Реферат: Ведіння ділових переговорів і комерційних бесід - uawsi.com\nРеферат: Ведіння ділових переговорів і комерційних бесід\nКультура тканин і її використання людиною. Популярно розповісти всім бажаючим про метод культури тканин у формі реферату. По можливості, максимально ясно і повно освітити дану тему, розповісти про історію розвитку медицини і науки в дослідженні цієї області\nІсторія хвороби по терапії. РОСІЙСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ КАФЕДРА ФАКУЛЬТЕТСЬКОЇ ТЕРАПІЇ Зав. Кафедрою: професор Шостак Н. А. Викладач: професор Виноградова Т. Л.\nДержавне і муніципальне керування. Сучасна Гуманітарна Академія. Курсова робота з державного і муніципального керування Москва 2004 Керування - целеполагающее (свідоме, навмисне, продумане), що організує і регламентує вплив людей на власну суспільну, колективну і групову життєдіяльність, здійснюване як безпосередньо (у формах самоврядування), так і через спеціально створені структури (держава, суспільні об'єднання, партії, фірми, кооперативи, підприємства, асоціації, союзи і т.д.).\nФакультет: Кібернетики Кафедра: Биомедицинская Електроніка робота "Розрахунок асцитной гепатоми Зайдела" Дисципліна: "Моделювання в медицині". Необхідно розрахувати час життя організму з асцитной гепатомой Зайдела при наступних вихідних даних\nРосійські композитори. лябьев, Олександр Олександрович, російський композитор-дилетант. Народився 4 серпня 1787 року в Москві. Умер 22 лютого 1851 року там же. Походив зі стародавнього дворянського роду. Батько А., сенатор, потім президент Берг-Колегії і главноуправляющий межовою канцелярією, дав сину гарне домашнє виховання.\nВЕДІННЯ ДІЛОВИХ ПЕРЕГОВОРІВ І КОМЕРЦІЙНИХ БЕСІД\nРЕФЕРАТ ВИКОНАВ Студент 2 курсу Ст. квиток ЗМС 97053 СУХАРЕВ А. П.\nПереговори - це ділове взаємне спілкування з метою досягнення спільного рішення. Протягом всього нашого життя ми ведемо переговори, обмінюємося зобов'язаннями і обіцянками. Всякий раз, коли двом людям треба прийти до згоди, вони повинні вести переговори.\nПереговори протікають у вигляді ділової бесіди з питань, що представляють інтерес для обох сторін, і служать налагодженню кооперационних зв'язків.\nПереговори істотно розрізнюються по своїх цілях: укладення договору про постачання, на проведення науково-дослідних або проектних робіт, угоду про співпрацю і координацію діяльності і т. д.\n- добитися взаємної домовленості з питання в якому як правило стикаються інтереси;\n- гідно витримати конфронтацію, неминуче виникаючу через суперечливі інтереси не руйнуючи при цьому відносини.\nЩоб досягнути цього треба уміти:\nНалагодити межличностное взаємодію;\nЗа столом переговорів можуть зійтися люди, що мають різний досвід ведіння переговорів. Вони можуть мати різний темперамент (наприклад, сангвиник і холерик) і різну спеціальну освіту (наприклад, технічне і економічне).\nВідповідно до цієї великої різноманітності відрізняється і сам хід переговорів. Вони можуть протікати легко або напружено партнери можуть домовитися між собою без великих зусиль або насилу великим або взагалі не прийти до якої-небудь угоди\nПідготовка і порядок ведіння переговорів.\n- аналіз проблеми (визначення предмета переговорів, інформація про партнера, наявність альтернатив, ваші інтереси і інтереси партнера);\n- планування переговорів (виробіток переговорної концепції, визначення цілей, задач, стратегії переговорів, економічні розрахунки, основні позиції, можливі варіанти, підготовка необхідної технічної і довідкової документації);\nНе можна запропонувати точну модель проведення будь-яких конкретних переговорів, якщо не вважати, звісно, надто узагальнені схеми:\n- привітання і введення в проблематику;\n- виклад позиції (детально);\n- ведіння діалогу;\nПереговори призначені в основному, для того щоб за допомогою взаємного обміну думками (в формі різних пропозицій за рішенням поставленої на обговорення проблеми) "виторгувати" відповідаючу інтересам обох сторін угоду і досягнути результатів, які б влаштували всіх учасників переговорів.\n- з певному приводу (наприклад, в зв'язку з необхідністю налагодження кооперационних зв'язків);\n- при певних обставинах (наприклад, неспівпадання інтересів);\n- з певною метою (наприклад, укладення угоди);\n- з певних важливих питань (політичного, економічного, соціального або культурного характеру).\nЧасто вдається досягнути домовленості лише після всебічного обговорення проблеми; в ході всяких переговорів виявляються різні інтереси, і партнери пропускають їх через призму власних потреб. Немало важливу роль грає і те, з якими перевагами (або негативними моментами) пов'язано для партнерів укладення тієї або інакшої угоди, особливо при оцінці нових, висунених лише в процесі переговорів, варіантів рішення.\nВсякі переговори вимагають ретельної підготовки: чим інтенсивніше вони ведуться (з використання аналізів, розрахунків економічного ефекту, висновків і т. д.), тим більше шанси на успіх. Зворотна ж картина спостерігається в тому випадку, коли при ведінні переговорів в належній мірі не враховуються різні об'єктивні і психологічні аспекти.\nУ чому ж складаються ці недоліки?\nНедоліки при ведінні переговорів\n"Холодний запуск". Партнер вступає в переговори не обдумавши заздалегідь в достатній мірі:\n- їх необхідність і мета;\n- складності і можливі наслідки.\nУ цьому випадку за ним лише "хід"у відповідь, т. е. він буде реагувати, а не діяти (не від нього буде виходити ініціатива).\n"Відсутність програм". У партнера немає чіткого плану дій в межах максимальних і мінімальних вимог. Легше вести переговори маючи в голові (або на папері) різні варіанти дій. Звичайно (поза переговорами) для здійснення необхідних рішень досить розпорядження.\n"Головне щоб мене це влаштовувало". Партнер настільки випинає власні інтереси, що представники іншої сторони не бачать для себе ніяких переваг. Подібне неспівпадання інтересів, те, що часто викликається вузько егоїстичними відомчими міркуваннями блокує співрозмовника, відбиваючи у нього полювання вести, переговори взагалі.\n"Пускати все на самоплив". Партнер не має чіткого уявлення про власні конкретні пропозиції і аргументи детальних вимогах і критеріях оцінки предмета переговорів позиції і очікуваній реакції протилежної сторони. Ефективність переговорів знижується через недостатню їх підготовку.\n"Коммуникативние замориши". Неправильна поведінка одного з партнерів негативно позначається на атмосфері переговорів заважає досягненню їх мети. Партнер розучився слухати (або ніколи не володів цим мистецтвом). А це є умовою ефективності всяких переговорів. Монолог - типове заняття для пустомелі!\nне аргументує, а примхливо відстоює свою позицію;\nне приводить нові факти, не висуває нові пропозиції, а викладає відомі заважаючі рішенню проблеми позиції;\nучасник переговорів не керується спільними інтересами спільної відповідальності за спільну справу, не виділяє цей аспект.\nЗа допомогою аналізу реального положення справ виявляється неспівпадання інтересів сторін, що беруть участь в переговорах, що веде до заперечень, зустрічних вимог, відмов і т. д. Недооцінюється значення психологічних моментів (наприклад, готовності учасників переговорів піти на зустріч партнеру). У багатьох керівників ці здібності розвинені недостатньо.\nУспіх переговорів не в останню чергу залежить від принципового відношення співрозмовників до переговорів взагалі і від їх поведінки в конкретній ситуації.\nПоведінка при ведінні переговорів\nТреба вийти з того, що переговори необхідні і корисні для рішення кооперационних задач відділу підприємства комбінату. Якщо ми хочемо щоб переговори пройшли конструктивно і з користю для обох сторін треба враховувати приведені нижче рекомендації.\nТреба настирливо домагатися наміченої мети переконливо аргументувати свої пропозиції, але не будьте дуже уперті і глухі до думки партнера: на переговорах, як відомо наказів не віддають.\nГідно представляти свої інтереси вносити пропозиції за рішенням проблеми, що обговорюється на переговорах.\nПрагне досягнути таких угод, які б відповідали інтересам не тільки вашої служби, але і суспільства загалом.\nТреба пам'ятати, що суб'єктивними найважливішими умовами успішного ведіння переговорів є:\nреалістичний підхід і зацікавленість в діловому спілкуванні;\nсила уяви і дар комбінування.\nБуло б ілюзією вважати, що співрозмовника можна перехитрити за допомогою різних умов і трюків або з "ломом в руках" примусити його піти на надмірні поступки.\nНа будь-яких переговорах не обійтися без терплячої цілеспрямованої аргументації. Ось що потрібно робити на переговорах:\nвикористати тимчасовий чинник для тиску на співрозмовника;\n"давити" на співрозмовника термінами;\nдомагатися для себе переваг шляхом імітації "нерозуміння", обдурення, лестощів і т. д.\nЩоб переговори розвивалися успішно необхідно відразу ж після їх почала постаратися знайти загальну з партнером позицію. На початку переговорів торкніться безперечні не зухвалі розбіжностей аспекти предмета, що обговорюється. Після цієї фрази переходите до обговорення таких пунктів, домовитися по яких можна відносно легко. І тільки після цього зупинитеся на найважливіших питаннях повістки переговорів що вимагають докладного обговорення. З самого початку серйозно сприймайте ті, що висловлюються партнером по переговорах думкам обгрунтуванням проблеми вимогам обмовкам побажанням і т. д.\nЩоб не заважати розвитку переговорів не акцентуйте увагу на розходження у поглядах, якщо вони не принципові. Треба говорити спокійно і контролювати свою мову; коли ви знайомите партнера з відповідною проблемою, характеризувати причини її виникнення і можливі наслідки, а також невияснені пункти переговорів. Узагальнюючи сказане, потрібно виділити, що поведінка повинно відповідати виникаючим на переговорах ситуаціям. Вони оцінюються через візуальний контакт з співрозмовником: учасники переговорів повинні говорити переконливо, але не нав'язливо.\nПсихологічно доцільне і цілеспрямоване ведіння переговорів.\nПередусім, треба звертати увагу на проблеми, що відносяться до комплексу аргументи, висунені вашим партнером при викладі своєї точки зору. Не намагайтеся парирувати затвердження партнера за допомогою зустрічних тверджень. Попросити його уточнити, чому він дотримується викладеної точки зору. Керівники, що володіють досвідом ведіння переговорів, дотримуються наступного принципу: вони концентрують увагу на предметі і одночасно враховують особові якості партнера. Треба потурбуватися про те, щоб партнер міг спокійно викласти свої аргументи заперечення пропозиції. Для всіх учасників переговорів, передусім, важливо "уловити" конкретну ситуацію, т. е. з'ясувати позицію співрозмовника по відношенню до предмета переговорів і зіставити цю оцінку з власними цільовими орієнтаціями. Тому завжди будьте, настроєні на "прийом". Якщо уважно вислухати партнера це створить основу для прогресу на переговорах, допоможе зрозуміти проаналізувати і оцінити позицію співрозмовника. Це дозволить уникнути непотрібних зустрічних питань непорозумінь і забезпечить плавний хід обговорень порушених на переговорах питань. Якщо ж переговори зайшли в тупик положення можна поправити.\nРозгляньте проблему з іншого боку. За допомогою зустрічних питань уточните, чи правильно ви зрозуміли партнера: "Якщо я вас правильно зрозумів, у вас є деякі сумніви відносно термінів постачання..." Виявіть рішучість в справі і стриманість в тоні. Може трапитися, що переговори вгрузнуть в обговоренні другорядних питань, хоч сторони не прийшли ще до згоди по основних пунктах. Адже саме така згода є передумовою для успішного ходу переговорів. У цьому випадку необхідно "відсортувати" вже досягнуті (головні) результати переговорів і на основі цього визначити наступні належні обговоренню пункти.\nМетоди ведіння переговорів.\nв чому укладається ідеальне розв'язання поставленої проблеми в комплексі?\nв чому потрібно бачити оптимальне розв'язання проблеми при дефференциальном підході до очікуваних наслідків, труднощів, перешкод?\nякі аргументи необхідні, для того щоб належно відреагувати на очікуване припущення партнера, зумовлене неспівпаданням інтересів і їх одностороннім здійсненням?\nякі екстремальні пропозиції партнера потрібно обов'язково відхилити і з допомогою, яких аргументів?\nПризначений для того, щоб переконати партнера в необхідності оцінювати проблематику переговорів з урахуванням суспільних взаємозв'язків і витікаючих звідси потреб розвитку кооперації. Застосування цього методу не гарантує досягнення угоди в деталях; користуватися їм слідує в тих випадках коли, наприклад партнер ігнорує суспільні взаємозв'язки і підходить до здійснення своїх інтересів з узковедомственних позицій.\nУчасники переговорів повинні виявляти готовність до компромісів: у разі неспівпадання інтересів партнера потрібно домагатися угоди поетапно дотримуючись наступного принципу: схиляйтеся поступово, як Пізанська вежа, але не падайте відразу!\nПри компромісному рішенні згода досягається за рахунок того, що партнери - після невдалої спроби домовитися між собою з урахуванням нових міркувань частково відходять від своїх вимог. Вони від чогось відмовляються, висувають нові вимоги.\nНезалежно від того були переговори успішними або безрезультатними їх підсумки повинні бути обговорені. Чого ми дійсно досягли на переговорах і чого не досягли в порівнянні з поставленою перед нами задачею? У чому укладається основні причини досягнення на переговорах даних результатів? Які висновки можна з цього зробити для ведіння переговорів в майбутньому? Чи Довелося нам в ході переговорів піти на поступки і чому?\nУзагальнюючи сказане, хотілося б ще раз підкреслити, що найважливішими передумовами успішного проведення переговорів є хороша підготовка концентрація на предметі орієнтоване на розв'язання проблеми мислення прагнення виробити загальну позицію облік особових якостей партнера реалізм дотримання інтересів гнучкість і т. д.\nУзагальнюючи сказане, хотілося б ще раз підкреслити, що\nнайважливішими передумовами успішного проведення переговорів є хороша підготовка концентрація на предметі орієнтоване на розв'язання проблеми мислення прагнення виробити загальну позицію облік особових якостей партнера реалізм дотримання інтересів гнучкість і т. д..\nІ. С. Дараховський, Т. В. Прехул " Бізнес і менеджер"\nФишер Р., Ертель Д. "Підготовка до переговорів" Москва, Філін', 1996 р.


Будівництво дачного будинку Відгуки / Заміське Будівництво\nГлавная страница / Загородное строительство / Будівництво дачного будинку Відгуки\nВідгуки про компанію VipДом Сентябрь 10, 2016 – 15:41\nШановні забудовники! Будемо вдячні Вам за відправлені відгуки на нашу адресу.Всі відгуки будуть опубліковані, як позитивні так і негативні.Для відправки відкликання про будівництво перейдіть за посиланням >>\nСвітлана Алексєєва, м.Ярославль\nВелике спасибі бригаді компанії «VIP-дім», яка побудувала мені дачний будинок.Хлопці спрацювали просто супер! Всі роботи виконані в кращому вигляді, на найвищому рівні.Проблеми вирішувалися в плановому режимі, без затримок і дуже професійно. Скоро буду ставити поруч з будинком баню і вже знаю, до кого звернуся.Респект за роботу!\nТе, що буду будувати брусової будинок, знав уже давно.З ким буду будувати - вирішити було важко, компаній багато, умови різні.У компанії «VIP-дім» сподобалася комплектація зрубу і прийнятні ціни на будівництво.Та й уважний підхід до клієнтів, звичайно, зіграв свою роль. Поки до будівництва дійшло, довелося над проектом потрудитися чимало.Зате тепер все подобається, і все враховано. Будинок бригада побудувала в термін, і якість - що треба, як не шукав при прийманні небудь дефект або недоробки, нічого не знайшов.Працювали професіонали, нічого сказати. Будинок з бруса 6х8, два поверхи і з терасою, тепер є де з комфортом розміститися моєї не маленькій родині.Спасибі компанії «VIP-дім» за відмінну роботу.\nСиницина Ольга Сергіївна, г.Серпухов\nХочу висловити свою вдячність за швидку і якісну роботу бригаді з компанії «VIP-дім».Мені було потрібно спорудити на ділянці фундамент і поставити зруб будинку 6х8 м, а часу на тотальний контроль не вистачало. Тому, уклавши договір з компанією, довелося повністю довіритися її фахівцям.Переживала, звичайно. Змогла приїхати через кілька днів після підписання договору, фундамент вже був готовий - все чітко в строк.Те ж саме і зі зрубом - звели менше ніж за тиждень. Тепер він відстоїть, дасть усадку, і, думаю, що буду укладати договір на подальші роботи з тією ж бригадою.Добре працюють, професійно.\nНазад, в майбутнє - UGRA-NEWS\nНайбільшу стурбованість заявники висловлюють щодо багатоповерхового будівництва в районі Самарово, що, на їх думку, призведе до зміни історичного вигляду міста, а також порушенню навколишнього середовища.Згодна з заявниками у тому, що збереження ..


Чийгоз Ахтем Зейтуллайович | СтопКор - корупція, хабарництво, компромат, останні новини\nНародився 14 грудня 1964 року в місті Булунгур, Узбецької РСР. Має вищу освіту.\nПрацював головою Бахчисарайського регіонального меджлісу, в 2008 році був призначений заступником голови "Меджлісу кримсько-татарського народу".\nУ 2012 році Ахтем Чийгоз балотувався по одномандатному округу до Верховної Ради України, проте посів друге місце, поступившись представнику Партії Регіонів Григорію Грубе.\nПісля оголошення в 2013 році Мустафою Джемілєвим про намір скласти повноваження глави меджлісу, вважався одним з головних кандидатів на цей пост. Однак не брав участі у виборах і підтримав кандидатуру Рефата Чубарова.\n29 січня 2015 року Ахтем Чийгоз був затриманий представниками силових структур російської окупаційної влади. Йому інкримінували частину 1 статті 212 Кримінального кодексу Російської Федерації («організація масових заворушень»), що передбачає позбавлення волі строком на 10 років. В якості запобіжного заходу було обрано утримання під вартою тривалістю три тижні. Причиною арешту стало участь заступника голови Меджлісу в мітингу перед будівлею Верховної Ради Криму 26 лютого 2014 року.\n11 вересня 2017 року окупаційний суд засудив його до 8 років позбавлення волі.\n25 жовтня Чийгоз разом з іншим кримськотатарським політв'язням Ільмі Умеровим були видані Туреччини і звільнені від відбування покарання.\nЗвільнення лідерів кримських татар стало можливим завдяки домовленостям між президентом Петром Порошенко і главою Туреччини Реджепом Тайіпом Ердоганом.\n27 жовтня 2017 року Чийгоз і Умеров повернулися в Україну.\nКандидат в народні депутати від партії «Європейська Солідарність» на парламентських виборах 21 липня 2019 року, № 8 в списку. Безпартійний.\n29 серпня 2019 року прийняв присягу народного депутата Верховної Ради України IX скликання.\nОрден "За заслуги" III ступеня (23 серпня 2017) - за значний особистий внесок у державне будівництво, соціально-економічний, науково-технічний, культурно-освітній розвиток України, вагомі трудові здобутки та високий професіоналізм.\nУсі матеріали по особі Чийгоз Ахтем


Згадка про забутого русина Михайла фон Висаника (1792–1872) Reporter UA\nЗгадка про забутого русина Михайла фон Висаника (1792–1872)\n19 жовтня 1849 року вперше в історії карпатських русинів їх депутацію прийняв імператор Австрійської імперії. Під час зустрічі імператор Франц-Йосиф погодився з тим, щоб у рамках реорганізації адміністративної структури Угорського королівства дозволити русинам у межах Кошицького військового округу утворити свій автономний цивільний округ – так званий Руський дистрикт (Русинський округ) з центром в Ужгороді.\nТе, що русини нарівні зі словаками, які також отримали право утворити свій національний цивільний округ, добилися певних прав самоврядності та у межах чотирьох комітатів (Унґ, Береґ, Уґоча, Мараморош) заснували Руський округ, було значним успіхом депутації. Успіху місії багато в чому сприяв авторитет М.Висаника – одного з керівників депутації від русинів і одночасно визначного лікаря Австрії.\nКоли пригадати приказку “Нашого цвіту по цілому світу”, тоді завжди приходять на спомин імена Михайла Балудянського або Івана Орлая, Юрія Гуци (Венеліна), Петра Лодія, Нестора Кукольника чи Андрія Варголи (Енді Варгола)...\nПро Михайла Висаника наша історіографія нічого не знає. Не знайде читач рядків про його життя ні в історичних роботах чи спеціалізованих виданнях із медицини, ні в енциклопедіях. Хоч чоловік цей був заслужений і ще за життя зазнав слави визначного ученого-медика. Мабуть, наша стаття про цю особу буде першою згадкою на батьківщині ученого, хоч у 2007 році виповнилось 215 років від дня народження та 135 років із часу його смерті.\nАвстрійська історіографія не атрибутувала М. Висаника як карпатського русина, про його походження і національність вона до цього часу нічого не знає. Скоріше вважає його представником угорської інтелігенції у Відні, саме за місцем народження – комітат “Сатмар, в Угорщині”.\nСпочиває М.Висаник на цвинтарі далеко від Карпатського краю, хоч цвинтар цей досить відомий у цілій Австрії – говоримо за віденський некрополь Централфрідгоф (Zentralfriedhof), де поховані цвіт і слава австрійськой науки, культури, музики, літератури, відомі полководці, генерали, мандрівники, астрономи, титуловані аристократи та ін. На самому початку некрополя у секторі нуль і нині (під номером 5) знаходиться могила нашого карпаторусина. Справа та зліва від неї – надгробні пам’ятники вже мало відомих у теперішній час письменників Генріха Колліна (1772–1811) та Йоганна Непомука Фоґла (1802–1866), політиків Віктора Андріан-Вербурґа (1813–1858) та Міхаеля Адлера (1856-1905), письменниці й мандрівниці Іди Пфайффер (1797–1858), відомого віденського художника, знаного далеко за межами Австрії, автора багатьох портретів російської імператриці Єкатерини ІІ, академіка Російської академії мистецтв Йогана Баптиста Лампі (1751–1830), відомого геолога та мінеролога Вілгельма Ріттера фон Гайдінґера (1795–1871), письменниці Бетті Паолі (1814–1894), поета, автора австрійського національного гімна Йогана Сейдла (1804–1875), винахідника першого у світі автомобіля Зігфріда Маркуса (1831-1898) та багатьох інших всесвітньовідомих постатей. Але чи не “найстарше” поховання й цьому секторі визначних постатей – це могила італійського композитора і диригента, який жив у Відні, Антоніо Сальєрі (1750–1825). Учнями його були Л.Бетховен, Ф.Шуберт, Ф.Ліст. Саме того А.Сальєрі, якого незаслужено принизив О.Пушкін у творі “Моцарт і Сальєрі”, використавши світські плітки про те, що Сальєрі отруїв Моцарта.\nКілька років тому автору цієї статті потрапила на очі коротка інформація про Висаника в ужгородській новинці “Новый Свѣтъ” за 30 листопада 1872 року. У традиційній для цієї новинки рубриці “Разные известія” лише коротко згадується, та ще й без будь-якої назви, про смерть 81-річного лікаря М.Висаника, або, як там вказується його прізвище – Вівсяника, русина (руського) за походженням. Вказується, що він був тричі деканом медичного факультету у Відні, головним лікарем центральної клініки, кавалером багатьох орденів та додатково стверджується наступне: «Покойникъ, якъ мы знаемъ, [был] сыномъ русскаго священника Мукачевской епархіи, селенія Дюлай».\nПро батька Висаника деяка інформація знайдеться в архівних документах, які відшукав і описав відомий карпатознавець Іштван Удварі з Ніредьгази. Церковний реєстр священиків Мукачівської єпархії за 1806 рік зазначає у Сатмарському комітаті поблизу Марія Повчі давню русинську парохію (парафію) Дюлай із 644 віруючими, де був священиком о. Іван Висаник, парох і де богослужіння проводилось русинською та угорською мовами.\nБагато інформації за вченого знайдеться у біографічному словнику Константа фон Вурцбаха (Biographisches Lexikon), який почав виходити у Відні з 1856 року. 56-ий випуск цього словника за 1888 рік на стор. 68-70 уміщує досить великий (як для енциклопедії) матеріал про життя і наукову кар’єру Висаника. Це насправді перша важлива робота про вченого. Автор статті з жалем констатує, що ім’я такого визначного медика Австрії майже ніхто не пам’ятає; і вже настільки воно забуте, що навіть у такому серйозному виданні з історії австрійської медицини як “Compendium der Geschichte der Medicin…” (1862 р.) за Висаника немає жодних згадок.\nПісля Лексикону Вурцбаха сподвижники та учні Висаника здогадалися написати про його життя, і досить широко, і тому вже у 1889 році у Відні вийшла брошура (автор не зазначений) під назвою “Життя і твори покійного цісарсько-королівського надворного радника доктора Міхаеля фон Висаника”. Тут на 27-ми сторінках подається наукова біографія вченого-медика.\nНародився Михайло Висаник 10 жовтня 1792 року, можливо, що у с.Дюлай. Гімназію закінчив у місті Сатмар (нині Сату-Маре, Румунія). Філософію вивчав у Еґері (нині Угорщина). Навчався у Пешті, далі у Відні. Диплом лікаря (Dr. med.) отримав у Відні в 1821 році. Дисертацію захистив з теми “De febri gastrica biliosa” (видана окремим книгою у Відні у видавництві Гіршфельда, 1821 р., 32 с.). Молодий медик розпочав працювати у Центральній лікарні Відня як загальний терапевт. На відміну від інших молодих лікарів, прагнув самовдосконалення і пройшов стажування у ряді медичних центрів, у т. ч. й у психіатричній лікарні. До того у 1825 році став магістром акушерства. Далі працював лікарем у передмістях Відня, де мав багато прихильників із числа пацієнтів та жителів міста. Працював і як районний лікар, приписаний до відділку поліції, у тих районах, які постраждали від повені поблизу Відня у 1830 році й в Угорщині у 1838 році. Багато допомагав хворим, які зазнали стресів під час катастроф та природних стихій – після повені у Відні 1830 року, а в Угорщині – 1838 року, під час епідемії холери у Відні 1831 року. Пропагував щеплення (вакцинацію) від багатьох хвороб (віспа, холера, кір), хоч населення скептично ставилося до цих новації у медицині.\nПольові спостереження під час епідемії стали основою декількох наукових досліджень М.Висаника з цієї проблеми. Наприклад, у 1833 році була видана його праця під назвою „Медично-практичне дослідження щодо епідемії кіру і грипу в 1833 році, найбільш зважаючи на дослідження, зроблені у місцевому цісарсько-королівському сиротинці”. У 1840 році вийшла його (у співавторстві з Авґустом-Фр. Цьорером) брошура „Аномалії віспы щодо зберігання і поширення чистої вакцини, яка захищає від віспи. З наведенням досягнень цісарсько-королівського інституту вакцинації від віспи” (56 с.), а у 1856 році – книга „Азійська холера: Подається з практики більше двох тисяч хворих на холеру і зважаючи на усі, що вийшли з цієї теми, найзначніші твори для лікарів і освічених неспеціалістів”.\nНайбільше корисного зробив лікар М.Висаник для людей з розладами психіки. У медицині Австрії він по собі залишив слід найголовнішого реформатора в області психіатрії – радикально гуманізував і змінив методи лікування психічно хворих. Необхідно зазначити, що у середньовічній Європі психічні хвороби трактувалися як породження диявола. Тому психічно хворих (щоб перемогти в них диявола) утримували у спеціальних будинках, ізолювали від нормального життя. При цьому буйні хворі мали на собі гамівні сорочки, ланцюги, кайдани (щоб не покалічили себе та інших). Лише з кінця 18 століття світ почав по іншому відноситись до психічно хворих людей – робити спроби щодо їх лікування. Так була заснована медична дисципліна – психіатрія. Лікар прогресивних поглядів, М.Висаник у 1839 році відмінив у Австрії старі методи лікування, при яких психічно хворому одягали на руки залізні кайдани, утримували таких бідолах в одиночних камерах. Цим у державі найбільше “славилась” віденська лікарня-ізолятор, що називалась „Нарентурм” (“Вежа для психічно хворих”), яку заснував ще у 1784 році імператор Йосиф ІІ і головним лікарем якої у 1839 році (чи у 1838?) став М.Висаник. За наказом лікаря Висаника у „Нарентурмі” усі ланцюги, кайдани та ін. зібрали й вивезли з лікарні – було того „заліза” у одній лікарні більше ніж 3000 (три тисячі) кілограмів!!!\nВисанику вдалося реформувати лікарню „Нарентурм”, створити на її основі принципово нову систему лікування психічно хворих. З цією метою у 1843 році він відправився у наукову подорож до Англії, Франції та Швейцарії, щоб довідатись, яка ситуація з лікарнями для психічно хворих у інших державах. Результати вивчення проблеми під час наукової подорожі Висаник виклав у своїй праці “Заклади з лікування і догляду за психічно хворими у Німеччині, Франції, включно й заклади для кретинів на Абенберзі у Швейцарії” (Відень, 1845). Після цього влада погодилась із тим, що необхідно побудувати у Відні на Брюнлфельд одну нову лікарню для психічно хворих людей, яку за планом М.Висаника закінчили у 1851 році й головним лікарем якої він став.\nМ.Висаник захистив докторську дисертацію на основі своєї книги „Досягнення і статистичні відомості цісарсько-королівської лікарні для психічно хворих у Відні з часу її заснування у 1784 і до 1844 року”. (Відень, 1845). Окрім історій хвороб паціентів, лікар у своєму науковому дослідженні помістив статистичні відомості, описав, як виглядали меблі та предмети побуту віденської лікарні для психічно хворих Нарентурм. За шістдесят років (1784–1844) у “Вежі для психічно хворих” пройшли курс лікування, а якщо точніше висловитись – лише „утримувалося” 13 872 пацієнтів.\nШістнадцять років, до самої пенсії (1853–1869) працював М.Висаник як керівник медичной станції по виявленню та нагляду за пацієнтами, що мали ознаки психічних хвороб.\nНове бачення перспектив психіатрії визначало методику роботи з психічно хворими, рівень освіти медиків у таких лікарнях, а також відповідність персоналу для роботи з психічно хворими пацієнтами. Про дану проблему М.Висаник пише у своєму дослідженні „Основи навчання з метою виховати здатних доглядати за психічно хворими пацієнтами медичних помічників”. Книга мала 156 сторінок і вийшла у Відні в 1850 році.\nНа своє п’ятидесятиліття М.Висаник, син простого греко-католицького священика, уже був високо шанованою персоною австрійської медицини. На титулах написаних ним книжок після його прізвища всюди вказується довгий перелік звань та регалій: “Доктор медицини, магістр акушерства, дійсний член медичного факультету і медичного товариства у Відні й Пешті, вислуживший законні роки декан медичного факультету й прокуратор угорської медичної академічної нації, ординарний професор Пазманської колегії, судовий засідатель комітатів Саболч, Чонад, Унґвар, Сатмар і Боршод в Угорському королівстві, головний лікар цісарсько-королівської лікарні для психічно хворих і публічний академічний викладач теоретичної і практичної психіатрії у Відні”.\nМ.Висаник заснував товариство взаємодопомоги, яке опікувалося тими, хто успішно пройшов курс лікування у психіатричній лікарні. Колишні хворі, завдяки товариству взаємодопомоги, поступово поверталися до нормального життя. Так у медицину входило поняття соціальної реабілітації колишніх пацієнтів психіатрічних лікарень.\nЩе однією заслугою лікаря Висаника стало заснування товариства, яке матеріально підтримувало вдів лікарів, які не мали права на отримання пенсії за покійним чоловіком.\nПро заслуги М.Висаника і його порядність свідчить і те, що він був призначений головним розпорядителем Гейсбрійського університетського стипендіального фонду.\nЗ 1837 року М.Висаник – декан медичного факультету Віденського університету. У 1844 році – доцент психіатрії. З 1844 року він є публічним академічним викладачем теоретичної і практичної психіатрії цього університету. У 1860–1862 роках – декан Медичної колегії.\nЩоденна практична робота не залишала М.Висанику часу на академічні наукові публікації. Окрім тих праць, про які говорилося вище, М.Висаник, фактично, більше нічого не написав.\nЙого заслуги Австрійський цісарський двір у Відні відзначив декілька разів. У 1840 році М.Висаник був удостоєний звання надворного радника (Hofrath). У 1848 році – дворянського звання (з доданням до прізвища приставки “фон” – Міхаел фон Висаник). У 1866 році він був призначений радником при уряді. У 1871 році він вийшов у відставку. Прослужив на користь людям і вітчизні п’ятдесят років.\nНе оминули його і чесно заслужені найвищі нагороди. Михаел фон Висаник – кавалер цісарсько-королівського ордена Франца-Йосифа (1855 р.), кавалер папського ордена Ґреґора і кавалер Пруського ордена Корони (1865 р.).\nТричі він був деканом Віденського медичного факультету, студенти його любили. Шанували його студенти і рядові лікарі й після того, як вийшов на пенсію і вже не підтримував контакти із своїм факультетом.\nЯк зазначено на надмогильному пам’ятнику, помер М.Висаник, 3 (!) листопада 1872 року. Про його смерть поінформувала поважна новинка «Illustrirtes Wiener Extrablatt» («Ілюстрована віденська особлива газета”). Некролог під назвою «Старий Висаник помер» написаний з теплотою, він уміщує й такий рядок: „Висаник завжди був готовий допомогти всім, хто цього потребував”.\nНе можна забути й великі заслуги М.Висаника перед своїм народом. Він був одним із шести членів депутації угорських русинів до імператора Австрії Франца-Йосифа в жовтні 1849 року. Це була перша в історії русинів депутація до Відня!\nПісля невдалого повстання Л.Кошута в Угорському королівстві слов’янські народи в Австрійській державі розпочали декларувати своє бачення необхідних політичних змін, вони направили до Відня свої делегації. Не забарилися у цьому процесі й угорські русини, які вручили імператору петицію під назвою „Памятник Русинів Угорських”.\nРазом з єпископським секретарем у Пряшеві, радником консисторії Віктором Добрянським і його молодшим братом цісарсько-королівським комісаром російського військового корпусу Адольфом Добрянським до Відня прибули пряшівський парох і радник консисторії Йосиф Шолтис і мальцовський парох Пряшівськой єпархії Олександр Яницькій. У Відню їх уже чекали віденські русини – М.Висаник і Вінцент Алексович – лікар, член медичного факультету Віденського університету, директор дитячої лікарні.\nЗахищаючи політичні потреби свого народу, депутація виголосила прагнення угорських русинів:\nа) визнати руську (русинську) народність в Угорському королівстві;\nб) створити для русинів окремі адміністративні округи;\nв) впровадити у школах та урядовому управлінні „язык Рускія”;\nг) створити руські гімназії, а в Ужгороді за державні кошти заснувати для русинів „Академію Руску” (це перша згадка про небхідність заснування Ужгородського університету!);\nд) признати за кириличним алфавітом усі привілеї, які мають інші мови в Австрії та ін.\nПід петицією першим із шести стоїть підпис М.Висаника. Він же, разом із Й.Шолтисом, написав 17 жовтня лист-прохання на ім’я Франца-Йосифа про аудієнцію, який передав найвищому цісарському ад’ютанту генералу графу Ґріне і отримав позитивну відповідь.\nПісля зустрічі з русинською депутацією, яка відбулася 19 жовтня, імператор Франц-Йосиф погодився на утворення у межах чотирьох комітатів (Унґ, Береґ, Уґоча, Мараморош) так званого Руського дистрикту з центром в Ужгороді. Адольф Добрянський після складання присяги одразу виїхав до Ужгорода організовувати Русинський округ. (Округи були скасовані у березні 1850 року в ході нового адміністративного поділу).\nОчікуючи на аудієнцію у цісаря, члени русинської депутації щодня відвідували у Відні різні міністерства. 15 жовтня русинську депутацію прийняв найвпливовіший в імперії політик – міністр внутрішніх справ п. Олександр Бах. Серед членів делегації міністр А.Бах відразу впізнав М. Висаника та здивовано запитав його:\n– А Ви що тут робите пане лікарю?\nМіністр почув гідну відповідь:\n– Я – русин, мої предки вже чотиристо років тому були руськими священиками!\nАвтор статті: Валерій Падяк,\n(ж-л «Русин», № 1.– Пряшів, 2008)\nПереклад з русинської мови: Лариса Ільченко.\nФольклор Закарпаття: В Словаччині вийшов альбом русинських народних пісень\nЧеський президент пообіцяв русинам Закарпаття поговорити про їхні проблеми з Володимиром Зеленським


02.10.2015, 16:13 slidstvo.info Переглядів: 7073\nКолаж ЧЕТВЕРТОЇ ВЛАДИ (Дмитро Бондар)\nАбсолютним чемпіоном за кількістю задекларованого майна та заощаджень серед усіх керівників обласних госпсудів, за винятком окупованих територій, виявився голова господарського суду Рівненської області Вадим Торчинюк. Згідно із деклараціями про майно, доходи, витрати і зобов’язання фінансового характеру, сім’я судді має 9 земельних ділянок, 2 квартири, 2 гаражі, більше десятка транспортних засобів і понад 8 мільйонів гривень на рахунках у банках. Є й незадеклароване майно.\nДивіться відеоверсію цього розслідування: Суддя-мільйонер з Рівного: розслідування «історії успіху» (ВІДЕО)\nПівроку тому журналісти Рівненського агентства журналістських розслідувань познайомилися з головою господарського суду Рівненської області Вадимом Торчинюком не в найприємнішій ситуації: він не дозволив потрапити на виборні збори суддів. Також суддя приховував частину інформації з декларації і відмовлявся відповідати на запитання про своє майно та зв’язки із народними депутатами. Після цього конфлікту журналісти звернулися до суду.\nВадим Торчинюк – суддя-мільйонер. Він разом з дружиною має найбільші задекларовані у 2013-му-2014-му роках статки серед усіх голів обласних господарських судів України, без врахування окупованих територій.\nЗа 2011 рік, період коли він ще працював начальником юридичного відділу ТОВ «Радош», Вадим Торчинюк задекларував 47 тисяч 897 гривень сукупного доходу.\nСеред членів сім’ї вказано дружину, сина і двох дочок. У них задекларовано 47 тисяч 760 гривень доходу від провадження підприємницької та незалежної професійної діяльності.\nСеред нерухомості у Вадима Торчинюка задекларовано кілька земельних ділянок: ділянка у Луцьку площею 56,75 соток, ділянка у селі Тарасове біля Луцька – 61,08 сотки та ділянка в селі Гряда Шацького району – 5,19 соток.\nЗемля у селі Тарасове є однією з найдорожчих в околицях обласного центру Волині, а саме поселення ще називають «царським селом» через велику кількість елітних новобудов. Очевидно, що земля у Гряді також не із дешевих, адже населений пункт розташований на березі мальовничого озера Світязь.\nКрім цього, Вадим Торчинюк має у Луцьку квартиру площею 139,3 кв. м., два гаражі площами 22 та 20,4 кв. м. Є у Вадима Торчинюка нерухомість і на окупованих Російською Федерацією територіях: в місті Алушта у Криму – «інше нерухоме майно» площею 226,3 кв. м.\nУся ця нерухомість задекларована протягом усіх чотирьох років (2011-2014 рр.).\nЩе 6 земельних ділянок задекларовано у членів сім’ї судді: ділянки площами 10; 12; 9,97; 8; 0,87 соток та 25,96 гектара. Також у них зазначена квартира площею 119 кв. м. Усе це задеклароване у документах за 2011 – 2014 роки.\nА ще у сім’ї Торчинюків є чималенький автопарк, який дещо змінювався протягом 2011-2014 років. Нижче таблиця зі списком автомобілів, які протягом чотирьох років були задекларовані у Вадима Торчинюка і членів його сім’ї із зазначенням документів, в яких вони вказані.\nУ кого задекларовано:\nРічна декларація, у якій значиться майно:\n2011 р., 2012 р.\n2013 р., 2014 р.\n2011 р., 2012 р., 2013 р., 2014 р.\n2012 р., 2013 р., 2014 р.\n2011 р., 2012 р., 2013 р.\nBMW 530 (кузов придбаний за 44 050 грн.)\nЦікаво, що лише кілька цих автомобілів потягнуть на кілька сотень тисяч доларів. Зокрема, позашляховик «Mercedes-Benz G350» коштує орієнтовно 100 тисяч доларів, «BMW Х5» – орієнтовно по 50 тисяч зелених.\nПопри те, що деякі автомобілі, як видно з документів, зникали із власності сім’ї судді і з`являлися, жодних доходів від відчуження майна і витрат на його придбання протягом трьох років не задекларовано. Лише близько 450 тисяч гривень доходу від відчуження майна задекларованого у 2014 році.\nКрім цього, у 2014 році заощадження сім`ї судді майже вдвічі: із 4 мільйонів 788 тисяч гривень у 2013 році до 8 мільйонів 24 тисяч гривень у 2014-му.\nВідомості із декларації судді Вадима Торчинюка протягом чотирьох років\n– Я з цією декларацією йшов у судді і з цією декларацією я так зараз і працюю, і живу. Ну а що ж соромитися, коли воно дійсно так є. Мені нема чого соромитися, – коментує свою декларацію Вадим Торчинюк.\nІ це лише задеклароване. Після свого призначення суддя почав будувати два будинки у «царському селі» біля Луцька, а також не задекларував частки у статутних фондах підприємств та історичну пам’ятку, менш ніж за 100 метрів від Луцького замку, яка належить дружині.\nДекларацію про початок будівельних робіт Вадим Торчинюк подав через кілька місяців після призначення суддею\nВитяг з реєстру нерухомості по пам`ятці на вул. Плитниці, 7 from 4vlada\nЗанедбана пам`ятка місцевого значення 18 століття під стінами Замку Любарта, яка належить дружині голови рівненського госпсуду\nЗакон передбачає, що власник повинен за нею доглядати і зберігати. Натомість місцеві чиновники уже кілька років стверджують, що не можуть знайти її власника аби притягнути до відповідальності за доведення пам’ятки до руїн.\nСуддя каже, що ця нерухомість купувалася з приватних рук у власника ресторану «Корона Вітовта», розташованого на цій же вулиці, а не в держави, і не може пояснити чому її немає в декларації.\n– Я просто не готовий сказати відверто, треба подивитися, з’ясувати, якщо ну, то навіть дякую, якщо дійсно воно не… мені навіть здається, що воно вносилося, тому що воно або є або нема, – каже суддя.\nІсторія успіху 42-річного судді-мільйонера\nПісля закінчення індустріального інституту в Луцьку у середині 90-х молодий механік Вадим Торчинюк до 2000-го року працював на державному підприємстві під керівництвом батька.\nНаступні чотири роки в біографії замовчано. А вже з 2004 року, не маючи вищої юридичної освіти, Торчинюк працює юрисконсультом у фірмі «СМП», яка входить до Агропромислової групи «Пан Курчак» волинського мультимільйонера Сергія Мартиняка.\nУ 2008 році Вадим Торчинюк таки отримує вищу юридичну освіту. І в 2009-му стає начальником юридичного відділу іншої фірми з групи Сергія Мартиняка ТОВ «Радош», навіть стає його партнером. Фірма займалась вирощуванням свиней. Це офіційна біографія. Але це ще не все.\nВадим Торчинюк має тісні зв`язки не лише із мільйонером, а нині й народним депутатом Сергієм Мартиняком. Суддя з дружиною володіють частками у ТОВ «Фірма Любарт» та ТОВ «Офісно-торговий центр».\nТакі інвестиції роблять пана Торчинюка бізнес-партнером кількох ставлеників групи «Приват» Ігоря Коломойського. Вони пов’язані ще з одним волинським мультимільйонером групи «Приват» – на той час нардепом Ігорем Палицею.\nТак, співзасновником ТОВ «Фірма Любарт» разом із Вадимом Торчинюком був покійний батько нещодавно звільненого голови правління відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта» Олександра Лазорка.\nА в ТОВ «Офісно-торговий центр» партнером судді є брат екс-депутата Волинської обласної ради, нинішнього голови Благодійного фонду Ігоря Палиці «Новий Луцьк» Олександра Товстенюка В`ячеслав.\nЄ в бізнес-історії Вадима Торчинюка і похмура сторінка.\nУ 2006 році майбутній суддя мав ще один бізнес – 55% у фірмі «Самер». За версією прокуратури, фірма займалася імпортом автомобільних кузовів, які завозилися, як деталі і збиралися на Волині у готові автомобілі.\nНа початку серпня 2006 року проти посадових осіб цього підприємства відкрили кримінальну справу за ухилення від сплати акцизного збору у доларовому еквіваленті 660 тисяч доларів. Однак, менш ніж за місяць гучну справу закрили, а вже в грудні того ж року підприємство переписали на інших людей.\nВідповідь про ТзОВ Самер із прокуратури Волині from 4vlada\nГолова суду пояснює цей період, який не увійшов у його офіційну біографію, як незаконний тиск на нього з боку прокуратури.\n– На той час думка прокуратури мала суттєвий вплив на певні публікації в ЗМІ. На той час я був юристом, вів ці всі питання, я вам так скажу, навіть є в протоколі того судового засідання такий факт: задає суддя питання, питає в слідчого «чому ви порушили кримінальну справу, які були підстави?». І той слідчий пояснив: «підстав не було, але за вказівкою прокурора». І після того через суд скасували порушення кримінальної справи і все чомусь так гладко пройшло і те підприємство, якби воно дійсно мало якісь, займалося якоюсь незаконною діяльністю, то це вилилося би в той час в щось більше, – розповідає Вадим Торчинюк.\nЗгодом ця історія не завадить пану Торчинюку стати суддею, та навіть матеріально не зашкодить бізнесмену. Адже у 2007 він купив квартиру на 140 квадратів у будинку на вулиці Стрілецькій, 21 у Луцьку – по сусідству з прокурором та головним міліціонером Волині.\nБудинок, в якому купив квартиру Вадим Торчинюк\nВдалося розшукати і ще одну квартиру сім’ї Торчинюків.\nЗа інформацією із сайту Міністерства юстиції, саме в одній із квартир у цій елітній новобудові 2002 року із червоної цегли на вулиці Герцена 17/25 у Києві і проживає нині дружина судді Наталія Торчинюк.\nВ цьому будинку зареєстрована Наталія Торчинюк\nЙмовірно, це саме та задекларована у членів сім’ї Вадима Торчинюка квартира на 119 квадратних метрів. В мережі вартість такої трикімнатної квартири на 120 квадратів оцінюють у 300 тисяч доларів.\nНа жаль, інформації про цю квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно немає.\nТак само немає інформації у реєстрі і про земельну ділянку на вулиці Космонавтів, 7, яка нібито належить Вадиму Торчинюку після скандальновідомої роздачі землі у 2001 році. Принаймні, про це рік тому заявляв депутат Луцької міської ради Сергій Сівак.\nНагадаємо, що у 2001 році виконком Луцької міської ради ухвалив скандальне рішення, яким вилучив з території парку імені 900-річчя Луцька земельну ділянку площею в гектар і розділив її між 9-тьма особами. За словами Сергія Сівака, одним із цих дев’яти людей став і Вадим Георгійович Торчинюк.\nЧи легко стати суддею\nВсього через три з половиною роки після закінчення юрфаку пан Торчинюк без проблем склав суддівські іспити.\nУ лютому 2012 року Вища рада юстиції внесла подання Президенту про призначення Вадима Торчинюка слугою правосуддя і вже за місяць Віктор Янукович підписав відповідний Указ. На той момент у складі Вищої ради юстиції перебували такі одіозні особи як Вадим Колесніченко, Сергій Ківалов і Андрій Портнов.\nЯк складають суддівські іспити і чи стають ці люди потім суддям із власного досвіду знає рівненський адвокат Володимир Сокаль. Він також проходив такі процедури у 2007 році.\n– Я, наприклад, грошей не вклав, відповідно незважаючи на те, що я здав іспити, відповідно незважаючи на те, що я був оголошений єдиною особою, яка була оголошена переможцем в конкурсі виникла ситуація, коли структура, що не має права скасовувати рішення стосовно моєї перемоги, скасувала таке рішення..., – розповідає Володимир Сокаль.\nВолодимир Сокаль так і не став суддею, бо грошей не заплатив\nПан Сокаль називає суддівську та й інші гілки влади суто підприємництвом. Найбільше його обурює те, що навіть за рішення згідно із законом все одно треба платити, каже адвокат.\n– Вони в такий спосіб просто грубо кажучи повертають гроші, які відповідно потратили на те щоби стати суддями, – додає чоловік.\nОкрім непублічних свідчень кількох правників, які на практиці знають суддівську кухню, в тому числі господарського суду Рівненської області, ми не маємо доказів, що суддею без хабаря не стати. Та як би там не було, але для чого успішному бізнесмену-мільйонеру кидати все і йти працювати суддею на зарплату в 13 тисяч гривень? Вадим Торчинюк пояснює це по-філософськи.\n– Я так скажу, за внутрішнім таким переконанням я вирішив, що це буде правильний крок, – каже слуга Феміди.\nНа основі розмов із знавцями суддівської системи та на основі 16-ти справ, які розглядалися в Господарському суді Рівненщини у 2012-му-2015-му роках припускаємо, що є інші версії чому бізнесмен-мільйонер міг стати суддею.\nПерша версія – це коли суддя має бізнес на підставних осіб і завдяки своєму суддівському статусу цей бізнес має надійний «дах» від будь-якого перешкоджання.\nМи знайшли чотири досі діючі фірми в яких засновником або вигодонабувачем є Вадим Торчинюк, його дружина або батько\nДруга можлива версія – ще більш фінансово перспективна для судді господарського суду.\nЗв`язок з чотирма волинськими бізнесменами-мультимільйонерами, які перебували, а двоє і досі перебувають в статусі народних депутатів. Окрім Ігоря Палиці з групи «Приват» і колишнього шефа та партнера – Сергія Мартиняка є ще товариші Мартиняка, які разом з ним, під час правління президента Януковича, входили у провладну групу мажоритарників – нардепи-бізнесмени Степан Івахів та Ігор Єремеєв з групи компаній «Континіум». За нової влади ця група, на чолі з керівником «Континіуму» Єремеєвим, отримала назву «Воля народу».\nМи знайшли 16 судових рішень, вигідних компаніям «Континіуму», які зареєстровані на Рівненщині. Зверніть увагу на загальну суму позовних вимог кредиторів – понад 3 мільярди 300 мільйонів гривень. Ці кошти, завдяки судовим рішенням, фактично залишилися у кишені «Континіуму».\nРішення виносилися різними суддями, але в той період коли суддею, а через два роки і головою господарського суду став Вадим Торчинюк.\nЗа законом судді незалежні і впливати на прийняття ними рішень не може ні голова суду, ні тим паче колега. На жаль, наші знайомі судді, працівники суду і адвокати про інші реалії судової системи на камеру не говорять.\n– Я впевнений, що стара система, як ви називаєте, можливо дійсно були якісь впливи на суддів, не то що можливо, практика показувала, що дійсно вони були. Але я думаю що вони настільки поодинокі, можливо вони кричущі але вони в тій масі …можливо вони є, але це не означає, що вся система прогнила чи вона погана, – каже Вадим Торчинюк.\nСхема, за якою отримують вигоду компанії з групи «Континіум» – набрати мільйонні або мільярдні борги і їх не повернути. Експерт у питаннях банкрутства розповів про деталі подібних схем і їхніх учасників.\n– Суть схеми зводиться до того, що недобросовісні так би мовити позичальники або боржники, які беруть кредити в банках, або в яких є якісь зобов’язання перед іншими компаніями використовують схеми з банкрутством підприємств для того щоб, так би мовити анулювати ці зобов’язання, – розповідає київський юрист Олександр Ткачук.\nЮрист Олександр Ткачук\nЮрист пояснює: для того, щоб кредитори не встигли стягнути борги, приміром у поручителів, необхідно, щоб ліквідація пройшла швидко. Для цього суддя має призначити потрібного арбітражного керуючого, а той вже – діяти якомога швидше та вправніше. Отож окрім недобросовісних бізнесменів у схемі діють як арбітражники так і судді. А постраждати можуть звичайні громадяни.\n– Якщо, вибачте, десять підприємств взяло кредит там у двадцяти банках на мільярди гривень, потім їх не повернуло, занесло вибачте хабаря до суду, ліквідувало ці підприємства, руки відмило і сказало ми нічого не знаємо це все результати фінансово-господарської діяльності, – каже юрист. – А якщо, так би мовити банкрутують банки, то страждають від цього звичайні вкладники банків. Тому прямого зв’язку звісно немає між ними, але якщо прослідкувати цей ланцюг, то можна дійти висновку, що від таких дій можуть постраждати звичайні люди.\nГолова суду погоджується, що є різні схеми, якими користуються бізнесмени. Бачив він такі схеми, як з точки зору бізнесмена, так і зі сторони суддівського крісла.\n– Я не кажу, що це якісь нелегальні схеми, але є певні схеми. Хтось ухиляється від податків, хтось тікає від кредиторів, хтось набирає кредитів, не повертає борги, ідуть ці всі маніпуляції з нерухомістю… Так. Це все правда, дійсно. І юристи тому і йдуть і навчаються й придумують нові схеми і ці всі схеми проходять перевірку в суді. Відверто, будучи в бізнесі, було досить цікаво на це все дивитися як воно з іншої сторони, – каже голова господарського суду.\nАле, звісно ж, суддя запевняє, що не має стосунку до сприяння таким схемам. І відхрещується від зв’язку із власниками «Континіуму».\n– Жодним чином не впливав, не маю відношення, не співпрацював і до мене так само ніяких контактів ніхто не наводив, – переконує суддя.\nМи не встигли взяти коментар у нардепа Ігоря Єремеєва – він смертельно травмувався. А нардепи Сергій Мартиняк та Спетан Івахів через своїх помічників відмовилися спілкуватися на цю тему, підкресливши, що вони зайняті ділові люди і їм ніколи.\n– Ми не будемо коментувати і не будемо давати інтерв’ю [...] Він бізнесмен – в ці справи не лізе, та й все, – каже помічник Сергія Мартиняка Олександр Пиза.\n– Виривати з робочого графіка якийсь час, щоб дати якийсь коментар, можливе тільки в тому випадку, коли він може відповісти на питання і воно стосується його компетенції [...] Жодним чином народний депутат не впливає на суддів, не впливає на вирішення цих справ і не втручається в них, – відповідає за Степана Івахіва його прес-секретар Денис П`ятигорець.\nТим часом у Господарському суді Рівненської області Фонд гарантування вкладів фізичних осіб хоче стягнути борги збанкрутілого банку «Форум» з фірм «Континіуму». Щоб повернути гроші громадянам – потрібно забрати їх у фірм-боржників. Якщо рішення будуть аналогічні попереднім – вкладники банку не доотримають майже мільярд гривень.\nНад матеріалом працювали журналісти Юрій Горбач, Дмитро Бондар, Володимир Торбіч\nАдвокат по криміналу розповів про підноготну українського «туземного» правосуддя\nСкільки заробляють волинські судді-«господарники»: інфографіка декларацій


Життя в Америці: враження від перших двох місяців проживання в США\nвід 5 АМ SYSTEMЛис 6, 2021Подорожі6 коментарі\nНа початку осені 2021 року я разом зі своєю сім’єю приїхав жити на східне узбережжя Сполучених Штатів Америки – місто Арлінгтон, штат Вірджинія. Не назавжди, але, скоріш за все, на досить тривалий час.\nМої друзі та близькі дуже часто питають: “Ну як там?”, “Як життя в Америці?”.\nУ цьому пості хочу розказати про найбільш цікаві, на мій погляд, речі про життя в Америці, те, що суттєво відрізняється в життєвому укладі США та України.\nПерше, що одразу кидається, як тільки прилітаєш в Америку – це привітність та відкритість американців. Кожен раз коли зустрічаєш американця, він не тільки привітається, а й обов’язково спитає як твої справи (how are you?), скоріш за все з посмішкою на обличчі.\nВ один із днів я відправився разом зі своєю маленькою донечкою (1 рік і 5 місяців) пройтися ввечері по центральній вулиці Вашингтона – M Street NW.\nМоя мала сидіти в колясці не захотіла, вимагала ходити сама.\nНапевно, ти помічав як смішно ходить малеча. Так ось, майже кожен другий перехожий махав донечці рукою, милувався її походкою та казав “Яка чарівна мала!”.\nУкраїнці в цьому плані вочевидь більш стримані.\nНапевно за такою відкритістю у повсякденному житті пов’язана й відсутність будь-яких огорож навколо будинків. Більше того окремі будинки мають скляні вхідні двері, що будь-який перехожий з легкістю може побачити, що відбувається всередині.\nДілюсь досвідом та думками про практику раннього підйому, продуктивності, усвідомленості, корисних звичках, внутрішньої трансформації та виховання в собі особистості\nЧасто кажуть, що Америка – це країна мігрантів. Потрапляючи сюди, зустрічаєшся з різноманіттям культур, які паралельно між собою співіснують: білі, африканці, представники Центральної, Латинської Америки, арабського світу, європейці, представники азійських країн.\nЦікаво, що в Америці не має державної мови (багато хто вважає, що такою є англійська).\nІспанська мова фактично є другою мовою і досить широко вживана в США. Будь-який матеріал в банку, навчальному закладі чи ще де-небудь можна отримати як на англійській так і на іспанській мові.\nПоряд з іспанською на вулицях можна почути десятки самих різних мов.\nПроживши декілька місяців в США, помічаєш наскільки тут великий прошарок, так званого, середнього класу.\nЯкість життя основної маси людей практично не відрізняється один від іншого. Для більшості доступні усі продукти харчування, є можливість придбати автомобіль, оплатити оренду житла.В продуктових магазинах фактично відсутній преміум сегмент. Коли приходиш в магазин, то бачиш, що майже всі обирають товари які їм подобаються, сильно не звертаючи уваги на їх ціну.\nДля того, щоб краще розуміти що до чого, наведу деякі цифри. Середня зарплата в в Вашингтоні становить близько $6000 на місяць. При тому що самий останній iPhone коштує близько $1000, а відносно непогане авто $15-25 тисяч.\nОплата некваліфікованої праці (наприклад, бариста в кафе Starbucks) дорівнює $15/годину. Тобто за 22 робочих дні можна отримати $2640, що із розрахунку на одну людину більш-менш достатньо для достойного проживання.\nДоречі, у своєму Telegram-каналі 5 AM SYSTEM я регулярно знімаю невеликі відео та залишаю замітки, що стосуються цікавих особливостей проживання в Америці (#Америка).\nНапевно, даний пункт прямо витікає з попереднього. Потрапляючи в Америку, відразу відчувається культ споживання.\nКоли приходиш в супермаркет, то просто взяти одну пляшку води чи півбуханки хліба, у тебе не вийде.\nЗ магазинів люди вивозять паками туалетний папір, воду, пиво, печиво, снеки, чіпси і т.і.\nДосить популярним є магазин Costco, який все продає в оптовому форматі.\nАбо ти бігаєш або 120+\nВ Америці є дві крайнощі.\nПерша. Дуже багато тучних людей.\nВ цілому в суспільстві це сприймається як норма. Напевно, коли в тебе холодильнику відеречко морозива, на кухні велика пачка печива та чіпсів, та пак “Коли”, то перебувати в хорошій формі і не так-то й просто.\nАле з іншого боку дуже багато бігаючих людей. Коли я перший раз вийшов на ранкову пробіжку по Вашингтону, я був просто здивований кількості людей, які вранці бігають. Таке враження що біжить весь Вашингтон.\nМашина не розкіш, а засіб пересування\nАмерика розкинулася на сотні тисяч кілометрів. І принаймні, де зараз я живу, високих будівель зовсім мало.\nЗазвичай, більшість людей живе в двоповерхових таунхаусах, що зумовлює розтягнутість усієї забудови.\nВ результаті цього, куди б ти не хотів потрапити, всюди необхідно долати великі дистанції. Такого поняття як “сходити в магазин” в Америці просто не існує. Хочеш щось купити – треба їхати.\nНавіть сприйняття відстані тут абсолютно інші. 400-500 км – це вважається відносно близько.\nСистема громадського транспорту, безумовно працює. Але в порівнянні з вартістю бензину, нею користуватися виходить відносно дорого (вартість поїздки на одному виді транспорту близько $3, в той час як вартість літру бензину менше $1). До того ж транспорт ходить значно рідше ніж в Україні.\nНайцікавіше при цьому всьому, що в Вашингтоні та Арлінгтоні практично повністю відсутні затори. В 9 ранку на дорозі менше машин ніж в Києві о 22 вечора в неділю.\nМожливо це пов’язано із відсутністю сконцентрованої висотної забудови.\nЖиття в Америці в багатьох сферах життєдіяльності достатньо бюрократичне та підпорядковане цілому комплексу процедур (починаючи від відкриття рахунку в банку і закінчуючи купівлею авто, орендою житла тощо).\nПри цьому, якщо певний порядок десь прописаний, він буде безумовно дотримуватися без спроб його обійти чи ухилитись.\nОдного разу на моєму місці парковки біля будинку, де я орендую житло, мені необхідно було поставити інше авто замість мого власного. Я так цього зробити і не зміг, оскільки в правилах користування паркомісцем було написано, що зміна автівки можлива виключно при наданні документів про його продаж або про те, що авто було знищено внаслідок ДТП.\nПро такі опції, що сьогодні є в Україні, наприклад в Монобанк, коли за 2 хвилини не приходячи до відділення ти відкриваєш рахунок, тут навіть ніхто і не чув.\nЄдиними плюсом в цьому всьому є те, що за допомогою електронної пошти можна вирішувати дуже багато своїх проблем. Через пошту ведеться основна частина спілкування, підписуються договори, пересилаються необхідні документи. Звичайний майл або електронний документ з підписом зробленим мишкою на комп’ютері, в разі необхідності, буде достатнім доказом в суді.\nАле в будь якому разі кожен раз ти вимушений заповнювати до десятка різних підтверджуючих форм, бланків, скидати копії підтверджуючих документів, чекати різних погоджень.\nУ мене, наприклад, для укладення угоди оренди житла було витрачено близько одного тижня.\nДля відкриття банківського рахунку я спочатку більше години сидів з банківським працівником, а потім ще декілька разів мав прийти, щоб донести додаткові документи.\nПерейду до одного з найбільш цікавих пунктів життя в Америці. Куди б ми не подорожували, кулінарна складова завжди привертає неабиякий інтерес.\nСпочатку про магазини.\nВ магазинах Арлінгтону та Вашингтону дуже багато так званої трави: салати, шпинат, рукола, петрушка. Продаються вони зазвичай великих паках, яких на сім’ю може вистачати на декілька тижнів. Але незважаючи на це, кінзи базиліку та кропу я в магазинах знайти не зміг.\nОвочі та фрукти майже такі самі як і в українських супермаркетах. Купити борщовий набір та зварити борщик тут не проблема. Але ось знайти саме домашніх помідорчиків чи огірків, як на українському ринку, у бабусі з з грядочки, майже неможливо.\nВ магазинах дуже багато різних напівфабрикатів. Деякі з них абсолютно незрозуміло, що собою являють і як їх їсти.\nХліб дуже схожий на наш тостовий хліб. Іноді можна знайти багет, чи щось схоже на наш батон. Чорного хліба не має апріорі.\nНа полицях магазинів дуже багато різного м’яса та виробів з них – бекон, шинка, прошуто, сосиски, хамон. Але сала немає взагалі. Цікаво, куди воно в них дівається?\nНе їдять американці сметану, кефір, ряжанку. На полицях майже немає каш, за виключенням рису. Вдалося знайти хіба що кускус та кіноа. Про гречку ячневу кашу чи пшено тут ніхто навіть і не чув.\nЩо стосується американської кухні то її в чистому вигляді і нема. Досить популярними є піци, капкейки, різного роду бургери та м’ясо на грилі.\nНайцікавим для мене було те, що навіть в школах дітям на ланч можуть давати наггетси, піцу чи хот-дог.\nПриїхавши в іншу країну звичайно постає питання оренди житла.\nПитання придбання житла просто не стоїть. Бо якійсь середнього розміру будиночок, в 20 кілометрах від Вашингтону може коштувати понад мільйон доларів.\nПри здачі квартир рахуються не всі кімнати, а кількість спалень. При цьому, за замовчуванням у кожній квартирі є є зал разом з кухнею-студіо. Тобто якщо ти будеш знімати квартиру 2-bedrooms, то буде фактично по-нашому трикімнатна квартира.\nЩе одна цікава особливість. Американці люблять всюди класти ковролін. Особливо в квартири, що здаються. Їм набагато дешевше кожні декілька років знімати та оновлювати його ніж дбати за ламінатом чи паркетом.\nВсі квартири здаються повністю пустими за виключенням вбудованої кухні. Тому в перший день після в’їзду спати тобі доведеться в прямому сенсі на полу.\nПерші декілька місяців ти починаєш купувати або стягувати звідусюди різні меблі. Але коли прийде час виїжджати, квартири має бути повністю пуста.\nСаме тому досить часто на мусорці можна знайти дуже хороші речі: дивани, столики, крісла. Це є абсолютно нормальным їх забрати для використання.\nЯкщо порівняти Київ та Вашингтон, то в середньому життя в Америці в 2-3 рази дорожче, ніж в українській столиці.\nПроте слід зауважити, що співвідношення цін в Штатах не є таким самим як в Україні. Наприклад, товари вироблені в Китаї, закрома різного роду одяг чи взуття, коштує так само як і в Україні. Але ось в сфері послуг, часом, ціни досить високі.\nПіти постригтися, наприклад, буде коштувати близько $30-35.\nЩе одна цікава річ – ціни всюди вказані без урахування податку, який в середньому коливається від п’яти до десяти відсотків в залежності від виду товару чи послуги. Тому завжди до ціни, що вказана в ціннику, тобі донарахують “бонусну” суму .\nДавай пройдемося по окремих категоріям витрат.\nОренда житла. Ціна непоганої one bedroom квартири (але нагадаю повністю пустої), 10 км від центру Вашингтону, коштуватиме близько 2000 доларів на місяць.\nАвтомобілі. Нові автомобілі коштують відсотків на 15-20 дешевше ніж в Україні. Але ось цінова політика вживаних авто десь така сама. Я, наприклад, майже яке авто продав в Україні, таке саме по класу за ці кошти купив в Штатах.\nАле окремо слід звернути увагу на витрати на обслуговування автомобіля. Практично всі здійснюють обслуговування у “офіціалів”. Таких як в нас, облаштованих в гаражах невеликих ремонтних фірм майже немає. Ціни в рази більше ніж в Україні. Декілька тисяч доларів в рік на обслуговування автомобіля якому 5-7 років – абсолютно нормальна цифра.\nСтраховка на автомобіль коштує близько півтори тисячі доларів на рік. Крім того, скоріш за все, доведеться сплачувати щомісячний платіж за паркування авто – теж близько $50-100 на місяць.\nОдяг. Що в Штатах приємно, так це ходити на шопінг. $100-120 можуть коштувати класні фірмові кросівки або туфлі, а за 200 можна взяти спортивний костюмчик.\nЇжа та напої. Випити кави в Starbucks буде коштувати $3-5. Бігмак в МакДональдз коштує $6. Зайти з’їздити гамбургер, з картоплею фрі та якимось напоєм в кафешці коштуватиме близько $15 доларів. Обід у ресторані в районі $50-70 на двох.\nЗв’язок. Безлімітний пакет на дзвінки та інтернет коштує $50 на місяць. Стаціонарний інтернет від $30 на місяць.\nЯкі твої враження від прочитаного, що думаєш з цього? Що тебе найбільше здивувало в моїй розповіді про життя в Америці? Може я про щось забув написати, а ти хотів би це спитати. Залишай свій коментар.\nЦю статтю прочитали (раз): 334\nОльга 10 Листопада, 2021 о 12:30 pm\n5 АМ SYSTEM 10 Листопада, 2021 о 2:42 pm\nРад, что понравился. В Телеграм-канале буду обязательно делиться ещё.\nВіолетта 11 Листопада, 2021 о 10:49 am\nДякую, цікаво було прочитати! Чекатиму наступних дописів з перших уст))\nПоділіться ще, будь ласка, про малечу (школа, садок, розваги). Також цікаво про спілкування і дружні стосунки? Спілкуєтеся більше з вихідцями з України чи американцями?\n5 АМ SYSTEM 11 Листопада, 2021 о 11:27 am\nВіотлетта, обов’язково буду ділитися найбільш цікавими моментами з життя в США.\nЯкщо дуже коротко, то старша дитина одразу пішла в американську школу. Їй дуже подообається. Вимушена опановувати англійську мову. Хоча в США це досить типова ситуація, що в класі хтось не знає мову.\nКоло спілкування на перших порах мої колеги-українці. Але поступово починаю встановлювати контакти з американцями. Дуже цікавий досвід спілкування з ними.\nСергій 11 Листопада, 2021 о 12:51 pm\nМожна робити бізнес – для земляків пекти ржаний хліб)\n5 АМ SYSTEM 23 Листопада, 2021 о 11:14 am\nВже сам скучив за гарбушечкою чорного хліба.


Дві українки перемогли у серії World Athletics Indoor Tour | Міністерство молоді та спорту України\nопубліковано 20 лютого 2020 року о 08:07\nПроте імена переможців і переможниць туру у деяких дисциплінах відомі вже сьогодні.\nПереможниця зі стрибків у висоту серед жінок визначилася 15 лютого у Глазго. Нею стала українка Ярослава Магучіх. Вона не брала участі в етапі у Бостоні, проте перемогла у Карлсруе (2,02 м) і Глазго (1,93 м), чим і забезпечила собі перше місце у загальному заліку.\nМарина Бех-Романчук стала переможницею туру зі стрибків у довжину. Українка виграла всі змагання, у яких взяла участь, - у Карлсруе (6,92 м), Торуні (6,96 м), Глазго (6,90 м) і Льєвані (6,90 м).


Історія, якої не знаємо чи не хочемо знати\nКость Бондаренко, "Дзеркало Тижня", № 12(387), 2002 р.\n02.07.2013 - 14:53\nІсторія з Івано-Франківською міськрадою, яка урівняла в правах ветеранів так званої Великої Вітчизняної війни й ветеранів дивізії СС «Галичина» — показова. У державі, в якій не досягнуто згоди щодо громадянського миру та злагоди, такі локальні резонансні рішення з'являтимуться навіть після того, як серед живих не залишиться жодного ветерана Другої світової. Тоді точитиметься війна навколо могил і пам'ятників, як точилася протягом останніх років у Львові навколо поховань жертв українсько-польської війни 1918—1919 рр. Річ у тому, що в нашому суспільстві домінує кричуща історична неграмотність.\nФото з сайту Всеукраїнської незалежної суспільно-громадської газети "Козацький край". У гаслах, ідеях та структурі ОУН вже в 1929 році відчувався вплив спадщини Холодноярської республіки\nПри цьому ніхто не поспішає поповнювати або виправляти прогалини в історичних знаннях. Ті стають під прапори «єдино правильної» радянської історіографії, що визнавала правоту лише Червоної Армії та Комуністичної партії, тож усіх, хто був з другого боку барикад, досі вважають зрадниками, ворогами, злочинцями. А ті вивчають історію виключно за підручниками, написаними в діаспорі, де все, пов'язане з СРСР, подається зі знаком «мінус», а все опозиційне комуністичному режимові — лише в позитивних тонах. Тверезі та зважені спроби оцінки новітньої історії, зроблені, наприклад, доктором Ярославом Грицаком, помітили тільки в колах інтелектуалів — більшість населення, включно з нашими політиками, полюбляє простіше чтиво.\nЗвідси й каша в головах наших співвітчизників щодо порівняно недавньої історії їхньої ж держави. Для середньостатистичного громадянина України поняття «Організація українських націоналістів», «Дивізія СС «Галичина», «Українська повстанська армія», «Нахтигаль» і «Роланд» — майже ідентичні. Звідси й профанські спроби наших депутатів «реабілітувати ОУН-УПА». Їм і на думку не спадає, що ОУН й УПА — різні по суті структури й потребують вони різного підходу: УПА — визнання на державному рівні воюючою стороною під час Другої світової війни, ОУН — історичної реабілітації та визнання заслуг у справі боротьби за незалежність. А члени ОУН і УПА заслуговують лише на одне — на ветеранську пенсію в незалежній Україні, що вимагає певної корекції відповідної бюджетної статті. Більше того — зацикленість на ОУН, УПА й дивізії СС призводить до того, що ми, фактично, відкидаємо величезну кількість інших форм діяльності українського руху Опору, члени якого боролися не тільки з нацизмом (як в інших країнах Європи), а й передусім із наступом Радянської Армії.\nОзнайомлення з історією українського національно-визвольного руху 20—50-х років свого часу відкривало переді мною нові й нові захоплюючі сторінки. Я торкнувся архівів, працював над дисертацією про націоналістичний рух. Я зрозумів, наскільки табуйовано правду й міфологізовано концепцію, поширену серед основної частини населення. Аналогічне потрясіння пережив і тоді, коли в ранній юності дізнався, що подвиги під час Другої світової вершили не лише радянські бійці, а й німецькі. І що німецькі покришкіни збивали втричі більше літаків, ніж наші хвалені аси. І що з німецького боку були свої матросови. І що радянські війська на території Німеччини проводили каральні акції, перед якими блякне горе Хатині. Мабуть, лише тоді, коли ми навчимося бачити історію не в двовимірній чорно-білій гамі, а в тривимірній кольоровій, ми станемо лояльнішими до минулого й оцінюватимемо ветеранів не за прапори, під якими вони воювали, а за те, що вони просто — воювали. Заради ідеї. Заради життя. Заради світлого майбутнього. І що з того, що в них було різне бачення цього світлого майбутнього? Одні пов'язували його зі сталінським «союзом нерушимим». Інші — з гітлерівською «Новою Європою». А треті вірили, що два титани, ув'язавшись у боротьбу між собою, настільки ослабнуть, що майже недосяжна ідея єдиної соборної самостійної України стане реальністю...\nТа давайте про все по черзі. Давайте розберемося з тим, хто був ким у нашій історії.\nПісля Першої світової війни в Європі почали поширюватися реваншистські настрої, викликані несправедливістю Версальсько—Вашингтонської системи. Особливо гостро відчували цю несправедливість народи, які так і не змогли відстояти свою незалежність. Українці, переживши революцію та жорстоку боротьбу проти цілої низки агресорів, втратили всі революційні завоювання, зокрема й декларацію про об'єднання Української Народної Республіки і Західно-Української Народної Республіки — Акт Соборності.\nБільша частина України відійшла до Української Соціалістичної Радянської Республіки. Рішенням Ради послів у березні 1923 року Західна Україна відійшла до Польщі. Закарпаття опинилося під владою Чехословаччини. Буковину окупувала Румунія. Природно, що українські патріоти — особливо молодше покоління — не могли змиритися з таким станом справ. Починаються дискусії щодо причин поразки. Не без впливу популярного тоді публіциста й філософа Дмитра Донцова, в середовищі ветеранів (особливо ветеранів Української галицької армії та Корпусу Січових Стрільців) і студентства поширюється думка, що в усьому винні соціалістичні ідеї та демократичний стиль керівництва лідерів УНР. Тож усю подальшу роботу слід побудувати на антитезі до демократії. Крім того, в умовах конспірації напіввійськовий стиль керівництва був просто необхідний для функціонування організації.\n1921-го виникає Українська військова організація (УВО), яка до 1925 року перейшла на позиції ідеологічного усвідомлення націоналізму, а 1927 року разом з іншими організаціями (Легією українських націоналістів, Групою української націоналістичної молоді, Спілкою української національної молоді) створює єдиний координуючий орган — Провід українських націоналістів, на чолі якого став лідер УВО Євген Коновалець. У січні 1929 року у Відні пройшов установчий конгрес Організації українських націоналістів, у який влилися всі вище зазначені організації.\nОУН стала класичною праворадикальною, терористичною організацією, що ідеологічно орієнтувалася на італійську модель фашизму — на той час найпередовішу європейську ідеологію. Наголосимо: фашистську модель, але не нацистську! ОУН були чужі расові принципи, для ОУН не був визначальним чинник антисемітизму. Лідери ОУН Ріко Ярий, генерал Микола Капустянський, Микола Сциборський мали дружин єврейок. Але в радянські часи настирливо мусувалася теза, буцімто ОУН перебувала на повному утриманні Німеччини. Слід зазначити, що протягом 20-х років Євген Коновалець справді користувався коштами зі спеціального німецького фонду, створеного для підтримки недержавних народів Європи урядом Веймарської республіки. Але до кінця 20-х німці чомусь вирішили, що їм вигідніше фінансувати екзильного гетьмана Павла Скоропадського і зменшили фінансування ОУН. А Гітлер, прийшовши до влади, взагалі припинив фінансування, що чітко простежується за документами.\nКоновалець намагався налагодити зв'язки з різними державами, прагнучи знайти фінанси. Найбільшу допомогу ОУН надавали Литва (громадянином якої був Коновалець до кінця життя), Італія, Японія, а також українські емігранти зі США й Канади. Були спроби налагодити зв'язки навіть із СРСР — Кремль був зацікавлений у дестабілізації становища на території Польщі. Проте ці контакти не вийшли за межі епізодичних.\n1934 року бойовики ОУН скоїли найгучніший терористичний акт — убивство міністра внутрішніх справ Польщі генерала Броніслава Перацького. Терорист Григорій Мацейко, який безпосередньо виконав вирок, зміг емігрувати в Латинську Америку. Частина організаторів акту намагалася сховатися на території Німеччини. А Німеччина на той час мала з Польщею договір про мир і добросусідські відносини від того ж таки 1934 року. Тож німецька влада заарештувала резидента ОУН у Берліні Ріко Ярого, помістивши його на певний час у в'язницю, а бойовика Миколу Лебедя видали польській владі. Тоді ж у в'язницю, а згодом до концтабору потрапили інші діячі націоналістичного підпілля — Дарія Гнатківська (майбутня дружина Лебедя), Степан Бандера, Роман Шухевич та інші.\nВаршавський і Львівський процеси над бойовиками ОУН, сама поведінка бойовиків на процесі створили неймовірну рекламу організації, що нараховувала реально трохи більше тисячі чоловік. У містах і селах Галичини починається справжній ОУНівський бум. ОУН перетворюється на найавторитетнішу політичну силу серед українського населення. Навіть помірковані ліберали з УНДО визнають необхідність співпраці з націоналістами, а в тюрмах націоналісти й комуністи влаштовують спільні акції, спрямовані проти Польщі.\nНапередодні Другої світової війни в Німеччині знову згадали про існування ОУН. На той час в організації сталася низка істотних змін. У травні 1938 року від рук радянського агента в Роттердамі гине Євген Коновалець. Тривалі суперечки про наступника між трьома найближчими соратниками Коновальця — Ріко Ярим, Ярославом Барановським та Омеляном Сеником — завершилися компромісним рішенням: лідером ОУН і главою Проводу українських націоналістів обрано бойового соратника (за революційними подіями й за підпіллям УВО), а також родича Коновальця Андрія Мельника, який на той час відійшов від політики і керував величезним господарством Галицької митрополії Української греко-католицької церкви. Митрополит Андрій Шептицький, який перебував у перманентному конфлікті з ОУН і з Коновальцем, схвалив цей вибір — відтоді пішло тісне співробітництво ОУН та УГКЦ. Мельник налагодив тісні зв'язки з Німеччиною, при цьому він намагався діяти без посередників типу Ріко Ярого, якого усунули від активної діяльності.\nНімеччина починає активно загравати з ОУН, обіцяючи їй у разі переможного завершення Другої світової війни створити незалежну Українську державу. Лідери ОУН намагалися не помічати деяких суперечностей між словами та дійсністю. Наприклад, Німеччина після розвалу Чехословаччини визнала Закарпаття (Карпатську Україну) зоною впливу Угорщини, хоча на цій території вже починалося активне самостійне політичне життя й навіть було проголошено державність. У серпні 1939 року шеф абверу адмірал Вільгельм Канаріс і його помічник Ервін фон Лагузен зустрілись у Відні з А.Мельником. Канаріс привітав Мельника з «рішенням фюрера створити Західно-Українську державу» і попросив надати проект Конституції та склад майбутнього уряду. Мельник погодився.\nУряд мав очолити Омелян Сеник. Сам Мельник, за задумом ОУН, мав обійняти диктаторську посаду вождя нації. Конституція, складена Миколою Сциборським, першою ж статтею затверджувала в Україні «авторитарний, тоталітарний, професійно-становий» режим. Вождь нації, за Конституцією, мав право скликати й розпускати парламент і уряд, обирався довічно й був відповідальним перед Богом, історією та власною совістю. Німці ставили тільки одну умову — Мельник мав проголосити повстання ОУН проти польської влади в той момент, коли німецькі війська ввійдуть у Польщу. Це було потрібно не так німцям, як СРСР — щоб аргументувати своє вторгнення в Польщу необхідністю допомоги повсталому українському народові. До честі Мельника, ОУН дипломатично відмовилася від повстання, хоча це питання серед націоналістів активно дискутувалося, а в окремих місцевостях пройшли локальні антипольські виступи, ініційовані ОУН.\nЗ розвалом Польщі й початком Другої світової війни перед ОУН постали складні випробування. Радянський тоталітаризм був жорстокішим і нещаднішим, ніж польський. Якщо поляки за причетність до ОУН садили у в'язницю, то представники радянської влади репресували цілі сім'ї націоналістів або запідозрених у симпатіях до націоналістів. Відповідно, якщо раніше в очах українця з Галичини було два вороги — Польща й Радянський Союз, то тепер залишився один — СРСР. І боротися з ним можна було тільки одним шляхом — заручившись підтримкою Німеччини.\nСитуація в ОУН ускладнювалася конфліктом поколінь та доктрин. Після поділу Польщі чимало націоналістичних діячів із середовища так званих «крайовиків» вийшли з в'язниць і таборів. Вони були овіяні ореолом слави. Про Бандеру, Шухевича, Лебедя в галицьких селах складалися пісні й легенди. Проте в ситуації, що склалася, вони виявилися осторонь справ. Еміграційний Провід часто ігнорував думки Крайового проводу та молодих бойовиків. Лідери ОУН виявилися відірваними від реалій політичного життя безпосередньо в Україні, будуючи плани, які часто не відповідали духові часу. Серед крайовиків почав назрівати бунт, лідером якого став Степан Бандера.\nЗустріч Мельника і Бандери на самому початку 1940 року ні до чого не привела. 10 лютого 1940 року в окупованому німцями Кракові відбулося засідання націоналістичного активу, який проголосив створення Революційного Проводу ОУН на чолі зі Степаном Бандерою. Віддаючи належне Андрію Мельнику й не висуваючи проти нього ніяких звинувачень, прибічники Бандери (14 чоловік, зокрема двоє членів Проводу) звинуватили найближчих соратників вождя у співпраці з польською поліцією. Як результат — протистояння, яке завершилося розколом ОУН на два табори — мельниківців і бандерівців.\nОбидві фракції раніше єдиної ОУН однаковою мірою бажали перемоги німецької зброї. Але ставку в своїх планах вони зробили на різні структури всередині німецької урядової верхівки. Мельниківці більше контактували з вермахтом і частково з гестапо. Бандерівці перехопили зв'язки з абвером. Оскільки німецька державна машина не була чимось монолітним і злагодженим, цілком допускалася така самодіяльність різних структур усередині рейху.\n1939 року один із найближчих соратників Мельника Роман Сушко створює першу українську бойову одиницю у складі вермахту — Bergsbauernhillfe. Формально це був допоміжний загін для того, щоб допомогти селянам у гірських районах зібрати осінній врожай. Такий собі німецький будбат. Але ця частина дійшла до міста Стрий і у вересні 1939 року мала підкоритися наказам згори й залишити завойовану територію.\n1941 року бандерівці створюють при німецьких військах два батальйони — «Нахтигаль» і «Роланд». 30 червня 1941 року ці батальйони першими увійшли до Львова. Згодом радянська й польська історіографії приписували бійцям із батальйонів низку злочинів — зокрема розстріл польських професорів (екс-прем'єр-міністра Бартеля Тадеуша Бой-Желенського й ін.) у липні 1941 року, репресії серед єврейського населення, проте жодне з обвинувачень не було документально підтверджене, а самі учасники, природно, відхрещуються від них. 1942 року батальйони було розформовано й кинуто в Білорусію, проте більшість бійців дорогою просто дезертирували й поповнили сформовану на той час Українську повстанську армію.\n30 червня 1941 року у Львові бандерівці на чолі з 29-річним Ярославом Стецьком проголосили незалежність України. У цьому теж полягала специфіка тактики мельниківців і бандерівців. Бандерівці вибрали тактику проголошення незалежності в першому великому місті України, аби далі, у міру просування німецьких військ, проголошувати незалежність в інших містах і селищах. Заради справедливості слід сказати, що останнє за часом проголошення незалежності відбулось у вересні 1941 року у Василькові під Києвом. Мельниківці вважали, що проголошення незалежності має відбутися в Києві. Німці відкрито заявляли націоналістам: «Можливо, ви вважаєте нас своїми союзниками, але, за військовою термінологією, ми — загарбники колишніх радянських територій, і ніяких українських союзників не потребуємо». Ці слова не витвережували.\nНа самому початку липня німецьке командування заарештувало Я.Стецька й кількох міністрів його уряду, а сам уряд оголосили розпущеним. Німецька пропаганда ретельно приховувала сам факт проголошення України, хоча в третьому пункті Акта про проголошення відкритим текстом заявлялося: «Новопостаюча Українська держава буде тісно співдіяти з націонал-соціялістичною Великонімеччиною, яка під проводом свого фірера Адолфа Гітлера творить новий лад в Европі і допомагає Україні». Дехто з оточення Гітлера (приміром Альфред Розенберг) виношували плани створення Великої України (куди входили б Кубань і навіть Тамбов). Українці, за підрахунками Розенберга, могли б дати німецькій армії близько 4 мільйонів багнетів. Проте в цьому випадку для Гітлера на перший план вийшло поняття чистоти раси — «унтерменшен», до яких він зараховував усіх без винятку слов'ян, зокрема й українців, які не мали права носити зброю.\nДалі був план «Ост», створення рейхскомісаріату «Україна» на чолі з Еріхом Кохом, справді деспотичний окупаційний режим в Україні, який посилився після просування регулярних частин і заміни військової адміністрації цивільною. До речі, ситуація в сусідній Білорусії, що відійшла до рейхскомісаріату «Остланд», була незрівнянно м'якшою і толерантнішою до місцевого населення. Рейхскомісар Вільгельм Кубе забезпечив білорусам національну мову, розвиток культури, школи, національну атрибутику. Це привело до того, що народ не дуже охоче рушав на «священну війну». Тож 1943 року радянські підпільники спровокували каральні акції німців у Білорусії, убивши Кубе. За це німці знищили частину мирного населення, після чого Білорусія стала прославленим партизанським краєм.\nМельниківці в Києві намагалися створити місцеву українську адміністрацію. Було відновлено роботу навчальних закладів, в Україні почали відкриватися університети — зокрема були спроби відкрити університети у Вінниці й Умані. Почала виходити газета «Українське слово». У Києві навіть відкрили Спілку письменників. Була спроба навіть зібрати своєрідний передпарламент України — Українську Національну Раду, яку очолив професор Київської політехніки Микола Величковський.\nНімці розправилися з більш лояльними мельниківцями більш жорстоко — кількох діячів мельниківської ОУН (О.Теліга, М.Теліга, І.Ірлявський, М.Чемеринський та інші) у лютому 1942 року було страчено в Бабиному Яру в Києві. І бандерівці, і мельниківці перейшли в підпілля, воюючи проти німців. Степан Бандера та Ярослав Стецько потрапили в концтабір. Андрій Мельник певний час перебував під домашнім арештом, а потім його також перевели в концтабір Заксенгаузен.\nУ вересні 1941 року конфренція бандерівської ОУН приймає рішення про перехід до опору німецьким окупаційним військам. У травні 1942 року аналогічне рішення приймає і мельниківська ОУН. Уже в червні-липні 1942 року загони мельниківців починають діяти в околицях Луцька, Почаєва, Кременця, Лановців. Свої дії вони координували з загонами «Поліської Січі» (згодом перейменованої в Українську повстанську армію) отамана Тараса Боровця-«Бульби», який діяв від імені й за дорученням еміграційного уряду Української Народної Республіки та президента Андрія Левицького. Представник мельниківців Олег Штуль (майбутній наступник А.Мельника на посаді лідера ОУН) перебував при штабі Боровця.\nВлітку 1942 року на Житомирщині й Рівненщині починає формуватися група під кодовою назвою «Озеро», яка до осені переросла в бойові відділи ОУН самостійників-державників (так іменували себе бандерівці). Біля джерел групи стояли Д.Клячківський і В.Стельмащук. Загальне керівництво ОУН (бандерівської) на той час здійснював Микола Лебедь. Офіційно датою створення бандерівських бойових підрозділів вважається 14 жовтня 1942 року — дата дуже умовна, оскільки прив'язана до конкретного свята — Покрови Пресвятої Богородиці, традиційної покровительки українського воїнства.\nПереговори між Боровцем і бандерівцями привели до певного компромісу, який через диктаторську логіку бандерівців було порушено: 7 липня 1943 року, як стверджує в мемуарах сам Боровець, бандерівці наказали роззброїти формування Боровця й мельниківців. При цьому частину польових командирів розстріляли. Сам Боровець утік у Варшаву, де його заарештували німці й кинули в концтабір. Відтоді бандерівці почали використовувати назву «Українська повстанська армія». Треба врахувати, що ОУН і УПА — це різні речі. УПА — військова організація, зі своїм статутом, зі своїми тактикою і стратегією, зі своїм командуванням. В УПА було чимало членів інших партій та організацій, а також безпартійних, тож вживання абревіатури ОУН-УПА як чогось монолітного, єдиного — неправомірне.\nОсновні дії УПА до середини 1944 року зосередилися на Волині й Поліссі. У Галичині — хоч як не дивно — УПА майже не діяла. Це має кілька пояснень. По-перше, нацистський режим у дистрикті «Галичина» був м'якшим, ніж у рейхскомісаріаті «Україна». По-друге, у Галичині діяла мережа української адміністрації (Український центральний комітет і «Українські допомогові комітети»), які не можна було підставляти під удар. По-третє, існувала серйозна конкуренція з Армією Крайовою, яка мала значно більшу підтримку з-за кордону і бої з якою могли знекровити УПА.\nУ Галичині в цей час німецькі війська оголосили набір до регулярної бойової одиниці — в дивізію СС «Галичина». Слід враховувати, що це була дивізія Ваффен-СС, яка призначалася не для каральних акцій, а лише для бойових дій. Набір у дивізію вівся по лінії УЦК. Бандерівська ОУН поставилася до факту створення дивізії вороже. А мельниківці вважали її серйозною школою для майбутньої армії. Вище керівництво дивізії було німецьким. Солдати носили німецьке обмундирування з синьо-жовтими знаками розрізнення й галицьким левом у петлицях. Присягали на вірність Україні, що згодом урятувало офіцерів і солдатів дивізії від покарання — по війні їх визнали невинними у скоєнні злочинів.\n1944 року дивізія була майже вщент розбита й перекинута спочатку на південь Польщі, далі — у Словаччину і Югославію, де в березні 1945 року вона об'єдналася з 34 батальйоном СД («Волинським легіоном») і через місяць здалася на милість переможцям — американцям і англійцям. Як колишні громадяни Польщі, дивізійники не підлягали репатріації в СРСР. Цікавий момент: коли німці давали добро на створення дивізії, у них був аргумент расового плану. Галичани й українці — дві різні нації. При цьому галичани — майже арійці. Ця легенда дозволила функціонувати дивізії.\nСлід також взяти до уваги, що спроби сформувати українські дивізії були і раніше, і пізніше. 1941 року німці завяили про намір створити дивізію СС «Суми» з полонених українських солдатів. 1944 року була спроба створення дивізії СС «Карпати» — знов-таки, невдала. 1945 року було створено Другу дивізію Української національної армії, проте вона так і не брала серйозної участі в бойових операціях. Згадаємо також підрозділи СС «Юнаки», куди записували дітей 14—17 років для обслуговування техніки тощо.\nЧастина розгромлених під Бродами дивізійників влилася в УПА. А в самій повстанській армії частина командування розглядала можливість переговорів із радянськими військами про нейтралітет. Раніше такі переговори вели з партизанським загоном С.Ковпака. Переговори обіцяли бути успішними, проте на початку 1944 року на Рівненщині повстанці обстріляли автомобіль, у якому їхав генерал армії Ватутін. Генерала смертельно поранили. Після цього починається операція з ліквідації «бандформувань», схожа на операції зачищення чеченських бойовиків російськими федеральними військами. Жорстокість породжувала жорстокість. У деяких місцях страждало мирне населення — причому як від НКВС, так і від рук УПА. Тих, хто давав повстанцям хліб і притулок, оголошували спільниками бандитів і разом із сім'ями відправляли в Сибір. Хто відмовлявся нагодувати й дати притулок повстанцям, міг стати жертвою бойовиків УПА.\nПісля війни польові командири з середовища УПА намагалися налагодити контакти з представниками радянської влади. Відомий лист одного з таких командирів на ім'я першого секретаря Львівського обкому партії І.Грушецького (згодом — голови Президії Верховної Ради УРСР). У листі, зокрема, йшлося про необхідність пошуку компромісу між УПА та радянською владою. Мовляв, незабаром почнеться третя світова війна, американці й англійці прийдуть в Україну як загарбники, а комуністи й націоналісти стануть союзниками. Чи не варто зараз налагоджувати зв'язки на випадок майбутньої війни?\nСлід вказати на той факт, що досвід ведення партизанських операцій УПА активно вивчався й вивчається за кордоном. У США досвід УПА вивчають курсанти військової академії. Ернесто Че Гевара в одному з інтерв'ю заявив, що навчався ведення партизанської війни на прикладі українських повстанців. В Україні цей досвід переважно ігнорується. Повстанців досі вважають бандитами — відповідно до офіційної термінології. А тим часом, яка армія може похвалитися тим, що протягом десяти років після закінчення Другої світової війни могла вести бойові дії без підтримки ззовні? Четники Михайловича в Югославії склали зброю через рік після приходу до влади Тіто. «Зелені брати» у Прибалтиці трималися два роки. АК й ВіН у Польщі — також два роки. УПА виявилася найстійкішою. І навіть загибель 5 березня 1950 року головнокомандувача УПА генерала Романа Шухевича не привела до повного знищення УПА — вона на той час уже діяла окремими групами. Останній бій УПА з органами радянської міліції зафіксовано 1961 року! За різними оцінками, чисельність бійців УПА становила від 30 до 100 тисяч чоловік. Більшість їх загинула в боях або стала жертвами сталінських репресій, одержавши від 15 до 25 років таборів.\nНа завершення відзначимо кілька важливих моментів, які слід врахувати при підході до вивчення складного періоду нашої історії — Другої світової війни.\nПо-перше, на нашу вітчизняну історію треба дивитися очима громадянина України, а не очима громадян Польщі, Росії, США чи будь-якої іншої країни. І давати оцінку тим чи іншим подіям слід виходячи з інтересів виключно України, її історії та її незалежності.\nПо-друге, історія повинна вивчатися в усій багатогранності, на основі архівів, а не тільки мемуарів і «Стислого курсу історії ВКП(б)».\nПо-третє, слід розрізняти колабораціонізм націй, які мають державність, і колабораціонізм націй, які її не мають. Українці не мали державності, і для них німецька окупація була так само огидною, як і радянська. У цьому випадку народ опинився між двома вогнями, вибираючи з двох зол менше.\nПо-четверте, взагалі час навчитися розрізняти дивізію СС «Галичина», Українську повстанську армію, Організацію українських націоналістів — щоб не припускатися помилок і ляпсусів. Більше того — розрізняти дивізії СС і дивізії Ваффен СС (щоб не уподібнитися народному депутату Андрію Деркачу, який продемонстрував у своєму листі на ім'я генерального прокурора України вражаючу історичну неграмотність).\nПо-п'яте, залишімо історію історикам, а політику політикам. Нехай старі люди одержать свої пенсії. Можливо, вони помилялися в молодості. Але вони хотіли незалежності для держави. Цієї держави, яка зараз намагається воювати з ними. Ідеологічно. Інформаційно — але воювати.\nКоли ж усе-таки прийде справжній громадянський мир у наше суспільство? Боюсь, вийде як у Йосипа Бродського: «Немец с русским лягут рядом. Например, под Сталинградом».\nАндрій Мельник - життя у боротьбі\n«Вождь Богом даний і правдивий». Євген Коновалець\nГравець: Олена Каганець\nХто автор малюнка?\nОпубліковано Жадан Чіткий 2 Липень, 2013 - 15:40\nПід малюнком помічено підпис:\nОпубліковано Арсен Дубовик 2 Липень, 2013 - 15:48\nПід малюнком помічено підпис: lom 26.08.07\nУ гаслах, ідеях та структурі\nОпубліковано Олена Каганець 2 Липень, 2013 - 16:39\nУ гаслах, ідеях та структурі ОУН вже в 1929 році відчувався вплив спадщини Холодноярської республіки.\nНа малюнку вказана дата 1929\nОпубліковано Жадан Чіткий 4 Липень, 2013 - 23:25\nНа малюнку вказана дата 1929-02-02 та ім'я Ярослава Стецька. Скільки років було тоді Стецькові?\nЦе малюнок бандерівської\nОпубліковано Миро Продум 5 Липень, 2013 - 06:34\nЦе малюнок бандерівської пропаганди. У лютому 1929 р. була заснована ОУН. До її заснування, окрім Коновальця, згадані на малюнку особи не мають прямого стосунку. Стецьку тоді було 17 років, а Бандері - 20.\nФактично, бандерівці паразитували (і паразитують) на заслугах ОУН, і цей малюнок є красномовним підтвердженням.\nВласне це і мав на увазі. У\nОпубліковано Жадан Чіткий 5 Липень, 2013 - 08:40\nВласне це і мав на увазі. У фільмі Ігоря Кобрина є світлина, на котрій зображені засновники ОУН в лютому 1929.\nПостійна адреса статті: https://www.ar25.org/node/22572


Батько з сином 40 років ховалися від війни у джунглях В'єтнаму\nГоловна > #Соціалка > Батько з сином 40 років ховалися від війни у джунглях В'єтнаму\n#Соціалка 09.07.2016 13:20\nПонад 40 років провели в лісах центральної в'єтнамської провінції Куангнгай батько з сином, які втекли від американських бомбардувань вглиб джунглів ще за часів В'єтнамської війни (1956-1975). Про це повідомив інформаційний портал "Зан єт", передає ТАСС.\nЗазначається, що тепер батько з сином проходять період адаптації до сучасного життя, від якої повністю відвикли в умовах дикої природи.\nНа слід утікачів першим вийшов їхній родич, який зміг відшукати їх в хащах і переконав повернутися до цивілізації. Довгий час втікачі навідріз відмовлялися спускатися на рівнину, проте незабаром старшому з них, якому вже перевалило за 80 років, було надано медичну допомогу. Після цього обидва погодилися оселитися в одному з прилеглих сіл.\nЗгодом історією батька і сина зацікавилися іноземні бізнесмени, що працюють у В'єтнамі. Серед них опинився Альваро Церезіт - директор гонконгської туристичної компанії Docastaway, яка спеціалізується на організації екзотичних поїздок в найбільш віддалені куточки нашої планети. Саме завдяки йому громадськість і дізналася про двох унікальних людей. Коли з "Тарзанами" встановили довірчий діалог, вони розповіли про себе і своє життя. Старший з них - Хо Ван Тхань - в період боротьби за незалежність країни від іноземної окупації воював на боці комуністів, проте в 1972 році, потрапивши під страшне бомбардування ВПС США, разом з малолітнім сином Хо Ван Лангом утік до лісу.\nСело їхнє було повністю знищене, майже всі рідні загинули, і батько з сином вирішили триматися подалі від населених пунктів, які періодично ставали мішенню для американської військової авіації.\n-Навіть коли люди з'являлися поблизу, ми намагалися їх уникати і йшли подалі в гущавину, - згадує Хо Тхань Ван. Аж до недавнього часу він був упевнений, що війна триває, і тому вів самітницький спосіб життя.\nЧитайте також: Війна як поштовх до розвитку — ветерани АТО діляться досвідом


Вінничанка народжувала під стінами закритого на карантин пологового будинку - Korrespondent.net\nВінничанка народжувала під стінами закритого на карантин пологового будинку\nКорреспондент.net, 15 липня 2020, 16:43\nОлена Бабич з дітьми\nЖінка не знала, що пологовий будинок закритий на карантин, а їхати в іншу лікарню вже не було часу.\nМешканка Вінниці змушена була народжувати на будівельному столі у дворі пологового будинку, який був закритий через спалах коронавірусу. Про це в середу, 15 липня, повідомляє місцеве видання 33 канал.\nОлена Бабич розповіла журналістам, що лікар, який вів вагітність, не повідомив їй про закриття пологового будинку. Їй встановили попередню дату пологів і порадили зібрати речі та бути готовою в будь-який момент. Для вінничанки це були треті пологи.\nКоли схватки посилилися, чоловік відвіз її автомобілем у пологовий будинок №1. Але, як виявилося, заклад було закрито через спалах коронавірусу. Тоді жінка розмістилася на будівельному столі, який стояв поруч з лікарнею і сказала чоловікові приймати пологи. Терпіти вона більше не могла, все розвивалося дуже стрімко.\nКоли дитина вже народилася, з пологового будинку все-таки вийшли співробітники і пуповину перерізали вже в лікарні. У подружжя народився син з вагою 3350 грамів і зростом 56 сантиметрів.\nНагадаємо, в березні в Вінниці через спалах коронавірусу на карантин закривали інший пологовий будинок. Тоді інфекцію виявили у медсестри.\nРаніше повідомлялося, що багатодітна мати несподівано народила в туалеті, не підозрюючи про вагітність.\nТЕГИ: Винница, роды, роддом, карантин\nВ Україні друга хвиля коронавірусу - Зеленський7679\nЄС не планує подальшої євроінтеграції України - посол5486\nВійськові осоромилися на навчаннях у присутності головнокомандувача3316\nГлава МОЗ пригрозив головлікарям лікарень3138\nУ Мінську відповіли на заяву Києва про нелегітимність Лукашенка2569\nДля червоної зони карантину ввели нові обмеження2335\nНа Волині мера міста затримали на хабарі\nУ Краматорську скасували святкування на День міста