивись!!! Взяв і випив залпом. А через хвильку впав на підлогу – «вимкнувся». А під ранок і помер. Я так і не довідався – що він туди насипав. А з Ігорем ми до пізньої ночі по всіляку всячину говорили: про буддизм, про ліс, про звичаї евенів, про поведінку звірів тутешніх, про трави цілющі, про камені та мінерали, про Далай-Ламу, про творчість О’Генрі, про бандерівський рух, про перуанських індіанців, про королів, про капусту. Мені тоді вперше в житті трапився москаль який не просто позитивно відгукувався про постанців, а говорив про них захоплено, піднесено, якось навіть урочисто: «Все те, що писала про них радянська пропаганда, то брехня, це були справжні герої!» При цьому він знав чимало настільки дрібних деталей про той партизанський рух, що я просто дивувався. Наприклад, міг розказати, як повстанці розпалювали ватру або які трави використовували при лікуванні поранених. Чому він цим цікавився і звідки він все це знав – незрозуміло. Вранці я почав збиратися, прощатися. Було приємно одягти на себе сухий теплий одяг. Я думав, він розпитувати мене почне або попросить допомогти поховати свого товариша. Ні, ні про що не запитував, нічого не просив. Тільки сказав, що за такої погоди він мене на сопку Довга не пустить – пропащі там місця, тільки й гибіти, як піду в такий туман, то годі буде звідти й вибиратись. І щоб я вниз ішов – там річка, а як вздовж річки йти, то до людей вийти можна. Я так і зробив. А сопка Довга лишилася в мріях ще на дев’ять років. Вперше на сопку Довга вдалось дістатись мені восени 2001 року. Осінь тоді була на диво суха і прозора. Осінній вітер дарував не вогкість і не бодлерівську безнадію, а чистоту і одкровення. Ця подорож була тоді для мене відчайдушним зривом – лише місяць перед тим я, отримавши важку травму, побував у стані клінічної смерті, летів через чорний тунель і бачив Бога. Щоправда, повернувся назад, але пережите лишило в моєму єстві якийсь глибокий слід – я інакше почав сприймати і життя, і саму смерть. Хоча і до того я розумів, що смерть це лише хиткий місток між двома існуваннями, чи між існуванням і злиттям з абсолютом Всесвіту, але одна справа мислити про це, а інша справа відчути це всіма своїми атомами. Не те, щоб я почав прагнути смерті, ні, я почав її спокійно чекати. Ця подорож була необхідна мені як випробування – чи здатний я ще блукати дикими горами в пошуках великого невідомого, таємної істини. Якщо не здатний – то чи варто жити взагалі? В цю подорож я взяв з собою трьох студентів – знову ж таки на свій страх і ризик, хоча був впевнений, що все відбудеться як слід, і повернемось звідти ми живі, здорові, просвітлені. Йшлося на диво легко – перевал долався за перевалом, дрімучі ліси зачаровували мовчанням, кольори осені в холодному прозорому повітрі були насичені і яскраві, вода в потоках була як ніколи холодна і прозора. Сопка Довга давно кликала мене – чомусь вже більше десяти років постійно тягнуло туди і постійно дійти на цей довгий і дикий горб не вдавалось – то збивався з дороги, то негода псувала мені всі плани. Іншої мети крім помилуватись красою не було. Матеріал збирати вже було пізно – все шестиноге, що могло поснути вже поснуло. Сопка Довга здивувала – вона відрізнялась від всіх оточуючих пагорбів. Теж голець як і решта, але практично без каміння – хребет вище лісу був вкритий високою травою, що для тих місць рідкість. Криволісся там теж не було – жереб-стелюх чомусь на тих схилах не ріс – ні на північному, ні тим паче на південному схилі. У тих краях різні трапляються стелюхи – низькорослі покручені карликові дерева, що повзуть по землі, ніби бояться чогось: трапляються кедрові, ялинові, соснові, вільхові, ялівцеві і навіть березові стелюхи. Тільки модрина та ялиця ніколи в тих краях не гнуться перед вітром, перед снігом і морозом, не стеляться по землі в надії вижити. Мимоволі я став поважати ці два дерева і прислухатися до шелесту їх високих крон. Ми довго йшли по тому дивному хребту, роздивляючись панораму навколишніх сопок та лісів, аж поки не збагнули, що сонце сідає, короткий осінній день добігає до краю і слід шукати притулку на ніч, ставити табір. Хотілося дихати і думати. Вітер був легенький, хоч і холодний, вирішили ставити табір прямо на хребті серед трави, аж раптом я помітив в заглибині на південному схилі сопки кілька старих дерев’яних хаток критих гнотом, що тулились одна до одної, утворюючи щось схоже на неолітичне поселення. Це було дивно. Я твердо знав, що ніяких людських поселень в цих краях немає і бути не може. Кілька самотніх зрубів, що були в тих диких землях ми давно лишили позаду. Ми спустилися до того маленького селища – біля десяти добре зроблених маленьких затишних хаток. Кожна з пічкою, чиста і акуратна. Збудовані без єдиного цвяха, але колоди так ретельно підігнані одна до одної що не було навіть щілин. Віконечка зовсім маленькі з якимись мініатюрними шматочками скла. Такі зруби ставили, певно, на Русі ще тисячу років тому – тільки без скла. Замість скла затягували вікна «бичачим міхуром». Дві стайні – спільні на всіх. Видно, що колись тут тримали худобу, можливо, коней, корів, кіз. Але навіть запаху вже не було, послід давно виїли жуки-копрофаги. І тиша. Мертва тиша. Почули якийсь скрип – виявилось, що то вітер хитає дверима стаєнки. Таке було відчуття, що це селище люди кинули (саме кинули, зірвались раптом, захопивши тільки саме необхідне і пішли разом з худобою) років тридцять до нашого візиту. Вітер і негода ще не встигли нічого поточити і зруйнувати. Тим паче місцина та була прикрита відрогами сопки від вітру. На «зону» це було абсолютно не схоже – це були явно не бараки – видно було, що люди будували для себе – охайно, красиво і з любов’ю. Навіть час не зміг стерти цю красу. Я потім розпитував у багатьох людей, що за хатки стоять там, на Довгій. Ніхто нічого не знав. Одні казали, що немає там ніяких хаток, інші казали, що є, але хто їх будував і коли – невідомо. Можливо там жили якісь сектанти, що сторонилися людей – якісь старовіри або що… А потім пішли далі – у більш глухі місця, коли їхнє селище виявили… Ми вибрали навмання одну з хаток і розташувались на нічліг. Розпалили пічку, зварили спочатку суп, потім кашу, чай. Тим часом сутінки перетворилися на глупу безмісячну ніч. Зорі висіли як виноградини рясно всипавши чорне небо. У пічці тріскотіли дрова, ми вийшли помилуватися зорями чи то просто подивитись на безмежжя Космосу, що висіло над нами і нагадувало по якій малесенькій кульці ми приречені довіку блукати. Почалась розмова – звичайна розмова подорожі, яка забарвлює темні вечори. Тема якось непомітно ковзнула з місцевої флори і фауни на «снігову людину». А в мене якраз в ті часи був хороший знайомий, який все своє життя присвятив пошукам «снігової людини» - блукав по дуже диким землям, знаходив її сліди, шерсть чи то волосся (причому експертиза підтвердила, що жодному із відомих науці видів ссавців ця шерсть не належить) і навіть стикався з цією істотою віч-на-віч. Але мені було не цікаво розповідати, що ось, мовляв, один мій знайомий, десь там далеко, колись… Я вирішив трохи пожартувати. Розповідь свою побудував я так – ось я торік біля сопки Ведмежа коло струмка Озерний весною бачив сліди босих ніг на снігу і на землі коло потоку і жмуток шерсті на стовбурі кедра… Потім ще додав, що той жмуток я ношу завжди з собою як талісман. Витяг з кишені пластикову коробочку з жмутком конячої шерсті яку знайшов годину тому у стаєнці, показав. Потім почав розповідати, як два роки тому біля сопки Малої знайшли трьох старателів з відірваними головами – саме не відрубаними, а відірваними – це й яку силу треба мати в руках, щоб таке вчинити (це вже я вигадав, колись читав про такий випадок в Канаді, але сумніваюсь у його достовірності). Кинув фразу: - Певно, вони його поранили цього волохатого великонога… Ось він і розізлився… З того часу в цих місцях часто люди пропадають… В Карпатах «снігову людину» шугайстером називають, в Гімалаях – йєті, а як його тутешні орочі та евени називають я навіть і не пам’ятаю… - А тутешні люди, які в цих хатках жили – вони куди поділися? - Цього вам уже ніхто не розкаже… Троє моїх супутників чомусь не захотіли більше бути на дворі, зайшли в хатинку, запалили свічку. У їхніх очах я побачив відблиски страху. Вони сиділи біля розчинених дверей і дивилися на зоряне небо. Розмова непомітно перейшла на НЛО, літаючі тарілки та паранормальні явища. Якось хтось згадав, що там де бачили «снігову людину» в тих же місцях бачили і НЛО. Тут уже мене понесло… Захотілось пофантазувати. Бувають в мене такі настрої. Я тут же придумав і розповів історію про величезну блискучу кулю яку бачили біля вершини сопки Синя. І бачили тоді ж і там же двох карликів з непропорційно великими головами без одягу з шкірою сірого кольору з величезними очима і мініатюрним ротом. І зникли в той день два мисливці – знайшли тільки їхні рушниці з оплавленими стволами. Супутники мої замовкли і з якимось завороженим виглядом дивились на зоряне небо, на сузір’я Лебедя, на Чумацький шлях… І тут у небі з’явився дуже яскравий об’єкт, що швидко рухався. Це був явно не літак і не вертоліт. Це було схоже на супутник, що падав і згорав в атмосфері. Так воно, напевно, і було. - Що це???!!! – на моїх супутників поява такого літаючого сяйва справила неабияке враження та ще й під час такої емоційної оповідки. Звісно, казати свою банальну і найбільш вірогідну версію мені було нецікаво і я якимось урочисто-трагічним голосом з нотками фаталізму сказав: - Це вони… Знову… Так само як три роки тому – день у день, секунда в секунду… Так само як і тисячу років тому… Більше нічого я вже сказати не встиг. Вони влетіли в хатинку мало не збивши мене з ніг ледве протиснувшись у двері втрьох одночасно. Двері з гуркотом зачинили і тут же забарикадували якимось дошками та колодами, що були в хатинці. Я подивився на їхні обличчя у світлі каганця свічки. В очах вже був не страх – в очах був жах. - А якщо комусь знадобиться вийти серед ночі? Або мене можуть покликати… Але мене вже не чули. У чомусь переконати їх вже було неможливо. Я заліз у свій спальник і заснув. Мені було тепло і затишно. Я відпочивав після важких переходів. Я навіть не знаю чи спали вони тої ночі. Але більше я ніколи не буду так жартувати з людьми – тим паче з молодими, яким життя видається суцільною дорогою радості, по якій можна йти нескінченно довго і весело, які занадто цінують цю «мить між минулим і майбутнім», які ще не знають, що життя це страждання, велика ілюзія… Просто осінній вітер мені щось наспівав у ті дні і я цю пісню втілив у казку… Трохи страшну. Але всі казки трохи страшні. А того «ведмедя» Ігоря, що жив і працював на станції на сідловині Столи я більше не зустрічав. Був я в тому місці – на Столах п’ять років потому – у 1998 році зі своєю подружкою Веронікою, і в тій хаті ночував. Тільки не треба казати, що, мовляв, я «з бабою по сопках бродив». Про неї не можна так. Ця «тітка» справжня подруга бойова. По таких диких та споконвіку безлюдних місцях ми з нею блукали, в такі пригоди потрапляли і вибирались… Вона сама по гарах, по тайзі ходить – а це про щось та говорить. Одного разу пішла вона в той дикий край з одними людьми – бувалими, відчайдушними. Стали вони табором, зібрались вже спати, а до табору ведмідь прийшов. Реве, лапою землю шкребе. У всіх нерви як струни – хапаються хто за що. А вона вилазить з намету, дивиться на його морду незадоволену і як крикне: «Іди звідси, волоцюга клишоногий!!!» Він розвернувся і в ліс пішов. Всі в таборі так і не спали тої ночі, біля вогню сиділи і темряву дивились, а їй хоч би що – спала собі тихо і мирно до ранку. Таких ще в горах та в тайзі «тітками» називають і кажуть, що «тітки відчайдушні до божевілля». Це якраз про неї. Дах її давно знесло разом з комином, і хто знає яким ураганом. Щоправда, її боялися в гори і тайгу брати – закономірність дивна була – як тільки її візьмуть, так вічно якісь пригоди не в тему траплялися. То заблукає хтось, то хтось впаде і травмується, то ще щось. Але то інше питання. Я з нею вдвох п’ять років по горах, сопках та лісах дрімучих ходив – і нічого. Цікаво, що коли ми в місто до людей верталися, то якось сварились, розбігались і майже не зустрічались. Але коли знову в дикий край тягнуло – тут же «збігалися» і їхали світ за очі до дерев, туманів, водоспадів і світанків. Не знаю чому так - може тому, що там було життя справжнє і ми там були справжні, а в місті... Потім вона пішла від мене – якось раптово нічого не пояснюючи. Тільки кинула в порожнечу – «все, я розлюбила». Я досі не можу її забути, хоч стільки років пройшло. І як я блукав потім по Оленячій самотнім вовком або з такими ж шибайголовами як і сам, то все згадував і згадував – може не стільки розумом – тут ми змокли під дощем і сушили одяг біля ватри, а потім залізли в один спальник щоб зігрітися, а тут ми ночували на вершині сопки, серед каміння, дивилися вдвох, як сонце за обрій котилося розпалюючи на небі заграву, а потім прокинулись, коли темрява тільки почала сіріти і зустрічали сонце, що викочувалось з моря туману, який стелився там внизу, і вершини сопок здавалися островами, милувались барвами світанку. І цей камінь на фоні червоного неба здавався нам старезним скам’янілий філософом, а хмари – сходами в небо, в космос, до глибин Галактики. А тут ми влаштували баню. Розпалили величезну ватру, накидали в неї каменів, які розжарились до червоного, а потім зверху над цими каменями поставили шатро зі скручених гілок обтягнутих поліетиленом, зайшли голими в середину і вилили на каміння води. Повалила пара і ми били один одного ялиновими віниками, а потім розпарившись вибігли і стрибнули під водоспад крижаної води. А на цій галявині ми ночували, а на світанку, коли вилазили з намету побачили оленів, що дивилися на нас вологими і добрими очима повними здивування і роси… Так ось – прийшли ми тоді до тої хатки, а там і станції ніякої немає, чергових – тим паче. І хатинка вже втомлена. І жила там пара молодих людей – гриби та ягоди збирали, сушили поки сезон. Ми їм – переночувати можна? А вони – не наша це хатинка, самі прийшли, бачимо - порожня, ось і живемо. У тих краях – на Оленячій і навколишніх сопках і річкових долинах – хатинки подекуди були (старенькі, щоправда, напівзотлілі, але жити можна): на сопці Бабина – майже на самій вершині, на струмку Весняний, біля струмка Горіховий, під сопкою Верхнижня (ну, і назву придумали!), на сідловині між сопками Товста і Ведмежа, на Столах. І все, здається. Але майже всі ті хатинки потім хтось спалив. Хто і навіщо – не знаю. Дурні! А всі ті сопки і струмки орочі по своєму називають. А ці назви нові – придумали їх, коли карти складали. Мені якось один старий ороч розповідав, як що називається, але я забув, не записав. А потім той дід помер, так що і розказати тепер немає кому. А орочі в ті місця не кочують нині. Там і оленів пасти ніде – каміння одні. Хіба що на полювання та на рибу туди приходили. А зараз дичину браконьєри розлякали. Знав я трьох орочів. Крім старого Гаврила та пастуха Івана ще й шамана їхнього. Навіть бачив як він шаманив – чум свій обкурював травами – звіробоєм та конюшиною та в бубон бив. Орочів ще евенами називають. Але це інший народ. Плутають просто. Так ось, залізли ми на голець – на Ведмежу – я і два юнака. Сніг майже зійшов – тільки північних схил білою кашею вкритий, а решта гори – так, плямами. І то сніг сірий, злежалий. Свіжий не падав давно. Полізли ми з вершини в сторону Ситного – по хребту. Вершина, треба сказати, у Ведмежої потрійна і скеляста. Якщо з Товстої чи з Великої дивитись, то Ведмежа як тризубець в небо стирчить. Як вічний пам’ятник землякам моїм, що в цій землі в Велике Ніщо пішли. З третьої вершини, значить, ліземо донизу, а там стелюх-кедрач суцільний навколо – і кінця-краю йому не видно. Те не простий – вище людського зросту вгору стирчить ще по землі стелиться, а лапи в нього товщиною як дві людські руки. Нема на то ради – полізли в кедрач. Ледве-ледве продираємось зі швидкістю черепахи на гілки наступаючи. А місцями сніг глибокий – провалюємось по саме нікуди. А під снігом теж кедрач, ноги між гілками застрягають. А сніг то мокрий. І вітер холодний не ласкавий… Тяжко йдемо. Раптом бачу – а місцями на снігу сліди поперед нас. Старі, але не дуже. Тижневої давнини – не більше. І взуття на ногах того «слідача» легше за наші «краги». І йшов він так наче і в сніг не провалювався, з гілки на гілку стрибаючи, тільки інколи на снігу сліди лишаючи. Здивувався я спочатку, а потім як просвітлення на мене найшло і з уст вирвалось: - Так це ж древолаз Поліванов попереду нас йшов! Його крок м’який… - Точно! Він! Ілля Петрович Поліванов! Древолаз! - Так казали, начебто він помер… - Ні, то не він помер. Це не Поліванов помер, а Полікарпов. І не Ілля Петрович його звали, а Петро Андрійович! І не древолазом він був, а лісорубом. А древолаз Поліванов живий-здоровий. І нас переживе. Древолази вони всі довгожителі. Чув я про одного древолаза – Сігнєва Олексія. Так він дожив до ста і двадцяти літ. І помер від того, що з дерева головою вниз стрибнув. Заліз на дерево, на вершечок і сказав: «Нудно, ви, люди живете! Остогидло мені з вами!» І з вершини вниз та головою на камені. - Цікаво, а чого це древо лаз Поліванов на Ситний помандрував? Невже золото мити? - Ні. Древолазам пісок золотий мити замовлено. Ніякий древолаз навіть миски старательської в руки не візьме. Вони навіть до золота (нехай воно прокляте довіку буде!) навіть не торкаються. Навіть обручки зі срібла роблять. Певно, у нього інтерес на Ситному був. Мені то як знати? Древолази – вони народ замкнутий, дивний навіть, незрозумілий. Я в їхні справи не втручаюся. Хоча, дарма, напевно… - А може то і не древолаз зовсім? Може просто перехожий який або брат наш старатель, що в пошуках золотця блукає… - Ні. Я слід древолаза ні з чиїм не сплутаю… Бачу – не вірять, сумніваються… І очі дивним блиском загорілися… Я це помітив і засумував дуже, зажурився. Зрозумів від чого отой блиск і чому. Я ж з цими хлоп’ятами за рік до того пішов до сопки Два Брати. Тільки то не весною було, а восени. Заблукали ми тоді – з дороги збилися, по лісу йдемо мало не навмання, по руслу якогось струмка висохлого орієнтуємось. І раптом на паморозі, на землі мокрій ледве-ледве легким морозом скутій сліди людські помітили – старі. Пішли по сліду і людину побачили. Лежав він бідолаха на землі, відійшов, певно, вже давно – звірі його погризли і птахи обличчя подзьобали – впізнати годі. Паперів в нього ніяких не було, так що хто то був – так і лишилося для нас таємницею. Але в його наплічнику хлоп’ята мішечок знайшли з полотна, а там золотого піску фунта два – не менше. Більше й нічого в нього хорошого і не було. Ніж і той нікчемний – тільки щурів різати. Хлопці на пальці в нього обручку помітили – зняли, не погидували. І кажуть мені: - Давай золото тут порівну і поділимо, щоб нікому образливо не було. - Собі забирайте, не треба мені нічого… - Та ти що, вуйку, чого від частки відмовляєшся? Золото воно ж тепер нічиє! Мужик то мертвий, диви. І перстеник вже йому без потреби. Я ще подумав: «Чого ж ти мені тикаєш? Я ж тобі як батько за віком…» Але нічого не сказав. І так мені тоскно якось стало, так на душі гидко. Особливо як я побачив, що вони обручку навпіл сокирою розрубали – щоб все порівну, значить. Захотілось мені їх кинути і в ліс подалі піти, на сніг лягти та замерзнути. Але якось перегоріло потім чи що – адже пропали б вони без мене, назад дорогу би не знайшли. А потім я їх знову з собою брав – може колись і зрозуміють, що в житті до чого… А хлопаку того бідолашного я камінням закидав, потім мохом – могилу в тій землі я би все одно не видовбав – каміння одні та скелі. І хрест який-не-який поставив. А хлопці дивились на мене як на дивака якогось пришелепкуватого. А на Ведмежій довго лізли ми по жеребу кедровому, нікого не зустріли, потім у ліс зайшли, коли нарешті хребет нижче пішов. А праліс там… Ялинова сурамінь стара, волога, дрімуча. Подушки моху під ногами на лікоть товщиною, ялини – в трьох треба обхоплювати. А там і струмок помітили – Ситний. З сил зовсім вибились – там же тих подушках з моху і спали. М’яко, але мокро. Навіть ватру якусь розпалити спромоглися – суп зварили. Потім виявилось, що трохи не дійшли до місця сухого, де галявина величезна і потік Ситний під землю пірнає. І ліс там навколо – вже не ялини, а кедри, трохи вбік берези та горобини. Але золота на струмку Ситний немає зовсім. Та і породи там не ті – не золотоносні. Жодної крихти золотої не знайшли. У тих місцях золото тільки на Олениці і є. Та ніде окрім. І не біля витоків як думають, а нижче по течії. Я там самородок золотий знайшов. Маленький, щоправда, але все одно. І золотого піску намив. Це якщо вниз по течії Олениці піти, далі, нижче водоспадів Гримлячих, нижче струмка Горіхового, майже до впадіння річки Олениці в річку Ялицеву. Там місце є, де під час паводку річка шмат берега забрала. Там то жила і оголилася. Хоч і маленька, але приклавши зусилля… А біля струмка Весняного золота немає. Я Весняний обнишпорив від витоків до Олениці – і не раз. Не золотоносна там земля. Так, стояв там Порфірій Лукін, хатку там збудував і було в нього золото. Так. Але він не там мив. Це той самий Порфірій Лукін, що його потім сокирою зарубали за жменю золотого піску. Як воно було, я, звісно, не знаю. Але, певно, було так: зайшли до нього тютюну попросити (а тютюн у нього славний був! Особливий!). А він нікому не відмовляв, добрий мужик був. Якщо хтось мимо йде – так він і ночувати пустить, і чаєм пригостить. Він повернувся за тютюном у комірчину, а вони його ззаду сокирою по голові і торохнули. Так його з тютюном потому і знайшли. А від хатки його нічого не лишилось – був я в тому місці пару років тому – розвалилася хижка зовсім. А я ж знав його, бував у нього, балакав з ним про те, про се не один раз. Перший раз зайшов до нього у 1991, потім у 1993. По батькові його Євстахієвич звали. Хоча, казали, що він зовсім не Порфірій, і не Лукін. І що прізвище у нього зовсім інакше. І начебто, він партизаном був, а потім за свою партизанщину двадцять років у таборах на Колимі відсидів. Вийшов, але не повернувся додому і в цих місцях осів. Не знаю, чи правда се – для старого партизана він трохи молодо виглядав, хоча… Він міг у боївці ще хлопчиком бути. Або просто хліб в ліс партизанам носив, а його за шматок хліба на двадцять років в табори. Українську мову він добре знав – коли я з ним останній раз говорив, то непомітно на нашу мову і перейшов. Він теж. Але про минуле розповідати не став. Зате про ті місця багато розповідав і золото своє показав, хоча і не сказав де його мив. Він всього то жменьку і намив. Я думаю, він або біля витоків Оленячої жилу знайшов на одному зі струмків, що від сопки Марійка течуть. Але не на Гниляку і не на Чорному. Там немає. Ще він казав, що в верхів’ях Олениці літак лежить. Розбився він там давно, ще у 1935 році, а може і раніше. Зогнив нанівець та мохом поріс. А не знайшли його ні тоді, ні після тому, що він в ущелину впав. Знизу туди не пройти – водоспади, буреломи. А якщо зверху заходити – то мотузка добра потрібна, щоб в ущелину спуститись. Але де те місце – він показати відмовився, і взагалі, до витоків Оленячої йти відмовляв – казав, що місця там – погибель одна. Може й так, а може він там жилу золоту знайшов. Шкода його. Такі мужики нині в рідкість. І не пив зовсім – навіть не нюхав. Чому він на Весняному зруб поставив – не знаю. Місце там погане. Сире, мокре, сонце туди ніколи не зазирає. Весняний ніби як ущелину пробив між сопками Мала та Марійка. Але знайти те місце було важко – якщо не знати. Може тому. А нижче по течії, де впадав в Оленячу струмок Безіменний, там жив дід Микола Харітонович Скобліков. Не знаю, чи живий він досі, тоді в ті роки йому вже було під дев’яносто. Певно, і Колчака пам’ятав. Ну, не те щоби жив – приходив від снігу до снігу як і всі, а потім на зиму в поселення людське повертався. Так той пив страшно. І мухомори курив. Назбирає тих моримухів, насушить, а потім курить. Як він з такими звичками до старості давньої дожив – зрозуміти неможливо. А може він в старості до цих звичок та припав… Один мій знайомий до нього заходив, теж спробував мухомори курити. Як затяжку одненьку зробив – так потім тиждень йому такі чортяки страшні ввижалися! Як він тільки здоровий глузд не втратив – не знаю. Так ось – про древолаза Поліванова вони обидва чули. Він навіть заходив до них, гостював. Ще про нього я чув від пастуха-ороча Івана під сопкою Сива. При цьому розминувся я з древолазом Полівановим всього на один день: - Був, проте, Поліванов, був вчора, проте. Чай пив, трубку курив, ось ножа мені подарував. Пішов, проте, в тайгу пішов! Куди – не знаю… Сонце знає. Старий крук Туа знає. Сивий вовк Омо знає. У них спитай… Майстерність древолазів нині рідкісна. Мистецтво їх забуте. Чутки про тих затихли. А в давні часи були вони на Русі відомі та шановані. Вміння їх цінувалося, звичаї їх поважали. Риючись у костромських архівах я, наприклад, натрапив на лист єпископа Смоленського Епіфанія до князя болохівського та путивльського Всеволода Борисовича, який історики датували роком 1326. Там, зокрема, писалося: «…древолази наші хоч і схильні до єресі, і звичаї їх незрозумілі, але норовом вони прості і людинолюбні. Службу можуть тобі послужити хорошу…» А в «Мінських хроніках» ( в тому числі в тих частинах, що були скопійовані з «Оксамитової книги») у записах від 1370 року знаходимо: «…великий князь Ольгерд в місто прибув, мистецтву тутешнього люду дивувався. Особливо захоплювався майстерністю древолазів Кирила і Прокопія…» У записах Межигірського спаса (що під Києвом) був у свій час виявлений цікавий документ – цитую: «…і в се літо 6998 прийняли постриг: брат Никифор, що був до сего теслею, брат Микита майстер, маляр та богомаз, та брати Хведір і Василь – древолази з Лучеська…» Також у листі Дмитра Шемяки Івану Можайському від 12 грудня 1446 року про них теж іде мова: «…мені майстрів потрібно, та скоромохи теж знадобляться. Надішли. А якщо є в тебе древолази так таким же чином до мене з обозом їх відправ…» У Псковських хроніках від 1570 року є цікавий запис: «…а також по наказу Івана Васильовича були скарані на голову троє древолазів, звинувачені у змові і співчутті до невинно убієнного князя Володимира Андрійовича Старицького, який майстерність древолазів цінував…» Більш близькі до нас часи теж дарують цікаві звістки – пощастило мені натрапити на оголошення в газеті «Вятские ведомости» від 16 листопада 1836 року: «… Артіль древолазів. Сідоров та сини. Якщо кому потрібно – заліземо на будь-яке дерево. Влаштування хатинок на деревах, порятунок кошенят та інші потреби.» Навіть у Леніна знаходимо згадку про древолазів у листі до голови тамбовського губ. ВЧК від 20 березня 1920 року: «Тов. Клиновський! Зверніть увагу на так звані «товариства древолазів», що вельми чисельні у вашій губернії. Їх ідеологія це архіконсервативно. І може бути використана для підготовки куркульських повстань. Древолази повинні бути ліквідовані як контрреволюційна організація і шкідлива для трудового народу секта. З пов. Ульянов (Ленін) В. І.» Древолази були довгий час якоюсь замкненою громадою, певним кланом зі своєю філософією, зі своїми суворими законами. Виникнувши у глибині віків, у хащах старої Русі, вони не зникли як тінь минулого. Навіть ота радянська влада не зуміла їх знищити. Нині професія древолазів знову стає потрібною – особливо в зв’язку з вивченням тропічних лісів. І їх світогляд доречі теж. Наскільки я знаю, у Бобруйську та Гомелі є люди, які активно вивчають спадщину древолазів і які жадають відновити сей суспільний стан. Як знати – може їх зусилля будуть не марні, а там і Русь та її призабута мова відродяться з небуття… Мені не судилося зустріти древолаза Поліванова і поговорити з ним про буття старих дерев. Шкода. Я більше не поїду в ті краї ніколи, не побачу річку Оленячу сопку Ведмежу. Щось обірвалось у моїй душі, щось загинуло. Ось чому я написав цю повість. І якщо ти, мій читачу, ризикнеш і поїдеш у ті краї шукати золото – не здіймай руки ні на звіра, ні на людину. Нехай тобі щастить. І нехай з тобою буде Фортуна. (Написано на основі реальних подій 1990 – 2010 років. Прізвища та імена людей переважно змінені. На світлині – автор повісті в тих краях…)\nдата надходження: 30.04.2012 01:01:37\n© дата внесення змiн: 30.04.2012 01:01:37\nLaLoba, Дівчатко, Siya, Karat, del Consuelo, кулькова ручка, Ясен Колесник, alla.megel, Ольга Ратинська, ОКСАНА ВИННИЦЬКА, Той,що воює з вітряками, палома, Ясмина Горич\nпалома, 04.01.2016 - 14:47


Уряд закрив пункт пропуску на кордоні з Білоруссю, де зібралися хасиди - Новинарня\nHome / Україна / Уряд закрив пункт пропуску на кордоні з Білоруссю, де зібралися хасиди\nІлюстративне фото. Глава ДПСУ Дейнеко під час спілкування з хасидами на кордоні з Білоруссю\nКабінет міністрів України вирішив закрити пункт пропуску “Нові Яриловичі” на кордоні з Білоруссю в Чернігівській області.\nСаме на цьому пункті пропуску зібралася понад тисяча хасидів, які намагаються потрапити до України, попри заборону на в’їзд іноземців.\nЗа відповідне рішення проголосували в середу, 16 вересня, під час засідання уряду.\n“Такі обмежувальні заходи впроваджені через поширення коронавірусної хвороби”, – йдеться в повідомленні пресслужби МВС.\nУ відомстві нагадали, що наразі у цьому пункті пропуску перебувають паломники-хасиди, які не полишають спроб потрапити в Україну. Люди забезпечені продуктами харчування та медикаментами.\nДодамо, що з 14 вересня на білорусько-українському кордон почали збиратися хасиди, які намагаються потрапити до України й поїхати до Умані Черкаської області на святкування юдейського Нового року Рош га-Шана.


Схудни на винограді - tochka.net\nВиноградна дієта – мінус 3 кг за 4 дні\nЗа 4 дні строгої виноградної дієти можна втратити 3 кг! © shutterstock\nСвіжий виноград допоможе очистити організм від шлаків і токсинів, поповнити запас мінеральних речовин і вітаміну C, захистити себе від стресу й ранньої старості. Але найголовніше, виноград допоможе схуднути. Зверни увагу, без голодних дієт!\nСпробуй виноградну дієту\nСуть виноградної дієти. Для строгої виноградної дієти тобі знадобиться не більше 1,5 кг винограду темних або світлих сортів на кожен день. Виноград слід розділити на 5 рівних порцій і їсти протягом дня. Решта продуктів під забороною. Пити можна тільки свіжу воду без газу або трав'яний чай без цукру.\nЯкщо протримаєшся на такій дієті 4 дні, то скинути можна приблизно 3 кг, стверджують експерти.\nТакож існує м'який варіант виноградної дієти. У ній виноград є доповненням до дієтичного низькокалорійного меню.\nЗразок меню для м'якої виноградної дієти\nСніданок: 150 г винограду, 1 склянка нежирного йогурту або кефіру, кілька ложок вареної гречки.\nОбід: 200 г запеченого гарбуза або варених овочів, невеликий шматок пісного вареного м'яса або риби, 150 г винограду.\nВечеря: 100-150 г винограду, 100 г вареного курячого філе або риби.\nПеред сном: 1 склянка нежирного кефіру.\nЩо пити на виноградній дієті? Чай, мінеральну воду без газу, фреші, морси. По можливості відмовитись від кави, солодощів, борошняних виробів, картоплі, газованих і алкогольних напоїв.\nНа м'якій виноградній дієті можна сидіти від 7 до 14 днів.\nЗверни увагу. Кому підійде виноградна дієта? За словами експертів, виноградну дієту найкраще практикувати тим людям, у кого проблема зайвої ваги супроводжується набряками та захворюваннями серцево-судинної системи. А також усім, хто любить виноград і хоче удосконалити фігуру.\nВиноградна дієта табу для тебе, якщо в тебе проблеми з кишечником і шлунком, а також цукровий діабет.\nТакож дізнайся, у чому користь винограду для дорослих і в якій кількості можна давати виноград дітям.\nЧи ти худнеш, гладшаєш чи твоя вага не змінюється від винограду?\n27 липня 2011, 07:15\nВишнева дієта: схудни і зміцни серце


UX/UI курс з нуля. Урок 8. Основи Figma V. Булеві операції\nУ п'ятій частині основ Figma ми дізнаємося про булеві операції та навчимося використовувати їх на практиці. Це незамінний інструмент для роботи з векторною графікою, особливо з іконками та логотипами.\nПро булеві операції\nОб'єднання фігур (Union Selection)\nВіднімання фігур (Subtract Selection)\nПеретин фігур (Intersect Selection)\nВиключення фігур (Exclude Selection)\nПеретворення на криві (Flatten Selection)\nБулеві операції – поняття не нове. Вони прийшли до нас із такої науки як логіка, а математично можуть бути записані за допомогою теорії множин. Активно використовуються у програмуванні при побудові складних умов. Наприклад, відомі нам навіть із екселівських таблиць логічні оператори «і», «або» та «не».\nБульові операції потрібні для побудови складних векторних фігур із простих примітивів. Наприклад, кілька кругів можна об'єднати у хмару. У Figma є п'ять операцій:\nПеретворення на криві\nДля виконання роботи з цими інструментами потрібно два або більше векторних елементів (фігур, примітивів).\nПісля застосування одного з п'яти інструментів булевих операцій ми отримаємо не просто готову фігуру. Figma об'єднує вектори в групу та дозволяє редагувати кожен елемент (рухати, змінювати форму, скасовувати дію булевої операції шляхом винесення елемента з групи).\nЦю операцію слід застосовувати тоді, коли ви хочете отримати одну суцільну фігуру із кількох. Як результат, для всіх частин цієї фігури діятимуть однакові правила заливки, обводки або інших ефектів.\nПараметри майбутньої єдиної фігури будуть взяті з верхнього шару вибраних векторів.\nДавайте спробуємо зробити просту іконку за допомогою булевої операції «Об'єднання». Для цього:\nЗаздалегідь намалюйте дві або більше (в моєму випадку – три) векторні фігури.\nЗа допомогою кнопки Shift та лівої кнопки миші – виділяємо необхідні об'єкти. У верхній панелі по центру у нас з'являється меню Boolean Groups з боковою стрілочкою, натиснувши на яку, ми побачимо перелік команд.\nОбираємо команду “Union Selection”.\nАктуально, якщо вам потрібно відрізати якусь частину, зробити отвір чи вигин у фігурі. Як результат, ми побачимо найнижчий шар наших векторних об'єктів, за винятком тих його частин, які були перекриті шарами вище.\nДавайте спробуємо зробити просту іконку за допомогою булевої операції «Віднімання». Для цього:\nЗаздалегідь намалюйте векторні фігури. Пам'ятайте, що верхній шар ми віднімаємо з нижнього.\nЗа допомогою кнопки Shift та лівої кнопки миші – виділяємо потрібне. У верхній панелі по центру у нас з'являється меню Boolean Groups з боковою стрілочкою, натиснувши яку ми побачимо перелік команд.\nОбираємо команду “Subtract Selection”.\nЦю операцію потрібно застосувати для того, щоб видимою стала лише та частина, на якій перетинаються наші векторні фігури. Тут параметри заливки, обводки та інших ефектів будуть взяті з верхнього шару.\nДавайте спробуємо зробити просту іконку за допомогою булевої операції «Перетин». Для цього:\nЗаздалегідь намалюйте векторні фігури.\nПовторюємо ті самі дії, що й з попередніми функціями. Щоб панель Boolean Groups з'явилася, потрібно затиснути Shift та мишкою вибрати фігури.\nОбираємо команду “Intersect Selection”.\nНа відміну від перетину, Виключення працює протилежним чином. Видимими стають ті частини векторних шарів, які НЕ перетинаються один з одним.\nДавайте спробуємо зробити просту іконку за допомогою булевої операції «Виняток». Для цього:\nЗаздалегідь намалюйте дві векторні фігури.\nЗатискаємо Shift та ЛКМ, щоб вибрати обидві одночасно.\nНа панелі зверху обираємо команду “Exclude Selection”.\nВажливий момент: виключення працює лише з двома векторними шарами. Якщо ми додамо на перетин двох шарів третій, то він інвертує дію. Приклад:\nЗазвичай цю операцію використовую в останню чергу для запікання результату перед експортом до SVG. Це дозволяє оптимізувати кількість точок і тим самим заощадити дороге місце на диску, адже чим менше місця займає іконка, тим швидше вона завантажиться під час перегляду сторінки, на якій буде використана.\nВ результаті виходить об'єднання усіх елементів в одну фігуру з подальшим переведенням об'єктів у криві. Тобто ми більше не зможемо змінювати вміст групи таким же чином як у “Union Selection”. Елементи нашої групи переведені в криві, і ми можемо редагувати їх форму лише за допомогою кривих. Приклад:\nА ви знали, що одні з найпопулярніших іконок, які дизайнери використовують на більшості сайтів – це соціальні мережі та різноманітні сервіси? Спробуймо намалювати іконки, які наведені нижче на картинці. Використовуйте для малювання булеві операції, про які дізналися у цьому уроці. Спробуйте самостійно зрозуміти, яка операція є актуальною для кожної з них. Для більш легкого і точного відображення перенесіть картинку в Figma. Пам'ятайте, що у фіналі кожна іконка має бути згрупована.\nЗавдання підвищеної складності. Використовуйте булеві операції для того, щоб максимально точно повторити наступні чотири іконки. Зверніть особливу увагу на кольори та частинки, з яких вони складаються.\nНа перевірку надсилайте посилання на файл у Figma. Сподіваюся, ви пам'ятаєте, що готовим іконкам потрібно дати назви із сенсом.\nСьогодні ви познайомилися з булевими операціями, які виручать вас при створенні складних елементів інтерфейсу, іконок, простих ілюстрацій і навіть частин інфографіки. Якщо раніше ми об'єднували примітиви в групи, то зараз ми знайомі з ефективнішими та зручнішими способами побудови векторної графіки.\nНам ще потрібно вивчити роботу з кривими на рівні точок і важелів, але про це в наступних уроках.\nДо змісту курсу Читати дев'ятий урок\nВересень 2021 Переглядів: 889\nЛюба Фурсеєва · 27 квітня 2022 16:49\nАндрей Дьяченко · 26 квітня 2022 19:09\nІрина · 20 квітня 2022 15:00\nНина · 22 грудня 2021 16:45\nПолина · 27 листопада 2021 16:28\nПолина · 24 листопада 2021 19:55\nВиктория · 13 листопада 2021 09:19\nStudent. · 9 жовтня 2021 12:51\nЛюба Фурсеева · 4 жовтня 2021 11:25\nДизайнер · 4 жовтня 2021 11:15\nЛюба Фурсеева · 1 жовтня 2021 13:59\nДизайнер · 30 вересня 2021 00:20


1. ТОЛСТОЙ (ДО 1880 Р.): Двадцять років тому за межами Росії не існувало різниці во\nДвадцять років тому за межами Росії не існувало різниці в думках з питання про те, хто найбільший з російських письменників, - Толстой панував в російській літературі так, як в очах всього світу ніхто не панував в жодній національній літературі після Гете, а якщо згадати і величезний позалітературний авторитет Толстого - то після Вольтера. З тих пір колесо моди або закони розвитку західної думки скинули Толстого з його панівною висоти і поставили на його місце ідол Достоєвського, а в самі останні роки (вже і зовсім незбагненний західний каприз) - ідол Чехова. Майбутнє покаже, чи хоч знову колесо або передова еліта західного світу остаточно досягла того ступеня розумового постаріння, яка тільки й може задовольнитися осіннім генієм Чехова.\nДля своїх співвітчизників Толстой, хоча його часто віддавали перевагу іншим письменникам, ніколи не був символом російської літератури взагалі - ця роль незаперечно належала Пушкіну. Величезний моральний і особистий авторитет, яким користувався Толстой в останні двадцять п'ять років свого життя, не був неодмінно пов'язаний з визнанням її абсолютної переваги в літературі. Але міцне положення Толстого ніколи не піддавалося сумніву і, наскільки ми можемо передбачити, чи не піддасться в майбутньому. Порівняти його з Чеховим для нормального російської людини так само неможливо, як сказати, що Брюссель більше Лондона. Актуальність Толстого, його вплив може мати свої припливи і відливи; ми (як трапляється сьогодні) можемо і не знаходити в Війні і світі нічого, чого б нам хотілося наслідувати, але зірку Толстого ніколи не затьмарить ніяке інше небесне тіло. Говорячи в людських категоріях, неможливо заперечувати, що це був самий величезний чоловік (не найкращий і, може бути, навіть не самий великий, але в моральному сенсі самий об'ємистий), топтав російську землю за час життя декількох поколінь; якщо і не самий великий художник, то, у всякому разі, самий величезний людина в історії російської літератури.\nВеличезність Толстого здалася мені достатньою для виправдання того, що я зробив і що було б катастрофічно несправедливо по відношенню до будь-якій людині меншого масштабу: я розділив його навпіл між цим і наступним томом; читач знайде розповідь про його літературної діяльності після 1880 р. в моїй Сучасній російській літературі. Якби Толстой займав мене головним чином як людина, то такий розподіл його між двома томами було б непростимо - єдність в найголовнішому молодого і старого Толстого є основне для кожного, вивчає його особу і особливо його ідеї. Але історія літератури займається літературою, яка є надособистісним рослину і для якої біографія і психологія - речі другорядні в порівнянні з позаособистісної еволюцією національної літератури в цілому і складових її частин, тобто окремих жанрів. Сталося так, що релігійне звернення Толстого, що сталося близько 1880 р., збіглося з глибокою зміною в його художніх поглядах і цілях, частково обумовленої цим зверненням, але що явилася як незалежний літературний факт, що мав власне чітко визначене місце в еволюції російської літератури і мало не отвергший всі досягнення реалістичної школи. У цьому томі я займаюся лише тими з толстовських творів, в яких він представлений як типовий, часом навіть крайній (хоча де в чому і ексцентричний) представник головних тенденцій російської реалістичної школи, її колір і найвища естетичне виправдання.\nГраф Лев Миколайович Толстой народився 28 серпня 1828 в маєтку свого батька Ясній Поляні, в Тульській губернії. Товсті - стара російська дворянська прізвище (їх німецьке походження - чиста вигадка генеалогії XVII століття); один представник цієї сім'ї, глава петровської таємної поліції, був проведений в графи. Мати Толстого - уроджена княжна Волконська. Його батько і мати послужили основою для Миколи Ростова і княжни Марії в Війні і світі. Вони належали до вищої російської аристократії, і родова приналежність до вищого шару правлячого класу різко відрізняє Толстого від інших письменників його часу. Він ніколи не забував про неї (навіть коли це усвідомлення стало абсолютно негативним), завжди залишався аристократом і тримався осторонь від інтелігенції.\nДитинство і отроцтво Толстого пройшло між Москвою і Ясною Поляною, у великій родині, де було кілька братів. Він залишив нам незвичайно живі спогади про своє раннє оточенні, про своїх родичів і слугах, в чудесних автобіографічних нотатках, які він написав для свого біографа П. І. Бірюкова. Мати його померла, коли йому було два роки, батько - коли йому було дев'ять років. Подальшим його вихованням відала тітка (так в Росії кличуть усіх жінок-родичок зі старшого покоління) M-lle Ергольская, імовірно послужила прообразом Соні в Війні і світі. У 1844 р. Толстой вступив до Казанського університету, де спочатку вивчав східні мови, а потім право, але в 1847 р. він вийшов з університету, не отримавши диплома. У 1849 р. він влаштувався в Ясній Поляні, де намагався стати корисним своїм селянам, але незабаром зрозумів, що його старання не приносять користі, тому що йому не вистачає знань. У студентські роки і після відходу з університету, він, як водилося у молодих людей його класу, вів безладне життя, наповнену гонитвою за насолодами - вино, карти, жінки, - кілька схожу на ту життя, яку вів Пушкін перед посиланням на південь. Але Толстой був нездатний з легким серцем приймати життя як вона є. З самого початку щоденник його (існуючий з 1847 року) свідчить про невгамовному прагненні розумового і морального виправдання життя, жадобі, яка назавжди залишилася спрямовуючою силою його думки. Цей же щоденник був першим досвідом вироблення тієї техніки психологічного аналізу, яка стала згодом головним літературним зброєю Толстого. Перша його спроба випробувати себе в більш цілеспрямованому та мистецький рід письменства відноситься до 1851\nУ тому ж році, відчуваючи огиду до своєї порожньої і непотрібної московського життя, він відправився на Кавказ до терским козакам, де поступив юнкером в гарнізонну артилерію (юнкер означає доброволець, однорічник, але благородного походження). На наступний рік (1852) він закінчив свою першу повість (Дитинство) і послав її Некрасову для публікації в Современнике. Некрасов негайно її прийняв і написав про це Толстому в дуже підбадьорливих тонах. Повість мала негайний успіх, і Толстой відразу ж висунувся на помітне місце в літературі.\nНа батареї Толстой вів досить легку і необтяжливу життя юнкери із засобами; місце для постою теж було приємним. У нього було багато вільного часу, більшу частину якого він витрачав на полювання. У тих небагатьох боях, в яких йому довелося брати участь, він проявив себе дуже добре. У 1854 р. він отримав офіцерський чин і на його прохання був переведений в армію, яка боролася з турками у Валахії, де він взяв участь в облозі Сілістрії. Восени того ж року він приєднався до Севастопольського гарнізону. Там він побачив справжню війну. Він брав участь в обороні знаменитого Четвертого бастіону і в битві на Чорній річці і висміяв погане командування в сатиричній пісні - єдиному відомому нам його творі у віршах. У Севастополі ним були написані знамениті Севастопольські оповідання, які з'являлися в Современнике, коли облога Севастополя ще тривала, що дуже посилило інтерес до їх автору. Незабаром після залишення Севастополя Толстой поїхав у відпустку в Петербург і Москву, а на наступний рік вийшов з армії.\nТільки в ці роки, після Кримської війни, Толстой спілкувався з літературним світом. Літератори Петербурга і Москви зустріли його як видатного майстра і побратима. Як він зізнавався згодом, успіх дуже підлестив його марнославству і гордині. Але з літераторами він не зійшовся. Він був занадто аристократом, щоб йому могла припасти до смаку ця полубогемних інтелігенція. Для нього вони були занадто незграбними плебеями, вони ж обурювалися, що їх компанії він явно віддає перевагу світло. З цього приводу вони з Тургенєвим обмінялися колючими епіграмами. З іншого боку, самий його склад розуму був не по серцю прогресивним західникам, а їх манера ставити питання була йому нецікава. Він не вірив ні в прогрес, ні в культуру. До того ж його незадоволення літературним світом посилилося через те, що нові його твори їх розчарували. Все, що він писав після Дитинства, що не показувало ніякого руху до художнього досконалості, і критики Толстого не зуміли зрозуміти експериментальну цінність цих недосконалих творів. Все це сприяло його припинення відносин з літературним світом. Кульмінацією стала гучна сварка з Тургенєвим (1861), якого він викликав на дуель, а потім приніс за це свої вибачення. Вся ця історія дуже типова, і в ній проявився характер Толстого, з його прихованою конфузливо і чутливістю до образ, з його нетерпимістю до уявному перевазі інших людей. Єдині літератори, з якими він зберіг дружні стосунки, були реакціонер і «земельний лорд» Фет (у якого і розігралася сварка з Тургенєвим) і демократ-слов'янофіл Страхов - люди, абсолютно не співчували головному напряму сучасної прогресивної думки.\nРоки 1856-1861 Толстой провів між Петербургом, Москвою, Ясній Поляною та закордоном. Він їздив за кордон у 1857 (і знову - в 1860-1861 рр..) І виніс звідти огиду до егоїзму і матеріалізму європейської буржуазної цивілізації. У 1859 р. він відкрив у Ясній Поляні школу для селянських дітей і в 1862 р. почав видавати педагогічний журнал Ясна Поляна, в якому здивував прогресивний світ твердженням, що ні інтелігенти повинні вчити селян, а скоріше селяни інтелігентів. У 1861 р. він прийняв пост світового посередника, пост, введений для спостереження за тим, як проводиться в життя звільнення селян. Але невдоволена жага моральної міцності продовжувала його мучити. Він закинув розгул своєї юності і став подумувати про одруження. У 1856 р. він зробив першу невдалу спробу одружитися (M-lle Арсеньєва). У 1860 р. він був глибоко вражений смертю свого брата Миколи - це була його перша зустріч з неминучою реальністю смерті. Нарешті в 1862 р., після довгих коливань (він був переконаний, що оскільки він старий - тридцять чотири роки! - І некрасивий, жодна жінка його не полюбить) він зробив пропозицію Софії Андріївні Берс, і воно було прийнято. Вони одружилися у вересні того ж року.\nОдруження - одна з двох головних віх життя Толстого; другий віхою стало його звернення. Його завжди переслідувала одна турбота - як виправдати своє життя перед своєю совістю і таким чином досягти стійкого морального благополуччя. Коли він був холостяком, то коливався між двома протилежними бажаннями. Першим було жагуче й безнадійне устремління до того цельному і Нерассуждающій, «природного» стану, яке він знайшов серед селян і особливо серед козаків, в чиєму селі він жив на Кавказі: цей стан не прагне до самовиправдання, бо воно вільно від самосвідомості, цього виправдання вимагає. Він намагався знайти таке не задається питанням стан у свідомому підпорядкуванні тваринам імпульсам, в житті своїх друзів і (і тут він був найближче до його досягнення) в улюбленому своєму занятті - полюванні. Але він був нездатний задовольнитися цим назавжди, й інше настільки ж пристрасне бажання - знайти раціональне виправдання життя - виводила його в сторону кожного разу, коли йому здавалося, що він вже досяг достатку собою. Одруження була для нього вратами в більш стабільне і тривале «природний стан». Це було самовиправдання життя і дозвіл болісної проблеми. Сімейне життя, Нерассуждающій прийняття її та підпорядкування їй відтепер стало його релігією.\nПерші п'ятнадцять років своєї шлюбного життя він жив у блаженному стані задоволеного животіння, з умиротвореною совістю і умолкнувшіх потребою у вищому раціональному виправданні. Філософія цього рослинного консерватизму виражена з величезною творчою силою у Війні і світі. У сімейному житті він був виключно і безсоромно щасливий. Софія Андріївна, майже ще дівчинка, коли він на ній одружився, без праці стала такою, якою він хотів її зробити; він пояснив їй свою нову філософію, і вона була її незламної твердинею і незмінною берегинею, що призвело зрештою до розпаду сім'ї. Вона виявилася ідеальною дружиною, матір'ю і господинею дому. Крім того, вона стала відданою помічницею чоловіка в його літературній роботі - всім відомо, що вона сім разів переписала Війну і мир від початку до кінця. Вона народила Толстому безліч синів і дочок. У неї не було особистого життя: вся вона розчинилася в житті сімейної. Завдяки толстовському розумному управлінню маєтками (Ясна була просто місцем проживання; дохід приносило велике Заволзьке маєток) і продажу його творів стан сім'ї збільшилася, як і сама сім'я. Але Толстой, хоч і поглинений і задоволений своєю самовиправдатися життям, хоч і прославив її з неперевершеною художньою силою в кращому своєму романі, все-таки не в змозі був повністю розчинитися в сімейному житті, як розчинилася його дружина. «Життя в мистецтві» теж не поглинала його так, як його побратимів. Черв'ячок моральної спраги, хоч і доведений до крихітних розмірів, так ніколи і не помер. Толстого постійно хвилювали питання та вимоги моральності. У 1866 р. він захищав (невдало) перед військовим судом солдата, звинуваченого в тому, що він ударив офіцера. У 1873 р. він опублікував статті про народну освіту, на підставі яких проникливий критик Михайлівський зумів фактично передбачити подальший розвиток його ідей. Анна Кареніна, написана в 1874-1876 рр.., Помітно менш «Рослинний» і більш моралистична, ніж Війна і мир. Коли він писав цей свій другий роман, з ним стався криза, яка призвела до його звернення. Він описаний з прямо-таки біблійної силою в Сповіді. Викликаний він був все зростаючої одержимістю думками про реальність смерті, яка знову викликала невтомну спрагу і потреба у вищому виправданні. Спочатку це призвело Толстого до православної церкви. Але його всепроникаючий раціоналізм не міг погодитися з догматами і обрядами православного християнства і привів його до чисто раціональної релігії, що визнала тільки моральне, але не богословське і містичне вчення християнства, яка і стала нарешті тим останнім виправданням, якого жадав його дух. Великий раціоналіст повстав проти їм самим прийнятого підпорядкування ірраціональним силам «життя, як воно є» і нарешті сам знайшов догмат, яким відтепер слідував. У 1879 р. процес цей закінчився, і цього року він написав Сповідь. Але тільки кілька років потому стало відповідно оформлятися його поведінку. Тільки в 1884 р., значною мірою під впливом Черткова, Толстой почав активно пропагувати свою нову релігію. Я постарався описати це в Сучасній російській літературі. В особистому житті його звернення призвело до відчуження від дружини, яку він колись виліпив по-своєму, але переробити яку тепер, щоб вона стала ближче до його серцевим сподіванням, вже не зміг. Історія останніх років його життя виходить за межі цього тому. У загальних рисах вона широко і повсюдно відома, як і обставини його смерті 8 листопада 1910.\n«Звернення» Толстого співпало з важливими змінами в його стилі і художньому методі. Він відмовився від коштів, якими користувався в колишніх своїх працях - кропіткого аналізу роботи підсвідомого і напівсвідомого в людському мисленні, і від усього того, що він пізніше (у статті Що таке мистецтво?) Засудив як «зайві подробиці».\nУ колишніх творах він був представником російської реалістичної школи, цілком спиралася на метод «зайвих подробиць», введений Гоголем. Саме «зайва» подробиця давала ту конкретну, індивідуальну переконливість, яка і є сама суть реалістичного роману. Сенс таких подробиць в тому, що на перший план виноситься приватне, індивідуальне, локальне, тимчасове на шкоду загальному, уселюдському. Логічне завершення цього методу - чисто етнографічний побутової реалізм Островського. Цю-то приватність, яка виключає зверненість до всіх і підкреслює соціальні та національні відмінності, і засудив постарілий Толстой в методах реалістичного мистецтва. У ранніх творах він їх засвоїв повністю і в їх використанні пішов далі своїх попередників. У фізичному описі своїх персонажів він перевершив Гоголя і сам залишився неперевершеним. Але він відрізняється від інших реалістів тим, що ніколи не був схильний зображати побут. Його твори завжди представляють психологічний, а не етнографічний інтерес. Подробиці, які він відбирав, не ті, які відбирав, скажімо, Островський. Головне в творах раннього Толстого - аналіз, доведений до останньої межі; тому пропоновані їм подробиці - нескладні культурні факти, а, так би мовити, атоми досвіду, неподільні частки безпосереднього сприйняття. Важливою формою цього дробящего на атоми художнього методу (формою, яка пережила всі зміни його стилю) є те, що Віктор Шкловський назвав «остранением». Він полягає в тому, що складні явища ніколи не називаються загальноприйнятими іменами, а завжди складна дія або предмет розкладається на неподільні компоненти; описуються, а не називаються. Цей метод обриває наклейки, наліплені на навколишній світ звичкою і соціальними умовностями, і показує його «расцівілізованное» обличчя, яке міг бачити Адам в перший день творіння, або прозрілий сліпонароджений. Неважко помітити, що метод цей, хоча і надає зображуваному незвичайну свіжість, по суті своїй ворожий всякої культурі і всяким соціальним формам, і психологічно близький до анархізму. Цей метод, що використовує спільні для всього людства атоми досвіду і відкидає створені культурними навичками конструкції, різні для кожної цивілізації, є головна риса, що відрізняє твори Толстого від творів його побратимів, над якими набагато більше тяжів побут. Загальність толстовського реалізму посилюється його зосередженістю на внутрішньому житті, особливо на тих невловимих переживаннях, які рідко засікає звичайний самоаналіз. Коли вони утримані і виражені словами, народжується дуже гостре почуття несподіваною близькості, тому що здається, ніби автору відомі найінтимніші, таємні і трудновиразімие почуття читача. Таке володіння невловимим підкорює чарівно - принаймні тих, хто виріс в скільки-небудь схожою емоційної середовищі. Наскільки ця особлива риса Толстого посилює його вплив на китайця або на араба - сказати не можу. Сам Толстой в старості думав, що не посилює, і в пізніх творах, розрахованих на весь світ, незалежно від раси і цивілізації, уникав цього методу, який Костянтин Леонтьєв назвав «психологічним підгляданням». Але без певних рамок це «підглядання» тільки підсилює людське і всесвітнє на противагу локальному та соціальному у творчості раннього Толстого.\nСюжети Толстого і його трактування їх теж посилюють вселюдську і зменшують етнографічну привабливість його творів. Проблеми його творів не є тодішні проблеми Росії. За винятком деяких частин Анни Кареніної (і надрукованій після смерті комедії Заражена сімейство) сучасні проблеми у творчості Толстого відсутні. Це зробило його непридатним в якості текстів для цивільних проповідей Чернишевського і Добролюбова, але зате завдяки цьому ж воно не застаріло. Проблеми і конфлікти там - морального і психологічного, а не соціального порядку, що становить чималу перевагу цих творів, бо іноземний читач розуміє їх без попередньої підготовки. У пізніх творах Толстого це властивість проявилося ще сильніше. Така всечеловечность ставить Толстого ніби осторонь від російських романістів його часу. Але в іншому відношенні, він надзвичайно представницький для всього руху. Він пішов далі всіх (за винятком Аксакова), свідомо нехтуючи захопливістю розповіді і свідомо відмовляючись від всяких штучних побудов. Він довів до межі чистоту своєї прози від будь-якого зайвого образотворчого матеріалу. Його стиль навмисно прозаїчний, хімічно чистий, очищений від «поезії» і риторики; це строго пуританська проза. Синтаксис його, особливо в ранніх речах, іноді незграбний і занадто заплутаний. Але в кращих своїх сторінках він чудово точний і прозорий - це проза, чудово пристосована до свого завдання і слухняно виражає те, що повинна виражати. Мова Толстого теж заслуговує особливої розмови - через праці, який він витратив на те, щоб уникнути книжкового літературного словника і користуватися послідовно і ясно розмовною мовою свого класу. Його мова (після Грибоєдова і пушкінської епістолярної прози) - кращий приклад розмовної мови російського дворянства; у нього чимало серйозних відмінностей від мови звичайних літераторів. Але синтаксис Толстого побудований за зразком синтаксису французьких аналітиків і використовує всі доступні засоби складного логічного підпорядкування. Ця комбінація найчистішого розмовного словника з дуже складним і логічним синтаксисом надає російській мові Толстого особливу індивідуальність. З іншого боку, у своїх діалогах, особливо Війни і миру (і Зараженого сімейства), він досягає такої чистоти і переконливості розмовної мови і інтонації, яка залишилася неперевершеною. Однак вершини в мистецтві діалогу він досяг в останній період свого життя - в п'єсах І світло в темряві світить і Живий труп.\nКоріння толстовського мистецтва можна виявити в його щоденниках, які нам відомі починаючи з 1847 року. Там він постійно вчиться мистецтву фіксувати й аналізувати свої внутрішні переживання. Як і Стендаль, з яким як з психологом у нього багато спільного і якого він визнавав одним зі своїх учителів, Толстой з особливим інтересом розкриває напівсвідомі, пригнічені мотиви своїх вчинків і викриває нещирість поверхневого, як би офіційного «я». Викриття себе та інших назавжди залишилося однією з його головних завдань як письменника. Деталь, яка безсумнівно вразить кожного читача толстовських щоденників (і деяких оповідань, написаних в п'ятдесяті роки), - особлива любов до класифікації та до розміщення по розділах, під номерами. Це дрібна, але суттєва деталь. Часто зустрічаєш твердження, що Толстой - досконале дитя природи, людина підсвідомості, стихії, споріднений в цьому первісній людині, ще не цілком відокремитися від природи. Немає нічого більш помилкового. Навпаки, це раціоналіст до мозку кісток, один з найбільших в історії. Ніщо не могло сховатися від його аналітичного скальпеля. Навіть його послідовний прорив все далі в глиб підсвідомості - це відважне проникнення розуму в незвідані області. Його мистецтво - не спонтанне відкриття підсвідомості, а перемога ясного розуміння над підсвідомим. Толстой був попередником Фрейда, але разюча різниця між художником і вченим у тому, що художник незрівнянно більш прозаїчний та врівноважений, ніж учений. У порівнянні з Толстим Фрейд - поет і казкар. Хвилини толстовська фамільярність у поводженні з підсвідомим - це фамільярність завойовника у завойованій країні, фамільярність мисливця з дичиною.\nЗ того часу, коли Толстой починав свій щоденник, і до Війни і миру писання було для нього боротьбою за оволодіння реальністю, пошуками методу і техніки словесного її вираження. У 1851 році він додав сюди проблему перетворення записаного факту в літературу. Толстому це вдалося не відразу. Перша його спроба написати художній твір дійшла до нас тільки недавно. Вона називається Історія вчорашнього дня. Мабуть, це початок розповіді про дійсно прожитих ним добі, без вигадки - тільки запис. Вона тільки повинна була бути повніше, ніж щоденникові записи, менш виборча і підпорядкована загальному задуму. У сенсі деталей Історія знаходиться майже на Прустовская, якщо не на джойсовского рівні. Автор, можна сказати, впивається своїм аналізом. Він, молодий чоловік, володіє новим інструментом, який, як він повністю впевнений, буде його слухатися. Враження це більше ніде і ніколи не повторюється. Таке буйство було потрібно підпорядкувати і дисциплінувати, перш ніж показувати публіці. Воно вимагало більш літературної, менш «щоденникової» одягу, його необхідно було приборкати умовностями. При всій своїй первопроходческой відвазі, Толстой не наважився продовжувати в напрямку «записування всього». І мало не доводиться пошкодувати, що він цього не зробив. Абсолютна оригінальність Історії вчорашнього дня залишилася неперевершеною. Якби він продовжував рухатися в цьому напрямку, він, ймовірно, не зустрів би такого негайного визнання, але врешті-решт, може бути, видав би у світ ще більш дивовижне зібрання творів.\nУ світлі Історії вчорашнього дня Дитинство здається мало не здачею позицій всім умовностей літератури. З усього, написаного Толстим, в Дитинстві ясніше видно зовнішні літературні впливи (Стерн, Руссо, Тепфер). Але навіть і тепер, у світлі Війни і миру, Дитинство зберігає своє особливе, нев'янучу чарівність. У ньому вже є присутнім та чудесна поезія реальності, яка досягається без допомоги поетичних засобів, без допомоги мови (кілька сентиментальних, риторичних місць швидше заважають), завдяки одному тільки відбору істотних психологічних і реальних подробиць. Що вразило весь світ як щось нове, ніким до того часу не виявлену - це вміння викликати спогади і асоціації, які кожен визнає своїми власними, інтимними і єдиними, за допомогою подробиць, пам'ятних всім, але відкинутих кожним як незначні і не стоять запам'ятовування. Потрібен був жадібний раціоналізм Толстого, щоб назавжди зафіксувати ті миті, які існували, але яких від початку часів ніхто ніколи не записував.\nУ Дитинстві Толстому вперше вдалося транспонувати сировину записаних переживань в мистецтво. Воно було написано з літературною метою. З метою зробитися літературою. На цей час Толстой залишив своє первопроходчество, задовольнившись рівновагою між уже набутим і формою, не надто порушує прийняті в літературі умовності. У всьому, що він писав після Дитинства і до Війни і миру включно, він продовжував рух вперед, експериментуючи, відточуючи свій інструмент, ніколи не терплячи до того, щоб принести в жертву художності свій інтерес до процесу роботи. Це видно по продовжень Дитинства - по Отроцтву (1854) і Юності (1856), в яких поетична, що викликає спогади атмосфера Дитинства все більше і більше рідшає, і все різкіше проступає момент чистого, неприкрашена аналізу. Це ще помітніше в його оповіданнях про війну і про Кавказ: Набіг (1852), Севастополь в грудні, Севастополь в травні, Севастополь в серпні (1856), Рубка лісу (1856). У них він береться за руйнування романтичних уявлень, пов'язаних з обома цими архіромантіческімі темами. Щоб зрозуміти генезис цих оповідань, треба побачити, що вони спрямовані проти романтичної літератури, проти романів Бестужева та байронічних поем Пушкіна і Лермонтова. «Деромантизації» Кавказу і війни здійснена звичайними толстовських методами - усепроникаючим аналізом і «остранненіем». Битви і сутички розповісти не пишною термінологією військової історії, що не прийомами батального живопису, а звичайними словами, із звичайними, нітрохи не надихаючими подробицями, відразу вразили оповідача, які тільки пізніше пам'ять, що зберегла імена, перетворить на сцени героїчних битв. Тут більш, ніж де-небудь Толстой слідував по стопах Стендаля, чия розповідь про битву при Ватерлоо він вважав відмінним прикладом військового реалізму. Той же процес руйнування героїчних міфів був продовжений в нещадному аналізі психологічної роботи, що приводить до проявів хоробрості, що складається з марнославства, нестачі уяви і стереотипного мислення. Але незважаючи на таке знижене зображення війни і військових доблестей, від військових оповідань не складається враження, що вони розвінчують героїв і мілітаризм. Швидше, це прославлення несвідомого нечестолюбівого героїзму на відміну від героїзму розважливого й честолюбного, солдата і кадрового офіцера на відміну від петербурзького офіцерика, прибулого на фронт, щоб зазнати поезію війни і отримати Георгія. Ненавмисна, природна хоробрість простого солдата і офіцера - ось що найбільше вражає читача цих оповідань. Скромні герої ранніх військових оповідань Толстого - нащадки пушкінського капітана Миронова і лермонтовського Максима Максимович і віха на шляху до солдатів і армійським офіцерам Війни і миру.\nВ оповіданнях, написаних у другій половині п'ятдесятих років і на початку шістдесятих, Толстого більше цікавить мораль, ніж аналіз. Ці розповіді - Записки маркера, Два гусари (1856), Альберт, Люцерн (1857), Три смерті, Сімейне щастя (1859), Поликушка (1860) і Холстомер, історія коні (1861, опублікований в 1887) - відверто дидактичний і повчальні, набагато більше, ніж розповіді останнього, догматичного періоду. Головна мораль їх - фальш цивілізації і перевагу природної людини над людиною цивілізованим, думаючим, складним, з його штучно роздутими потребами. У цілому вони не свідчать, на відміну від військових оповідань, ні про нові успіхи толстовського методу присвоєння та перетравлення реальності, ні про розвиток його вміння перетворювати на мистецтво сирої життєвий досвід (як Дитинство і Війна і мир). У більшості своїй вони сирі, а деякі (як, наприклад, Три смерті) могли б бути написані і не Толстим. Сучасні критики були праві, побачивши в них якщо не падіння, то, у всякому разі, зупинку в розвитку толстовського генія. Але вони важливі як вираження тієї ненаситної моральної потреби, яка врешті-решт призвела Толстого до Сповіді, до всіх його пізніх творів і до його вчення. Люцерн, з його щирим і гірким обуренням з приводу егоїзму багатих (який, правда, він був схильний, полуславянофільскі, вважати особливістю матеріалістичної західної цивілізації), особливо характерний як передвістя духу його останніх творів. Як художня проповідь Люцерн, безсумнівно, одна з найсильніших речей цього роду. Найближче до повного художнього успіху Два гусари, чарівний розповідь, що викриває свою ідею тільки в занадто прямому паралелізм двох характерів, двох гусарів, батька і сина. Батько - «природний» «нерефлексірующій» людина, що живе не надто моральної життям, але саме в силу несвідомості і близькості до природи благородний навіть у своїх пороках і являющий благородне начало в людині. Син в тих же обставин, в яких був його батько, проявляє себе як боягуз і хам, саме тому, що він заражений поганим впливом цивілізації, і те, що робить, робить свідомо. Нарешті, Холстомер - звичайно ж, сама характерна і цікава толстовська річ. Це сатира на людську цивілізацію з точки зору коні. Метод «остранения» тут доведений до межі. По суті, ця річ - нащадок перських, китайських та інших листів вісімнадцятого століття, де східний спостерігач вводиться для викриття безглуздостей сучасного життя, «Острал» їх.\nТут, більше ніж де б то не було, Толстой - вірний послідовник французького раціоналізму. Цікаво, однак, що вістря сатири в Холстомер спрямоване проти інституту власності, і характерно, що ця розповідь, написаний перед самою одруженням, був надрукований тільки після толстовського обігу.\nОкремо серед його ранніх речей стоять Козаки. Розповідь був написаний, коли Толстой жив на Кавказі (1852-1853), але він був ним незадоволений; він переробив його, знову залишився ним незадоволений і не віддав би його в друк, якби не необхідність заплатити картковий борг. Розповідь з'явився в 1863 р., в тому вигляді, який не влаштовував Толстого. Ми не знаємо, що він зробив би з ним зрештою, але і в нинішньому вигляді це його найкраща річ до Війни і миру. Це історія життя Оленіна, молодого юнкера з університетською освітою, дворянина, в козацькій селі на Тереку. Головна ідея - контраст витонченою і рефлексирующей особистості з «природним» людиною, тобто з козаками. Тут ідеал природної людини раннього Толстого знаходить своє вище вираження. На відміну від «природної людини» Руссо (і власного толстовського пізнього вчення) природна людина в Козаках не є втіленням добра. Але вже те, що він природний, ставить його над відмінністю між добром і злом. Козаки вбивають, развратнічают, крадуть, і все-таки прекрасні в своїй природності і недосяжно вище набагато більш морального, але цивілізованого і, отже, зараженого Оленіна. Молодий козак Лукашка, козачка Мар'янка і особливо старий мисливець Ерошка належать до самим незабутнім і довговічним створінням Толстого. Це його перший великий успіх в об'єктивному зображенні людини. Але об'єктивного зображення людської душі він досяг тільки в Війні і світі, бо в ранніх його творах герої, яких він розкривав і аналізував, суть або еманація його власного «я» (як герой Дитинства і його продовжень), або абстрактний, узагальнений матеріал для аналізу , як «інші» офіцери в севастопольських розповідях, які психологічно не жвавіше, ніж кінь Холстомер. Процеси, що відбуваються в них, переконливі, але деталі цього психологічного механізму не злиті воєдино, формуючи індивідуальність. Це буде зроблено в Війні і світі.\nПершим літературним твором Толстого після одруження була комедія Заражена сімейство (лише нещодавно опублікована). У ній вже проявляється консервативність світогляду одруженої людини. Це сатира на нігіліста, що закінчується повною перемогою лагідного, але глибинно розсудливої батька над своїми збунтувалися дітьми. Це шедевр витонченості в створенні характерів і діалогів. У ній більше щирого і добродушного гумору, ніж у всіх інших його речах. Один час Толстой дуже хотів, щоб ця п'єса була поставлена. Але імператорські театри її відкинули, ймовірно, побоюючись образити молоде покоління.\nНезабаром після одруження Толстой зацікавився недавнім минулим російського суспільства і задумав роман про декабристів. Кілька фрагментів звідти були написані і надруковані, але досить скоро він виявив, що не може зрозуміти декабристів, не вивчивши попереднє покоління, і це привело його до Війни і миру. Робота над романом зайняла більше чотирьох років. Перша частина під назвою 1805 з'явилася в 1865 р. Весь роман був закінчений і опублікований в 1869-му.\nВійна і світ не тільки саме велике, але й найдосконаліший твір раннього Толстого. Воно також найважливіше в усій російській реалістичній літературі. І якщо в європейській літературі дев'ятнадцятого століття є рівні йому, то переважаючих немає. Особливості сучасного порівняно з попередніми епохами роману виразилися в ньому ясніше, ніж у таких його суперниках, як Мадам Боварі і Червоне і чорне. Це була праця першовідкривача, прокладати шляхи, що розширив, як жоден роман до нього, межі художньої літератури та її горизонти. У підручнику, де місця небагато, неможливо говорити про великому романі стільки, скільки він заслуговує. До того ж він, більш ніж що-небудь в російській літературі, належить Європі стільки ж, скільки і Росії. Історія європейської літератури повинна помістити його скоріше в свій міжнародний, ніж у власне російська відділ, в ту лінію розвитку, яка веде від романів Стендаля до романів Генрі Джеймса і Пруста. Треба думати, що читач цей твір знає. Я не можу собі уявити людину, що відкриває ось цю книгу, який би не прочитав Війну і мир від корки до корки. Таким чином, немає сенсу нагадувати, що вона описує період з 1805 по 1812 рік, що час дії епілогу 1820 і що роман складається з чотирьох томів. У багатьох відносинах Війна і мир є прямим продовженням попередніх творів Толстого. Ті ж методи аналізу і «остранненія», тільки доведені до досконалості. Використання як би вислизає, але емоційно значною деталі для створення поетичної атмосфери - прямий розвиток методів Дитинства. Показ війни як неромантичною і брудною реальності, повної, однак, внутрішньої героїчної краси, що виявляється в поведінці її нерефлексірующіх героїв - пряме продовження севастопольських оповідань. Прославлення «природної людини» - Наталки та Миколи Ростових - на шкоду складного князю Андрію, і селянина Платона Каратаєва - на шкоду всім цивілізованим героям - продовжує лінію Двох гусарів і Казаков. Сатиричне зображення світла і дипломатії абсолютно відповідає толстовському відразі до європейської цивілізації. Однак в інших відносинах Війна і мир відрізняється від толстовських ранніх творів. Насамперед - своєю об'єктивністю. Тут вперше Толстой зумів вийти за межі власної особистості і заглянути в інших. На відміну від Казаков і Дитинства, роман не егоцентричний. У ньому кілька рівноправних героїв, жоден з яких не Толстой, хоча без сумніву обидва головні герої, князь Андрій і П'єр Безухов, є його транспозицією. Але саме дивовижне відміну Війни і миру від ранніх творів - її жінки, княжна Марія і особливо Наташа. Немає сумнівів, що котре з'явилося завдяки одруження краще розуміння жіночої природи подарувало Толстому можливість приєднати цю нову територію до світу своїх психологічних відкриттів. Мистецтво індивідуалізації також досягає тут неперевершеної досконалості. Дрібні деталі, які створювали єдине у своєму роді, ні на що не схоже чарівність Дитинства, використовуються тут з таким невловимим і вищим досконалістю, що виходять за межі мистецтва і повідомляють цій книзі (і Анні Кареніній теж), як жодної іншої, мабуть, відчутність справжнього життя. Для багатьох читачів Толстого його персонажі існують не поряд з персонажами інших романів, а є просто живими чоловіками і жінками, їх знайомими. Об'ємність, повнота, життєвість всіх, навіть епізодичних персонажів, досконала і абсолютна. Це досягається, звичайно, надзвичайною гостротою, тонкістю, різноманітністю його аналізу (ми вже далеко пішли від грубуватих і схематична методів Севастополя), але і завдяки невловимим деталям, «акомпанементу» і особливо мови. Мова, якою Толстой наділяє своїх персонажів, - дещо, що вивищується саме досконалість. У Війні і світі він вперше досяг абсолютного володіння цим інструментом. Читачеві здається, що він чує і розрізняє голоси персонажів. Ви дізнаєтеся голос Наташі, Віри або Бориса Друбецкого, як дізнаєтесь голос одного. У мистецтві індивідуалізованої інтонації у Толстого тільки один суперник - Достоєвський. Зупинятися на окремих характерах немає необхідності. Але неможливо не сказати ще раз про вищу його творінні - про Наташу, яка, без сумніву, самий дивовижно зроблений персонаж з усіх романів взагалі. Наташа і центр роману, бо вона - символ «природної людини», ідеал.\nПеретворення реальності в мистецтво в Війні і світі теж досконаліше, ніж у всіх попередніх творах. Воно майже повне. Роман збудований за власними законами (Толстой дуже цікаво натякає на ці закони), і в ньому дуже мало неперетравлених залишків сирого матеріалу. Оповідання - диво. Великі пропорції, безліч персонажів, часті зміни місця дії і найтісніший, необхідний зв'язок усього цього між собою створюють враження, що перед нами дійсно історія суспільства, а не просто певного числа індивідуумів.\nФілософія роману - прославляння природи і життя на противагу хитрощів розуму і цивілізації. Раціоналіст Толстой здався ірраціональним силам існування. Це підкреслено в теоретичних розділах і символізувати в останньому томі в образі Каратаєва. Філософія ця глибоко оптимістична, бо являє собою віру в сліпі сили життя, глибоку впевненість у тому, що найкраще, що може зробити людина, - це не вибирати, а довіритися доброї силі речей. Пасивний детермініст Кутузов втілює філософію мудрої пасивності, на противагу честолюбної дрібності Наполеона. Оптимістична природа цієї філософії відбилася в ідилічному тоні розповіді. Незважаючи на аніскільки не завуальовані жахи війни, на бездарність, постійно викривати, химерною та поверхневої цивілізації, загальний дух Війни і миру - краса і задоволення тим, що світ так прекрасний. Тільки хитрощі рефлексуючого мозку винаходять способи його зіпсувати. Загальний тон справедливо буде назвати ідилічним. Така схильність до ідилії була завжди, від початку до кінця, властива Толстому. Вона полярно протистояла його безперервною моральної тривозі. Ще до Війни і миру нею наскрізь просякнуте Дитинство, і вже зовсім дивно і несподівано вона проростає в автобіографічних нотатках, написаних для Бірюкова. Коріння її - в його єдності зі своїм класом, з радощами і достатком російського дворянського побуту. І не буде перебільшенням сказати, що Війна і мир - в кінцевому рахунку - величезна «героїчна ідилія» російського дворянства.\nІснують дві речі, за які можна критикувати Війну і мир: образ Каратаєва і теоретичні глави з історії та військовій науці. Я особисто не вважаю другий недоліком. Суть мистецтва Толстого в тому, що воно не тільки мистецтво, але й наука. І до широкого полотну великого роману теоретичні глави додають перспективу та інтелектуальну атмосферу, прибрати яку неможливо *.\n* Слід зазначити, що як військовий історик Толстой проявив чудову проникливість. Його тлумачення Бородінської битви, до якого він прийшов чисто інтуїтивно, було пізніше підтверджено документальним свідченням і прийнято військовими істориками.\nВажче мені погодитися з Каратаєва. Незважаючи на його корінну необхідність для ідеї роману, він дисонує. Він іде врозріз з цілою; він в іншому ключі. Він не людина серед людей, як два інших ідеальних персонажа, Наташа і Кутузов. Він абстракція, міф, істота іншого виміру, схильне іншими законами, ніж всі інші персонажі роману. Він туди просто не підходить.\nПісля Війни і миру Толстой, продовжуючи свої історичні заняття, піднявся вгору за течією російської історії до епохи Петра Великого. Цей період здавався йому решающе важливим, бо тоді відбувся розкол між народом і освіченими класами, отруєними європейською цивілізацією. Він склав кілька планів, написав кілька почав роману про це часу, які нещодавно були опубліковані. Але в міру поглиблення в матеріал Толстой відчув таку огиду до великому імператорові - втіленню всього, що він ненавидів, - що відмовився продовжувати. Замість цього він в 1873 р. взявся за роман із сучасного життя - за Анну Кареніну. Перші частини роману з'явилися в 1874 р. і публікація його була закінчена в 1877 р.\nУ головному Анна Кареніна - продовження Війни і миру. Методи Толстого тут і там одні й ті ж, і справедливо, що обидва романи зазвичай називають разом. Те, що було сказано про персонажів Війни і миру, може бути повторено про персонажів Анни Кареніної. Фігури Анни, Доллі, Кітті, Стів Облонського, Вронського, всіх епізодичних і другорядних персонажів запам'ятовуються так само, як фігури Наталки та Миколи Ростова. Може бути навіть, в Анні Кареніній характери різноманітніше. Зокрема, Вронський - істинне і основоположне додавання до світу толстовських героїв; більше ніж будь-хто з толстовських персонажів він несхожий на автора і ніяк вже не грунтується на суб'єктивному баченні. Він і Анна - ймовірно, вище досягнення Толстого в зображенні «інших». Але Левін - набагато менш вдала трансформація Толстого, ніж його подвійна еманація в Війні і світі - П'єр і князь Андрій. Левін - повернення до суб'єктивного, щоденникові Нехлюдову і Оленину з ранніх речей, і в романі він дисонує так само, як Платон Каратаєв в Війні і світі, хоча і в прямо протилежному сенсі. Інша відмінність між романами в тому, що в Анні Кареніній відсутні окремі філософські глави, але по всьому роману розлита більш нав'язлива і всюди чатує моральна філософія. Вона вже не настільки ірраціональна і оптимістична, вона ближче до пуританства і відчувається як чужорідна для самої основи роману. Основа ця має ідилічний присмак Війни і миру. Але у філософії роману є зловісне передчуття наближення більш трагічного Бога, ніж сліпий і добрий Бог життя в Війні і світі. У міру наближення до кінця трагічна атмосфера згущується. Любов Анни і Вронського, що переступили моральні і суспільні закони, закінчується кров'ю і жахом, яким в попередньому романі немає подібних. Навіть ідилічна любов добрих і слухняних єству Левіна та Кітті кінчається на ноті розгубленого здивування. Роман вмирає, як крик жаху в пустельному повітрі. У обох великих романів «відкриті кінці», але якщо кінець Війни і миру народжує думку про нескінченно триває життя, тільки фрагмент якої представлений у романі, то кінець Анни Кареніної - це тупик, стежка, поступово зникаюча під кроками подорожнього. І справді, ще до того, як Толстой закінчив Анну Кареніну, у нього почалася криза, яка призвела до його звернення. Розгубленість наприкінці роману - відображення тієї трагічної розгубленості, яку він сам переживав. Більше йому не судилося написати таких романів, як ці два. Закінчивши Анну Кареніну, він спробував продовжувати роботу над Петром і над декабристами, але незабаром залишив те й інше і замість цього, через два роки після закінчення своєї останньої ідилії, написав Сповідь.\nАнна Кареніна поступово підготовляє до морального і релігійному кризі, яка так глибоко змінив Толстого. Перед тим, як він її почав, він вже зацікавився новими художніми методами - відмовившись від психологічної, аналітичної манери і зайвих подробиць, відкривши більш простий стиль розповіді, відповідний не тільки для витончених і розбещених освічених класів, а й для нерозвиненого народного мислення. Оповідання, написані ним для народу в 1872 р. (Бог правду бачить і Кавказький бранець, який, до речі кажучи, є переклад в неромантичний ключ, щось на зразок пародії на поему Пушкіна), вже провіщають народні оповідання 1885-1886 рр.. Вони ще не так загострені мораллю, але вже зосереджені на сюжеті та дії і повністю вільні від всякого «підглядання в щілинку».\nІнформація, релевантна "1. ТОЛСТОЙ (ДО 1880 Р.)"\nВклад J1. Н. Толстого в російську філософську думку визначається особливостями релігійно-етичного вчення про світ і че ловеке, сенс людського життя Це вчення називається толстовством. Центр вчення Толстого про людину - моральність. Л. Н. Толстой виходить з розуміння особистості як «індивідуальності» і «розумного свідомості» Поняття «розумне свідомість» амбівалентно: воно одночасно і\nЛев Миколайович Толстой (1828-1910) - геніальний російський письменник-реаліст, відомий мислитель, світоглядні позиції якого становлять великий інтерес для характеристики історико-філософського процесу в Росії XIX - початку XX в. Його спадщина - художні твори, теоретичні праці, публіцистичні статті, щоденники та листи повні глибоких філософських роздумів морального,\n§ 597. Відповідно до закону нестійкості однорідного, функція умилостивления, колишня спочатку доступною всім нащадкам, перейшла в руки одного з членів групи. § 598. Звідси виникли деякі своєрідні наслідки; наприклад, в Єгипті «було найвищою мірою важливо, щоб людина мала сина, який займав би після нього його місце, здійснював би належні обряди (жертвоприношення його ка або


Аптечка автомобільна. Купити автомобільну аптечку в Києві, Харкові, Одесі, Львові, Дніпропетровську . —\nВсім відомо, що наявність аптечки є обов’язковою умовою для проходження техогляду. Багато водіїв вважають, що їм потрібно купити автомобільну аптечку тільки заради цього, що це свого роду «обязаловка», яку просто треба виконати. Деякі йдуть ще далі, просто позичаючи на час потрібний комплект у друзів. І дійсно, нехай вона ніколи не знадобиться, проте ніколи не знаєш, що може взбрести в голову учаснику руху на дорозі. Якщо б можна було передбачити, де і коли станеться аварія, то, напевно, намагалися уникнути її будь-яким способом. На жаль, таке передбачення поки не працює, а значить такий предмет, як аптечка автомобільна в прямому сенсі може вам врятувати життя.\nПросто закупити перших-ліпших ліків буде недостатньо. У нашій країні є чітко зафіксований законодавчо список медикаментів, які повинні бути присутніми в наборі. Умовно ліки можна розділити на кілька основних категорій:\n• Для зупинки кровотечі, матеріали для накладання пов’язок;\n• Набір антисептичних засобів;\n• Знеболюючі ліки для серця;\n• Додатковий набір ліків\nКожен набір варіюється відповідно до класу автомобіля (легковий чи вантажний), а також в залежності від кількості осіб, на яких розрахований запас лікарських препаратів. За цим критерієм автомобільна аптечка збирається в два різних набору — на менше 9 чоловік, і більше 9. Головна відмінність у цих двох типах полягає в тому, що кількість ліків в наборі, розрахованому на понад 9 осіб, у кілька разів більше. Більш того, асортимент самих ліків також значно розширено. У переліку медикаментів, призначених для зупинки кровотечі обов’язково повинні бути присутніми: джгут, стерильний бинт, серветки з хлоргексидином і фурагіном, стерильний перев’язувальний пакет, лейкопластир в котушці, бактерицидний пластир, а також медична косинка. До антисептиків відносять 5%-приватний розчин йоду. Медикаменти для серця і знеболюючі, включають в себе нітрогліцерин 1%-приватний капсулированный, а також бутарфанола тартрат, що випускається в шприц-тюбиках.\nКрім цього аптечка автомобільна повинна містити в комплекті шпильки англійські, рукавички медичні No8, ножиці з тупими кінцями, клапан для штучної вентиляції легенів і 20%-приватний сульфацил натрію. Весь набір медикаментів упаковується в футляр, і повинен містити інструкцію. Врахуйте, що на прилавках магазинів можна знайти набори різних країн-виробників, зібраних за іншим вимогам. Перед придбанням, обов’язково подивіться на термін придатності всіх медикаментів.\nКороткий опис статті: авто аптечка Автомобільна аптечка — відгуки, опис, характеристики на сайті База Автозвука. Найкраща ціна, гарантія та безкоштовна доставка. Телефон: (044) 495-51-15.\nДжерело: Аптечка автомобільна. Купити автомобільну аптечку в Києві, Харкові, Одесі, Львові, Дніпропетровську | Avtozvuk.ua\nРАПТОР аерозоль від повзаючих комах тривалої дії (1 фл.х 350 мл\nДо чого сниться Клоп уві сні: по 90 сонникам! Якщо бачиш уві сні\nДієтичний стіл N 10


Веселівські ліцеїсти вчаться досвіду місцевого самоврядування - vespal60\nВеселівські ліцеїсти вчаться досвіду місцевого самоврядування\n16 травня в рамках проекту ПУЛЬС "Розробка курсу на зміцнення місцевого самоврядування в Україні" у Веселівській селищній біліотеці відбулась зустріч-діалог "Перспективні види зайнятості сільської молоді у Веселівській ОТГ".\nУ заході взяли участь учні ДНЗ "Веселівський ПАЛ" та КЗ "Веселівська загальноосвітня школа І - ІІІ ст."\nЦікавими та змістовними були виступи спеціаліста юридичного відділу Веселівської селищної ради Олексія Рєдкозубова, провідного фахівця центру зайнятості Наталії Бердник та начальника відділу взаємодії з роботодавцями Веселівського РЦЗ Олександра Нетребка.\nБібліограф Наталія Нестеренко ознайомила присутніх з діючими підприємствами на території громади.\nІз задоволенням молодь переглянула фільм про успіхи Веселівської ОТГ.\nПредставник молодіжного центру "Welcom hub" Веселівської селищної ради Олена Дмитерко провела з учнями навчальних закладів цікаву гру "Моя громада", у якій команда ДНЗ "Веселівський ПАЛ" на чолі з капітаном Андрієм Тазмуліним здобула перемогу.\nНа завершення зустрічі працівники селищної бібліотеки пригостили присутніх смаколиками з чаєм.\nО.М.Касько, бібліотекар ліцею\nМарина (Thursday, 17 May 2018 13:47)


В ОБСЄ представлені докази мілітаризації окупованого Криму і прямої збройної агресії РФ проти України, - МЗС\n6 грудня 2018, четвер, 21:11 | Джерело: https://censor.net.ua/\nУ рамках 25-ї зустрічі міністрів закордонних справ країн ОБСЄ МЗС України презентував докази мілітаризації Росією окупованого Криму та частин Чорного й Азовського морів.\nПро це інформує Цензор. НЕТ із посиланням на прес-службу МЗС.\nУчасникам було презентовано докази мілітаризації Росією окупованого Криму та прямої збройної агресії РФ проти України в районі Керченської затоки, що становлять серйозну загрозу для всього чорноморського регіону.\n"У своїх виступах партнери висловили повну підтримку Україні, закликали до негайного звільнення українських військовополонених, а також обговорили можливі кроки в напрямку стримування агресора", - сказано в повідомленні.\nЯк наголошують в МЗС, презентація має важливе значення у контексті розгляду у грудні цього року ГА ООН проекту української резолюції "Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та м. Севастополь (Україна) та частин Чорного і Азовського морів".