Автор: Центр ім. Д.Донцова. 29 Вер 2016 в 0:01\n(До літературної суперечки)\nСхід чи Захід? Тема давня у нас, але вічно актуальна. Віднедавна вона не сходить зі сторінок великоукраїнської преси.\nНа чиїй творчості – Европи чи Росії – маємо виховувати молодь? У коло яких ідей маємо вводити нові покоління – в російське чи европейське? Ось запитання величезної ваги!\nАле чи ж можна ставити так запитання? Марксистсько-большевицька доктрина се заперечує. Нема, мовляв, осібного кола ідей західної, а осібного – европейської літератури. Нема «психологічної Европи», ані «психологічної Росії». Є тільки класи і класова творчість: буржуазна, пролетарська тощо. Отже, не на Европу чи Росію має орієнтуватися наша духова творчість, лише на буржуазію чи на пролетаріят.\nГадаю, що ся постановка не витримує критики. Література – се виражений у слові світ людських емоцій. А цілий ряд емоцій – гнів, ненависть, заздрість, любов – чи їх не відчуватиме кожна людина, незалежно від класової приналежности? Такі емоції, як стремління до влади, боротьба з тиранією, однаково зворушать нас: чи коли се буде боротьба речників плебеїв Катиліни чи аристократа Брута.\nЧи Луначарський не писав, що однакові «психічні настрої спалахують» у різних класах, що Брут Шекспіра, хоч чужий «класово» пролетаріятові, є рідний за духом як революціонер?1\nЧи совєтська «Критика»2 не кличе большевицьких поетів вчитися у Лесі Укра-їнки «культу сильних почуттів» і «мужности», дарма, що вона, як слушно зауважує журнал, була «пророком буржуазно-демократичної й національної революції»3.\nТа ж маємо «феодального» короля Ліра (Шекспіра) і «буржуазного» «Батька Ґо-ріо» (Бальзака). Або тема прометеїзму – чи не є вічна у греків, у лорда Байрона і в селюха Шевченка?\nЄ, отже, нервові вібрації, що ними реагує на зовнішній світ література, які грають відгомоном у душі читача, до якого б класи він не належав. Із сього погляду нема літератури буржуазної чи пролетарської. Світ емоцій – один. Але трактування цих емоцій і проблем різниться і є залежне не так від класової приналежности, як від тої культурної спільноти, з якої вийшов письменник. Такою культурною спільнотою є нація або цивілізація, спільна для кількох націй. Бо вищою спільнотою, що панує над народами, є не людство, лише Европа, Азія або Росія…\nЕвропа і Росія – се два культурні континенти, розділені океаном взаємного не-порозуміння. Се непорозуміння відбивається і в літературній творчості. Ось чому виправдане таке ставлення питання з Москвою чи Европою, при чім під Европою розумію тут країни окцидентальної культури, яка вийшла з Европи, отже, й Америку.\nЩо таке Европа? Се континент, який у кількасотлітній війні відбив чужинецьку навалу і завоював три инші континенти цілком, а четвертий (Азію) в значній частині.\nСе мусить бути, отже, незвичайна раса людей.\n1 Історія західноевропейської літератури. – С. 165.\n2 Критика. – 1928. – Ч. 8. – С. 78, 84.\n3 Там само. – С. 52.\nЩо се за раса? Се є та, для якої світ є гра пригод, безнастанний підбій. Для якої найвищою цінністю є чин, а світ – спортовою ареною, великою тугою якої все була, каже Шпенґлер, туга за великим призначенням (Sehnsucht nach einem grossen Schicksal4)…\nІ коли ми звернемося до літератури Окциденту, то якраз у ній знайдемо всі маркантні риси европеїзму. Чи то в постаті Дон Кіхота, Фавста, Дон Жуана, Чайлд-Гаролда, Бранда, Валленштайна чи Макбета і аж до Св. Йоани Б.Шоу, до «одержи-мих» Бернаноса чи «десперадос» Ібаньєса – скрізь знайдете той дух героїзму, най-першими завданнями якого на світі є змагання, ріст і перемога.\nДо того стремить фавстівська людина. А зродитися могла її жадібна душа лише з цивілізації, витвореної історією Европи. Фавст вийшов із схоластики, що вигостри-ла людський розум, Дон Кіхот – з лицарства, Шекспір і Рабле – з Ренесансу, Вольтер – з феодалізму з його боротьбою проти трону, Ібаньєс – з далекої луни хрестових по-ходів, Вергарн і Бодлер – з европейського міста. Великі проблеми всесвітнього зна-чення ставила ся література. Виробляла гасла, що організували людськість, одним ударом шпурляючи її на століття вперед, народжувала невтишну тугу, стиль, форму…\nЧим була супроти сієї Европи Росія? Росія була провінцією, а її література – провінціяльною літературою. Ось що писав про се Бєлінський: «Росія жила ізольо-ваним життям, чужа інтересам людськости», а зв’язана з ними тільки «механічно». Народи гальсько-римсько-тевтонської формації мали «внутрішньо-історичне зна-чення, виражали своїм життям ідею». Турко-татари і Росія сієї ідеї не мали, вони діяли в історії лише «силою свого тяжіння», масою – народи-номади! І тому «сві-тово-історичного чинення російська література ніколи не мала», – каже Бєлінський.\n«Байрон і Шиллер займають певне означене місце в історичнім розвитку люд-ськости… А де місце Пушкіна?.. Не менше від Байрона і Шиллера великий, він, од-нак, міг би й не бути, а в історії людськости не постало би через се жодної вирви». Форма Пушкіна – без закиду. Але за змістом … не дорівняти йому жодного із світо-вих поетів, що виразили собою момент всесвітньо-історичного розвитку людськос-ти. Бо «поетові належить форма, але зміст – історії і дійсності його народу…5\nГлибокі ідеї і глибину змісту відбиває лише суспільність із напруженим, барвис-тим і різнорідним життям. Росія не була такою суспільністю.\nУ сім змислі говорив і Чаадаєв, що Росія не дала світові жодної нової ідеї, ні в чім не спричинилася до людського поступу. Та й як могла вона якусь ідею дати? Носієм усякої ідеї є свобідна індивідуальність. Свобідна індивідуальність була на Заході, але Росія не знала її.\nУ найгірші часи европейської історії здибуємо ми деяку пошану до особистости, деяке визнання її незалежности, деякі права, признані талантам і геніям… Які нікчем-ні й не були тодішні уряди, але все ж Спінозу не відправили на заслання, Лесинґа не били нагаями і не віддали в солдати (як се бувало в Росії)… У пошанівку не лише до матеріяльної, але й до моральної сили, в мимохітньому визнанні особистости – одна з великих рис европейського життя… У нас нема нічого подібного. У нас особистість завше була здушена, поглинена державою, общиною, Церквою, родиною6…\nТому-то на Заході витворився тип незалежної людини, в Росії ж, як каже Баку-нін, – тип «раба і деспота» водночас. Прикмети москаля, підтверджує В.Соловйов, – «проізвол і раболєпство».\n4 Туга за великою долею (нім.).\n5 Белинский В. Литературные мечтания. Русская литература в 40-х годах та ин.\n6 Герцен А. С того берега. – Лондон, 1855.\nЯкраз цей тип і переважає в літературі російській. Захід знає Дон Кіхота і Фавста, Росія – босяка Ґорького й Іванушку-дурачка Л.Толстого, який втечею перед ворогом хоче зламати його волю. Типи, яких жодний Діоген не знайде на Заході. «Лицарськість і лояльність, – пише Емерсон («Essays»7), – є головними прикметами типів англійської літератури… Характеризувати ці прикмети можна одним словом – джентльмен. Літературним типом московської літератури був, натомість, бездумний бунтівник і бездумний раб, в обох випадках – хам, починаючи від приниженого і в його загалюканості ідеалізованого мужика і закінчуючи хуліганськими типами Єсє-ніна. Се ж він, Єсєнін, казав про себе: «Я і в пєснях своїх хуліґан!» У голосі власної Музи чувся йому «кабацкій звон гітари».\nЗагалом, тип, панівний у російській літературі, – се тип безвольної людини, і має він там невичерпаний запас нюансів. Російські класики, як пише наш сучасник, російський професор Ященко, в суті речи, не класики, бо нездатні виховати сильних, енергійних, морально здорових людей. Що характеризує героїв нашої літератури? Моральна слабкість і бажання виправдати сю слабкість хибами самого життя… Мрії про будучність і повна нездатність здійснити ці мрії в теперішності, нездатність до акції, до творчої борні. Чацький Ґрібоєдова, що втікає перед огидою життя… Рудін та инші Гамлети Турґєнєва, Обломов і Райський Ґончарова – безплідні балакуни і нероби, епілептики Достоєвського, звихнені істоти Чехова, «лішніє люді» – ось типи російської літератури…\n«…да как-то устроен русский человек (писав Гоголь у «Мертвих душах» – Д. Д.), как-то не может без понукателя…»\n«…русский человек – какой-то пропащий человек… Хочешь всё сделать – и ниче-го не можешь. Всё думаешь – с завтрашнего дня начнёшь новую жизнь, с завтрашне-го дня сядешь на диету, – ничуть не бывало: к вечеру того же дня так обьешься, что только хлопаешь глазами и язык не ворочается, как сова, сидишь, глядя на всех…»\nОсь влучна характеристика всіх Рудіних російської літератури. Багато хочуть і нічого не можуть. Непомірний апетит і жодної волі. Оновлення цілого світу в проєкті і «хлопаньє ґлазамі» на ділі.\nНа Заході людина не шукала виправдання своїх невдач поза собою.\nУ Шекспіра Касій каже до Брута: «Вина, коханий Бруте, не в планетах, а в нас са-мих, що пасемо ми задніх»… Ся мужня філософія чужа росіянам. За всяку халепу не-вдах робить російська література відповідальним середовище. Не картати недотеп, а жаліти їх треба – світогляд Ґончарова, Достоєвського, Чехова. Всі крапки над «і» по-ставив, очевидно, Лев Толстой. Він просто заперечує особистість, заперечує її здат-ність осягнути щось власним зусиллям. Герої Толстого – се негація самого поняття героїзму. Його ідея – се неможливість, непотрібність, безнаслідковість і неетичність боротьби зі світом. Активність у нього – від’ємна риса, пасивність – додатна.\nІ навіть тоді, коли ці «лішніє люді» зривалися до бунту, все закінчувалося фарсом. У західній літературі бунт – яскравий і сильний. У російській – боягузливий і при-хований. Як каже В.Іванов, «русскіє бунтуют ґрязно, крававо і аднаабразна. Даже убівают ілі із-за уґла, ілі топят»8 . Як Смердяков, як Раскольніков, як большевики…\nНа Заході бунт доцільний і яскравий. Візьміть сатанинські постаті Барб’є д’Оревільї, звіробоїв Монтерлана, візьміть Вотрена Бальзака або бандитів Мериме.\n8 Иванов В. Голубые пески: Трилогия. – Кн. 2. – Комиссар Васька Запус. (Продолжение) // Красная Новь. – 1922-1923.\nНавіть у своїм гріху сі особистості – непокірні до останку. Російські ж бунтівни-ки, каже Достоєвський, – «бунтавщікі слабасільниє», «собственнава сваєво бунта нє видєрживающіє»… Всякий раз, коли його перо малює ворохобників, доводить-ся їм покутувати свій бунт проти громади добровільним терпінням або смертю (як Раскольніков, Ставроґін, Дмітрій Карамазов). Вони заламуються під тягарем свого чину. Й улюблені герої Достоєвського – се не бунтівники, лише «уніженниє і аскарб-льонниє», або «страдальці», що потульно зносять незаслужене зло, що розкошують у терпінні (Макар Дєвушкін, Неллі, князь Мишкін). Не співчуття до героя, лише до розчавленого, не до його героїчної душі, лише до його мізерного тіла. Не звеличення чину, лише бідкання над поваленим. А головно – покута перед «народом», перед вла-дою, Богом – все одно, аби не зістати самому із своєю виною, на самоті із власною совістю. Ся потреба упокорення, потреба бути вишмаганим характерна для москаля.\nУ передмові до творів Достоєвського (видан[ня] «Ниви») оповідає К.Случевський зі слів К.Аксакова: «У нього сидів одного разу Достоєвський і вів розмову про царя Миколу І, про котрого говорив із найбільшою пошаною. Зайшов МакКензі Воллес, знаний англійський письменник. Достоєвський говорив далі про царя. Коли він пі-шов, Воллес спитав Аксакова: «Чи се не автор «Мертвого дому»?» – «Так». – «Не може бути! Та ж він був засланий на каторгу?» – «Був, ну і що з того?» – «Та як же може він хвалити людину, яка послала його на каторгу?» – «Вам, чужинцеві, се тяж-ко зрозуміти, – відповів Аксаков, – а нам се зрозуміло. Ся риса цілком нормальна…»\nОсь є ґенеза покаянників Достоєвського, «собствєннава бунта сваєво не видєржи-вающіх», «лобизающих» руку хижака, що їх катує.\nБо найбільше не терпить росіянин «нєраскаянності». «Что такоє нєраскаян-ность?» – запитує Щедрін і відповідає: «Це те, за що засилали в Сибір поміщики сво-їх селян». «Сєклі іх, значит, ну, а ані, замєст таво, чтоби блаґадаріть за науку, савсєм, значіт, нікакова чувствія… Ета било паслєдніє слова крєпастнова хіщнічєства. Полу-чяйтє в зуби, і да вєлічіт душа моя! Ета же паслєдніє слова хіщнічєства саврємєнна-ва» («Хіщнікі»). «Хіщнікі» російські, пише Щедрін, инакші, як деінде. Вони спершу «сєклі і істязалі, а вслєд за тєм заставлялі целавать істязающюю руку… Прізнаюсь, учєніє, в сілу каторава істязуємий суб’єкт абязиваєтся нє толька с кротастью пріні-мать пабоі, но і праізвадіть па етаму поваду благадарствєнниє тєладвіженія, всєгда паражала мєня сваєю смєластью». Але ся «смілість» характерна для москаля, який передусім хоче зламати людину морально. Се ж і є, між иншим, причина закоріненої в кріпацтві звички большевиків жадати покаянних листів від «смєновіхівців». Се та риса російської вдачі, що так вразила европейця МакКензі Воллеса в Достоєвськім. Се ж є й психологічний підклад героїв російської літератури, що каються перед по-вією, що падуть долі перед некультурним мужиком, що в покорі схиляють голову пе-ред брудом життя. Гоголь9 уже підгледів, що в російській літературі нема «нєнавісті к прєступніку, нєт даже донкіхотскава парива сдєлать із нєво гєроя». Є лише бажання – «утєшить нєсчяснєнькава»: наставлення сердобольних, але пасивних і морально порожніх душ, що не в змозі здобутися на активне, позитивне чи негативне ставлен-ня до людей і до світу… «К дабру і злу пастидна равнадушни».\nМені скажуть: «Ви забуваєте про почуття милосердя, співчуття до принижених і про те нове слово, яке принесла російська література». Але ж гуманність не є осо-бливістю російської літератури! Чи Захід не знає Віктора Гюґо, адвоката пригніче-них, апостола братерства? Чи Захід не знає автора «Олівера Твіста» або «Хатини дядька Тома»? Ламартина? Або Золя? Але в них який же инший акцент! Емоції, що\n9 Гоголь Н. Письмо X // Выбр[ание] места из переп[иски] с друзьями.\nвони будять у нас, то емоції співчуття до бунтівника, помсти за кривду або, в кожнім разі, активного бажання її направити. В росіян – лише гіпертрофована перечуленість і сентиментальна істерика. Ревний жаль над самим собою…\nЩоб ви ліпше зрозуміли мою думку, дозволю собі зробити малий відступ у сферу лише позірно иншу. Ось що пише Ромен Роллан про наймаркантнішого представни-ка окцидентальної культури – про Бетховена (в книзі про нього): «Бетховен страждав на меланхолію, яка була для нього таким самим нещастям, як і його хвороба… Але ця меланхолія розплутувала в нім здібність зосереджуватися на одній-однісінькій ідеї – формі суто европейського йоги, повній окцидентальних прикмет сили і жадо-би панування… Слухачі ридали, коли він грав. Та коли він, скінчивши, споглядав на ці струмочки сліз, він знизував плечима і, сміючись їм в обличчя, мурмотів до себе: «Блазні… Теж мистецькі натури! Мистці палають, але не плачуть!» Він був по-вний погорди до сентименталізму: «Тільки без зворушень, – казав він, розлучаючись із приятелем. – Твердо і мужньо мусить людина глядіти в лице речам. Вона поконує їх, сміливо заглядає їм у вічі, і вона сміється…»\nТак пише Ромен Роллан. І ця окцидентальна риса є властива не лише Бетховенові, а й Расинові й Мольєрові. Цей бетховенівський сміх серед найбільшого пригноблен-ня лунає у Вергарна. Чути цей непокірний сміх і в Бодлера, що гордив ласкою, а слабкість волі мав за найтяжчий гріх. Сміється тим сміхом і Джек Лондон. Для нього головне: «Не страшно вмерти, страшно дати скривавленому тілу заволодіти душею», страшно скавчати і кричати, оголювати з плебейською безсоромністю свої тілесні або душевні рани перед гуртом («Бог його батьків»).\nГероїня Джека Лондона («The little lady of a big house»10) Паола каже про свого чо-ловіка: «Він такий твердий. Витримає, яку хочете, бурю… Його ніхто ще зроду не міг поставити на коліна… Я б не хотіла сього бачити. Я б умерла з сорому, коли б хтось пожалів Дика!»… Московські автори раз у раз ставлять своїх «героїв» на коліна і не соромляться того. Навпаки, думають, що сповняють тим якусь місію.\nЗмагатися з долею до білої крови, але не виказувати перед нею своєї людської слабкости – ось психологічне наставлення письменників Окциденту, винесене ними з бурхливої історії їхнього континенту. І якраз сієї мужньої риси бракує письменству московському.\n«Мистці горять, не плачуть!» – повторювала за Бетховеном західна література, тому й видала стільки мистців, які змушують і нас не плакати – горіти! Для росіян першим завданням мистецтва було «зворушити», витиснути сльози, викликати па-сивну симпатію до тих, що терплять, – заводити разом із ними… Тому-то в російській літературі багато крикливиць і мало мистців…\nЩо найцікавіше, так се те, що голосіння тих крикливиць залишалися безплідни-ми, не були початком протесту. М.Ґорький у романі «Серед чужих людей» оповідає про російську манію дискусій. Він чув, як люди довкола нього нарікали: «Життя наше нічого не варте, ми повинні ліпше жити. Але рівночасно бачив я, що ся туга за кращим життям зовсім не спонукувала їх щось змінити в обставинах, серед яких вони жили… Диспутували про нове або про загробне життя, а жили в бруді і свин-стві, пальцем не киваючи, щоб се життя зробити хоч трохи стерпнішим, навіть там, де се було дуже легко зробити…»\nТакий був тип росіянина в житті, такий і в літературі: перечулений словоблуд і нероба, «тряпічная душа». Той самий Ґорький писав у иншім місці: «Росіянин любу-\n10 «Маленька господиня великого дому» (англ.).\nється енергією, але не дуже вірить у неї. Письменник активного настрою, наприклад, Джек Лондон, неможливий у Росії».\nНема цього активного настрою і в самого Ґорького. Чуковський так пише про нього: «Дивно, до якої чеховської євангельської тихости дійшов цей бурхливий ко-лись поет! Видно, що російський філософ, яким би ніцшеанством він не почав, яким би прокляттям і бунтом, завше скінчить найбільш християнською жалісністю! Його (Ґорького) цілий світогляд збудовано на цім єдинім догматі: людина – істота, вкрита язвами. Треба вилікувати ці язви, бо нема нічого ціннішого на світі, ніж той каліка, що плаче і стогне…»\nНе колишній його бунтар-«буревісник», а каліка…\n«Щастя тільки в жалінні. Не судіть, а прощайте. Нам треба лікарів, а не суддів. Обвинувачувати не вільно нікого11!»\nА ось що казав Достоєвський: «Я думаю, найголовніша, найбільш корінна духо-вна потреба російського народу є потреба у стражданні, повсякчасному і невга-мовному, скрізь і у всьому»12.\nПотреба, скажу я, виставляти напоказ свій біль, просити ласки, як підцерковні діди, що виставляють напоказ свої скрючені пальці й обрубані ноги. Та огидна по-треба виплакати своє безсилля, що його так викпиває Бетховен!\nДля Чехова найсимпатичніші були його невдахи, для Ґончарова – Обломови, для Достоєвського – епілептики, для Толстого – Іванушка-дурачок і Платон Каратаєв, для «бунтаря» Ґорького найцінніше на світі – се вкритий язвами каліка, що стогне. Що це? Це апотеоза каліцтва, бунт нікчеми проти сильного, інертного проти творчо-го, виродків проти здорових, проти тих, які не каються і не гнуться, бунт хаосу проти упостатнення, смерти проти життя.\nГероїня одного американського роману каже до своїх земляків: «У вас м’язи й усі органи, як у хижаків. І філософія ваша – така сама. Ви проповідуєте реалізм і пере-водите його в життя, спихаєте зі свого шляху і топчете під ноги всіх дрібніших… Се й є причина, що ви проповідуєте євангеліє сили… Коли б ви були кволі, проповідували б євангеліє кволих. Філософія – те саме, що й релігія, така сама, як і людина. Вона її творить на свою подобу»13.\nОтже, коли філософія москаля є філософією кволих, так се через те, що сама ся раса, мимо своїх періодичних пугачовщин, є раса кволих, народ – плебей, який ненавидить усіх сильних і все сильне. Для американця і европейця подоланий – се недотепа і боягуз, для москаля – той, кого треба поставити на перше місце, «вивести на сухеньке» і патичками підперти, щоб не похилився.\nҐалагад цитує з «Війни і миру»: «Князь П’єр дивився на мужика коло себе – його, цього мужика, розкуйовджена чуприна, що роїлася від вошей, виглядала тепер, мов шапка… П’єр глянув на неї, на босі ноги мужика, на великі грубі і брудні пальці, і на його обличчі майнула усмішка веселого задоволення14 » .\nВласники сих брудних ніг і цієї нечесаної чуприни стали в російській літературі, а особливо в Толстого, носіями всіх чеснот, великої правди життя, вони мали оздоровити світ, Росію, Европу. Їх, сі нулі, протиставляв він великим одиницям – ор-ганізаторам життя, Платона Каратаєва – Наполеонові, всім, що виділялися з отари, переростали її інтелектом, характером, волею або чистою сорочкою… Звідси його\n11 «Речь». – 1915. – 12 і 15 липня.\n12 Достоевский Д. Влас // Дневник писателя. – 1873. – Ч. V.\n13 London J. The Little Lady of the Big House.\n14 Толстой Л. Война и мир.\nнепротивлення злу. Маса нетикальна! Толстой не допускає у життя навіть мораль-ного примусу у вихованні, бо виховувати инших – се означає намагатися зробити їх подібними до нас, а се деспотизм. Він відкидає всяку соціяльну організацію, про-голошує культ бездисциплінности. Він не допускає примусу навіть супроти п’яниць і божевільних, бо, мовляв, християнин воліє бути забитим, аніж позбавити когось свободи. Хаосу не вільно рухати ні надавати йому форми. Се – по-перше!\nПо-друге: все, що над цим хаосом підноситься, має бути знищене, коли не йде на користь загалові, на заспокоєння його найпримітивніших потреб і смаку. Через те глузує Толстой із хореографії, як непотрібної штуки скоро перебирати ногами. Через те соната Бетховена для нього «нєпріятний шум», набагато краще: «Вніз па матушкє, па Волґє». Через те Венера Мілоська будить у нім «законнає атвращєніє пєрєд наґатой». Але коли до його Катюші (з «Васкрєсєнія») назустріч з церкви вий-шов «ніщій с краснай зажившей балячкай вмєста носа», вона «пріблізілась к нєму і, не виражая ні малєйшева атвращенія, напротів, даже радастна, сіяя ґлазамі, трі раза с нім пацелавалась».\nПеред безносим мужиком уже не було такого «атвращєнія», як перед безрукою Венерою… Неорганізоване вище за організоване, безформна маса вища за упостат-нення, матерія вища за ідею… З тих самих причин, що й Венеру, стягає Толстой із постаменту і Шекспіра, Данте й инших.\nПро Толстого каже Бердяєв, що «качєственнасть и личнасть есть для Толстого грех… Во имя счастливава, чисто животнаво устроєнія жизни отверг он лічнасть», обернувши її «в атом, чтобы сделать потом частью безличнаго калєктіва»15.\nApotheose des Verlausung16, ненависть до Венери Мілоської, – се і була, між ин-шим, частина загальної ненависти російської літератури до Европи. Так і Ґерцен не міг дочекатися того часу, коли напуватиме донський козак у Сені коня. Так Пушкін ставив російського селянина-кріпака вище від англійського фермера, а Росію Мико-ли І – вище від цілої Европи, що вийшла з революції. Так пише свої дурні й несмачні карикатури на Европу Еренбурґ… Так хотів спалити Шекспіра Толстой… Тому хоче задушити її Блок, автор «Скитів»… Тому всі слов’янофіли прагнули її смерти як кра-їни з «пересадженою індивідуальністю»…\nЕвропа як щось яскраве, вирізьблене, свобідне, непохитне, Европа Бетховена, Шекспіра, Венери Мілоської як країна пристрасної краси і яскравої індивідуальнос-ти муляла очі авторам Смердякових і Карамазових, безносих Месій і «калік» Ґорь-кого.\nМасарик, що не раз зустрічався з Толстим, оповідає в споминах про нього: «Тол-стой бачив у бруді певну заслугу. Казав, що християнство є і повинно бути завошіле («ферляуст») та що завошіла людина була йому миліша від фізично чистої»17.\nКоли взяти до уваги цілу толстовську доктрину асоціяльности, то зрозуміємо тверді слова, зрештою, не ворога Росії, професора Нецеля: «Ціла Европа мусить те-пер сполучитися проти Росії, яку нам звіщає Толстой, бо звідти іде загроза найсвяті-шим цінностям европейської культури» («Das heutige Russland»18).\nП.Романов запитував: звідки в московській літературі і житті така нехіть до чи-стого і гарного? Через що там «заслуживаєт пахвали толька тон ґрубасті, цинічнай разв’язанасті, є папранієм всякіх сдерживающіх правіл … ета патаму, что ми всє –\n15 Бердяев Н. Толстой в русской революции // Духи русской революции // Руль. – 14.11.1924.\n16 Апофеоз (прославляння) вошивості (нім.).\n17 Prager Presse. – 1928. – 9 September.\n18 «Росія сьогодні» («Сучасна Росія») (нім.).\nніщая братія, і нам нє на что красіва адється, поетому ми дєлаєм від, что нам і плє-вать на всьо ета» («Право на любовь»). Максималізм імпотента. Квасний виноград. «Not zur Tugend gemacht»19… «Pendant»20 до їхньої релігії жалости: безсильні вони проти релігії сили. «Ніщая братія», вороги краси…\nА за опростілим графом і инші… «Хто стоїть вище, – запитував Міхайловський, – безграмотний хлопець Федько чи Фавст? Хлопець Федько, бо Фавст – це людина «із звироднілими почуваннями», а «Федько – «людина гармонійна…»\nЩо важливіше, запитував Пісарєв: «Чоботи чи Шекспір?» «Чоботи», – відповідав він, бо їхня корисність очевидна… Так апотеоза маси призвела до апотеози примі-тиву, некультурности в російській літературі. Не тягти масу вгору, а самому до неї знизитися. Наїстися, напитися, у лапті взутися – ось єдине, що є потрібне. Решта ж – танці, Фавст, Венера і піраміди, чиста сорочка, колонська вода і Наполеон – «буржуазные предрассудки»…\nМоскалі не люблять згадувати про свій Рим, про ставку Золотої Орди, звідки вони позичили свою політичну і духовну культуру. Але шило все вилізе з мішка! Толстой не знав, що робити з Шекспіром, бо не можна було його ні з’їсти, ні ноги ним, мов онучами, обмотати. А ось що писав у XVI в. англійський подорожник по Росії Джилс Флетчер: «Якийсь Нога, татарський мурза в Казані, не хотів прийняти подарунка з перл і клейнодів, що йому їх послав Михайло Палеолог, все запитуючи, для чого ці речі мають служити: чи вони охоронять від хвороб, від смерти або инших лих цього світу?» «Здається, – зауважує Флетчер, – що татари цінять речі лише відпо-відно до їхнього практичного ужитку і до практичних людських потреб, які вони задовольняють»…\nЯ думаю, що, коли б сей татарський мурза був сучасником Толстого або Пісарєва, він так само поставив би кумис над Венерою, так само не визнав би Шекспіра, а ви-знав чоботи і з тих самих причин…\nЗахідна література проповідувала самоутвердження одиниці, момент волі, чинно-го формування хаосу, стремління вгору, шляхетність і порив… Російська – заперечен-ня волі, деперсоналізацію, загальну нівеляцію, примітивізацію потреб, хаос, нірвану без руху і бажань, без пристрастей…\nУ своїм «Zauberberg’y»21 Томас Ман писав: «Хто хоче знищити пристрасті, той прагне «Ніщо» (das Nichts)»… І дійсно, заперечуючи жадобу життя, росіяни закінчу-ють проповіддю смерти. Бо в своїй підсвідомості вони ненавидять і бояться життя. «Я беру життя таким, яким воно є, – писав Толстой по смерті брата, – як найогидли-віший і найбрехливіший стан, у якім все є нісенітниця і обман…»\nПро Толстого писав В.Розанов, що святість, яку проповідує автор «Крейцерової сонати», – се «святасть поблєкших щек, увядших мускулав, ідеал міра с вырванным із нєво хребтом, с потухшим взорам», се – «поезія помєркшей весни», «слєпоє ви-риваніє із міра ево всеоживляющава нерва», «необузданная славесная любофь без любві реальнай, радостнай і свабоднай»22.\nСлідами давньої російської літератури пішла нова. Передусім та, що надавала тон російському духовому життю в перших роках нашого віку аж до війни. Анєнський, у якого явища життя вкриті серпанком смерти. Брюсов, для якого дій-сність – се сон. А.Толстой, що, як Ґерцен, гукає на гунів майбутнього, щоб обер-\n19 Не для доброчесности створено (нім.).\n20 Пара (парний предмет) (фр.).\n21 «Чарівна гора» (нім.).\n22 Религия и культура. – Санкт-Петербург., 1899.\nнути в безлад життя. Для Сологуба ніщо – найвище добро. «Життя? – запитує він.\n– Се добра, гладка, рум’яна, але бридка жінка» («Мєлкій бєс»). Вихід єдиний – смерть. Його герої гірші, ніж «лішніє люді» Чехова. Вони нікого не люблять і нічо-го не ненавидять. Се – сновиди, мертві душі. Як один із його героїв (Пєрєдонов), «он сматрєл на мір мьортвимі ґлазамі». У Толстого «брудні пальці» і «нечесана чуприна» мужика викликала «васторг», а герой «Мелкава Бєса» Сологуба «смєял-ся от радасті, каґда прі ньом что-нібудь пачкалі». Для нього «наряднасть і чістата билі пратівни, духі казалісь ему зловонни». Як Толстой над безруку Венеру волів безносого селянина, так герой Сологуба – «всякім духам предпочітал запах уна-воженнава поля, полєзний, по єво мненію, для здаров’я». Толстой проповідував «нєдєланіє», даючи філософське обґрунтування обломовщині. Герой Сологуба ка-зав, що «бить счастлівим значіло нічего не дєлать і, замкнувшись от міра, убла-жать свою утробу»… Другий герой того самого автора «сабірался апраститься і с етай целью прісматрівался, как мужикі смаркаются, чєшут затилкі … і сам на дєлє падражал ім інаґда»… Давній ідеал російської культури! Ось репрезентативна по-стать модерної російської літератури П.Романов. У вступнім слові до одного його роману так його характеризує критик-земляк: «П.Романов есть творцом стихийной неподвижности. И вся изображаємая им жизнь его героїв, их тайные душевные устремления неизменно несут на себе неистребимую печать какой-то деревенской лени, исконного безделия, неизлечимой пасивности, легкомыслия, безпечности, чудовищной неумелости и неприспособленности. И этот недуг … в конце концов перестает быть чем-то индивидуальним, ширится, выростает в какую-то общую русскую отравленность, всесветную обреченность, а книга Романова представляет всю страну, её народ, её духовные корни и даже самую землю, не распаханную, слежавшуюся, нетворящую»23.\nОсь, нарешті, останній із цього періоду предтеча революційного – А.Блок. Діяль-на краса Окциденту мучить його скитську вдачу, він прагне хаосу. Незадовго перед смертю пише він в щоденнику: «Із Заходу гіркий запах мигдалю, зі Сходу – блажен-ний запах диму і згарищ»24.\nСпрагненій хаосу і смерти душі його млявим запахом трупа гонило від буйного життя, а рідний сморід, дим і згарище були милі, мов опіюм для людини, що тратить притомність… Куди йти? Се його не цікавить! Христос, який нібито провадив його дванадцять большевицьких «Апостолів», був «за в’юґой нєвідім». Але саме тому Блок ішов за ними, за цими «апостолами» руйнації! Лише «в’юґа», лише метелиця, де так приємно замерзається, де вмирає всяке особисте «Я», куди можна скинути все, що пнеться до неба!\nЗвеличення хаосу, незрізничкованої маси, журба про злагодження лише її мате-ріяльної нужди, засадниче значення, що надається квестії людського терпіння, по-кора безвольної людини перед силами ззовні, крайній деспотизм згори як ідеал со-ціяльного устрою, біль трагічної душі, знищення і упокорення особистости – ось ті проблеми і вартості, ось ті «ідеї», які принесла світові російська література, давня й новіша.\nКоли б я хотів охарактеризувати двома словами цей характер російської літера-тури, назвав би його антигероїчним. Бо лише там, де упав героїзм, де індивідуальне терпіння ставлять вище від морального наказу, який не рахується з болем чи радістю, можлива така філософія життя…\n23 Романов П. Вопросы пола // Вст[упительная] ст[атья] П.Пильского. – Рига, 1927.\n24 За Свободу. – 1928. – 22 квітня.\nЗ тої самої причини нема в Росії драми. Є драматизовані повісті, романи в формі діялогів. Бо не може бути дії в літературі, яка найшляхетнішу акцію бачить в «нє-дєланії». Героїв европейської драми можна подивляти або ненавидіти, над героями російської драми можна лише плакати або сміятися. Одні трансформують емоції, що нас скріплюють, другі – емоції, що нас розслабляють. Тому, між иншим, так мало в росіян повістей із захопливою й багатою фабулою.\nДля того нема в російській літературі й еротики. В письменстві західнім пісня про Ерос є «повна чудес і дикого захвату»… Він «не зітхає коло коханки. Він зовсім ніколи не зітхає. Він іде простим шляхом і про се сповіщає всіх»… Ерос – «гірський юнак», який «топче під ноги гори, і розлогі долини розносять луною вісті про ньо-го». Він «володар у своїм царстві весни». Еротика Лондона, як очі його героя, «ва-била і наказувала, знаджувала, змушувала й вимагала того, про що співала кров»25.\nТака сама мужня еротика є у Зудермана – «sündig wie die Hölle und rein wie der Himmel»26, гріховне, але не банальне, не вульгарне. Коли грішник має відвагу свідо-мо нести на собі, мов Прометей, Боже прокляття. Такою є еротика З.Лаґерлеф (Ґеста Берлінґ), і сієї еротики не знає російська література. Вона визнає тільки зітхання Турґєнєва і простацьку розперезаність Арцибашева, трусливу еротику карамазов-щини, яка, як бунту, і гріха свого витримати не може. Еротика фавстівської людини, еротика Дон Жуана є в засаді: possedci с’est peu de choses, с’est jouir qui rend heureux (посідати не велика штука, щастя – в грі). І така еротика не могла зродитися в росій-ськім письменстві, де «ублажать свою утробу» так чи сяк – перший закон. Революція стала в Росії з боротьби за свободу справою заспокоєння фізичного апетиту, голоду землі, еротика стала справою заспокоєння сексуального апетиту. Славнозвісна тео-рія склянки води. В західнім письменстві Ерос – се щось гарне, чудесне, хоч і бру-тальне, активне. В російськім – се щось брудне, простацьке, цинічне, неодуховлене вищим поривом, у найкращім випадку – просто пасивне. Тому не знає о російське письменство сатири й гумору. Москалі, які зі сльозами милосердя глядять на калік та дурнуватих, не можуть сміятися з них. Там, де бруд викликає не глум, лише «бла-женство», а чистість – відразу, там нема місця для свобідного сміху. Жодний Мольєр неможливий у письменстві, яке вірить тільки в тіло і в його потреби, а з нечесаної голови робить не справу соціяльної гігієни чи предмет глуму, лише соціяльну тра-гедію.\nХтось подумав би, що радикальну зміну принесла революція. Це помилка. В лі-тературі по 1917 р. бачимо звичайний реалізм, що нічим не відрізняється від бур-жуазного (Фурманов, Нєвєров), примітивний натуралізм, спізнені відгуки західного експериментального роману, фотографічний «битовізм»… Бездарні намагання дати тип сильної людини (Фадєєв і Лєвін), занепадницькій настрій у ліриці, витончений песимізм В.Іванова і штучна бадьорість Маяковського.\nЄ й сильніші емоції, але вони підозріло нагадують викинені на поверхню по не-вдалій революції 1905 р. Тоді з’явився один автор «Саніна», тепер – ціла хмара Ма-лашкіних, які, навіть на думку совєтських критиків, тхнуть порнографією.\nЄ й ідеологія бунту. Але подібна до давніх. Головний із них – се несподіваний чоловік Айседори Дункан, С.Єсєнін, що так передчасно і так трагічно скінчив із собою. Його бунт – се російське «озорство», «дебош». Не вогонь Прометея живе в його грудях, не бунт Чайлд-Гаролда, лише – «задор дєрєвєнскаво азарніка». Він хоче «калєнам прідавіть екватар» і «папалам нашу землю-матєрь разламать, как калачь»,\n25 «The Little Lady of the Big House» і «Sea Woolf».\n26 Грішний, як пекло, і чистий, як небо (нім.).\nі аж «до Єгіпта раскарячіть ноґі». І все це «пад гармошкі п’янай клікі»… Коли це Мойсей, то з дзвіночками на шапці, що кривить обличчя і висолоплює язик… Клоун!\nОпріч того, він зовсім не активний і не свідомий власного бунту, такий, що не витримує і не розуміє його. «Стаю і мучаюсь, что не пойму, куда несет нас рок соби-тій». Дивуватися йому нема що. Коли він сипле прокляттями, то це лише бунт раба, якого серйозно ні він сам, ані ніхто не сприймає. Його протест – се просто, як він каже, «півной скандал» хуліґана, що упився самогоном революції без великої мрії, без перспектив. Він, як і йому подібні, лише «тянут в будущєє робкій взгляд».\nЙого творчість так виглядала, як і він сам: «У нього, – пише його знайомий, – та-кий непевний, нерішучий вигляд. Коли його гарненько струсити, він розвалиться…\nДійсно, росіянин!.. Головне, основне в нім – се безволля. Здається, що з нього ви-тягнуто хребет»27, як і з Рудіних, з чеховських скигліїв, героїв «На дні» Ґорького. Ні стилю, ні вирізьблености, ні свідомости свого «Я».\nВ однім своїм романі («Перелом») Маркевич, письменник доби Александра III, захоплювався твердістю і вирізьбленістю контурів фізичного і духовного об-личчя британця: «Яка свідомість свого «Я» розіллята в обличчя британця! Але се тому, що там уже сто літ по норманськім завоювання не залишилося ні одного раба на всім просторі країни… Там, на Заході, зростали цілі покоління в свідо-мості своєї свободи і гідности. А в нас? Що могло народитися, – запитує він, – у сій країні «чюхонскай помесі, татарскай плеті і масковскава батожья»? У країні рабства, де все залежало від пана і володаря, не могла народитися віра в себе, у вагу власних зусиль, не міг постати культ волі… Там усе було настрій і примха. Рятунок – лише в покорі Толстого або «півной скандал» Єсєніна. Або «опроще-ніє» як ідеал, або «дайош Європу», аби, зруйнувавши Notre-Dame28, поставити на її місці «лобнае места».\nОсь ті риси, ті ідеї, які внесла російська література до скарбниці народів у її пушкінський період, в ґорківський і большевицький. Без змін. Серед цих ідей нема ідеї величного – є ідея безпосередньо корисного, нема ідеї краси – є ідея «палєзна-ва», нема ідеї сильного – є ідея маси («калєктівнава рила», казав Г.Успенський), нема ідеї пориву і чину для чину – є страх життя, «ґрусть-таска».\nЄдине, що є велике в російській літературі, то се ідея месіянства, але месіянства в ім’я лаптя, самовара і мужицького поту. Се месіянство на ноту Пушкіна – «іль мало нас?» або Блока – «нас тьми і тьми!», поетичний варіянт давнього «шапками заки-даємо», месіянство грубої маси, сарани, народів-номадів, що діють не силою ідеї, а силою механічного тяжіння. Месіянство Блокового скита «с раскосимі і жаднимі ґлазамі», quaerens quern devoret29, проти всього яскравого і гарного… Месіянство «ні-щєй братії», «по матушкє, па Волгє», проти Бетховена, «Іванушкі-дурачка», проти Венери Мілоської… Бунт мільйонів «званих» проти небагатьох «ізбранних», кіль-кости проти якости, народу-плебея проти народів-патриціїв, Федьки проти Фавста. Філософія заздрісних невдах.\nСей скок від европейського імперіялізму в азіятське наїзництво – се те татарське в душі москаля, яке зауважив Стефан Цвайґ, що повернувся з Росії: «Сі контрасти. Ідете сто кроків вздовж якоїсь вулиці (в Москві), і вам здасться, що ви в Европі, та\n27 За Свободу. – 1926 р. – №25.\n28 Собор у Парижі, присвячений Діві Марії, кафедральний храм Паризької архидієцезії. Шедевр готичного мистецтва. Споруджений на о. Сіте, на місці першої християнської церкви Парижа, яка була побудована на місці галло-римського храму Юпітера (фр.).\n29 Шукаючи кого зжерти (лат.).\nледве звернете в завулок, і ви зразу чуєтеся перенесеним до Іспагану, до якогось та-тарського базару…»30\nІ філософія, що глядить на нас із російської літератури, є понура філософія факі-ра. Ще автор «Мертвих душ» у листах із Риму подивляв «світлу, неудавану веселість італійського народу». Така радість, писав він, може бути лише у вільного народу, в «Il popolo»31, не в черні («Рим», уривок). І такої радости не здибував він у Росії, у москалів, що все були народом-черню.\nҐорький, що знав свій народ, зауважив, що «сміх (росіян) все боляче вражав його»… І тому ставало ясно, «що їм все ж таки ближче був сум, аніж радість. Радість вибухає в нашій країні не з себе самої, не міряється власного міркою, її треба щойно видобути з-під намулу. Се засіб, щоб злагодити нашу нудну російську сонливість. Але ця укрита веселість не має власного життя, не існує для себе самої, ось просто тому, що їй хочеться жити, лише виступає під тисненням печалі, має в собі щось під-озріле, неприродне. Ся вимушена зовнішньою спонукою радість пригнітила мене…\nЯ хотів свобідної, легкої, натуральної веселости» – і не знаходив її…\nСе, мабуть, одна з причин, чому росіяни не можуть веселитися без горілки… Чому в них, як у того героя Сологуба, все радісне і світле мусить бути «іспачкано»: любов, краса, сила, величне, чому, замість буйної радости життя, поминаючи хвилини нар-козу й «пивного бунту», є в них лише страх перед життям. «Грусть-тоска!»…\nМожна бути прихильником мистецтва для мистецтва, можна любити ті або ті емоції, але не можемо іти вчитися до письменства, яке пропагує культ безволля, що несе негацію самій засаді життя.\nКоли наше письменство хоче видужати і сповнити своє завдання, мусить вийти з наслідувань провінції, виплисти на ширшу воду, ad fontes32, до джерел великої куль-тури Окциденту… Лише в його письменстві знайдемо великі ідеї, в муці і боротьбі повсталі з великої історії, лише там знайдемо цікаві типи, захопливу фабулу, ве-ликі досягнення змісту і форми. На Заході, в країні пристрасної краси, там, де не в матерії бачать суть життя, а в енергії, якою є й сама матерія, лише в формі спокою. У сій енергії є для Заходу ціла поезія і змисл існування. Лише в літературі Заходу знайдемо не «грусть-тоску», а велику радість життя. Се життя є для Мопасана («Sur 1’Еаu»33) незримо жахливе, вередливе, похмуре, зрадливе й жорстоке. Але ми, хоч і боїмося його, кохаємо його!.. Воно примушує нас думати про нього щохвилі, бо бо-ротьба між ним та нами ніколи не минає… Вся наша істота напружується в цій битві, є на сторожі. Як у душі моряка містичний острах перед вітром і любов до нього – цього грізного бога, пана життя і смерти, і жадоба змагання з ним єднаються в одне, так живе в грудях европейця любов до змагання з життям… «Мене обурює мізерність Всесвіту, – пише Мопасан, – але я тішуся усім, мов той звір… Якщо мій розум кон-статує нікчемність усього, то моє тіло п’яніє від усіх насолод життя… Я люблю небо, як птах – ліси, як вовк, що гасає, – скелі… Я люблю звірячим та глибоким коханням, зневажаючим і святим, все, що живе, що росте, все: дні, ночі, хуртовини, ранішні зорі, тіло жінок…» Його «хвилює, що він віддається брутальним силам природи»…\nДля американського автора знову життя – «це кров, перетворена на шампан», «булькотіння життя, збожеволілого від свідомости, що воно живе».\n30 Zweig S. Reise nach Russland // Öesterr. Journal. – Wien, 1928. – 23 October.\n31 «Народ» (іт.).\n32 До джерел, девіз ренесансних гуманістів, що закликав повернутися до античних авторів та давніх списків Біблії (лат.).\n33 «На воді» (фр.).\nЩо таке «гомо европеус?» – запитував Валері й казав: «Його не можна означити ні расою, ні мовою, ні звичаями, лише прагненням і розмахом волі…» Ось чого бра-кує нашій літературі й нашому життю і чого даремно шукатимемо в письменстві Росії!..\nЗадалеко завело б мене говорити про чужі впливи в нашій літературі. Але читайте біографії та автобіографії наших авторів, і чи не зауважите ви, що найбільш оригі-нальними і здоровими серед них були якраз ті, які , передираючись через росій-ський намул, веслували «ад фонтес» західної культури: Шевченко, Коцюбинський, Зеров, Черемшина, Леся Українка, Рильський, Хвильовий… І вистачить, з другого боку, назвати ім’я Винниченка, щоб зрозуміти, як російська культура може вивала-шати навіть великий талант.\nРосійська сирена грає на найменш відпорних струнах нашого серця. Вона не-безпечна, гарна, зваблива, особливо для безхребетної слов’янської душі. Але недо-бре залишатися задовго в її обіймах: вони розм’якшують мозок, знесилюють м’язи, обезвладнюють волю…\nНаша література є хвора. Нас довго годували своїми зіллями різні, иноді великі, але все ж провінціяльні знахарі з Москви і Лєнінграду і, замість вилікувати, викри-вили нашу психіку. Російське письменство з його культом безволля і хаосу не дає в нас стверднути давньому варязькому первневі, довкола якого скристалізувалася б сильна й відпорна на всякі чужі впливи душа нації. Коли наша література хоче цю душу оздоровити, мусить її перетопити у вогні і залізі тої европейської культури, в якій викувалася блискуча й міцна душа европейця, яка любить насилувати життя за своєю уподобою…\nСя справа вже переступає вузькі рамки справи культурної, переходячи в питання нашого відродження як нації взагалі. Погляньте на мапу, і вас здивує, що якраз ті малі чи великі – все одно – землі відділилися від Росії і створили свої держави, в яких культури були зовсім чужі російській: Фінляндія, балтійські держави, Польща… Україна, де змагалися за вплив на нашу душу Захід і Схід, залишилася при Росії з карикатурою замість «власної хати». А поки не матиме її вона, не матиме її жодна її частина.\nХай се буде пригадкою для нас! Не визволимося політично, поки не визволимося духово. Поки не відчепимо від себе слизьких лап того спрута, що зветься культурою Сходу, який забиває в нас самий нерв життя, охоту до нього. Не визволимося полі-тично, поки не відродимося духово на ґрунті культури великих народів Окциденту…\n[«Літературно-науковий вістник». – 1929. – Кн.1]


Гарні очі, кажете? У США відраховують з університетів за компліменти | СВІТUA\n13 Липня, 2017 - 15:57\nЛише нещодавно в Києво-Могилянській академії відбулися студентські протести проти домагань та сексизму в стінах університету. Думки людей розділилися: хтось вважав коментарі щодо зовнішності студенток компліментом, а хтось писав, що за таке мають звільняти, як це роблять у США. Ми спробували розібратися, у чому ж різниця між українським та американським підходом до вирішення проблеми, пише studway.\nУкраїнське законодавство визнає домаганням тільки дії у відносинах підпорядкування, тобто поведінку начальників, керівників або викладачів. Утім, у США статус сторін не має значення, говорить Галина Герасим, магістр Державного університету Сан-Дієго.


22 червня 17:14\nВеслувальник Тарас Кузик, який завоював ліцензію на Юнацьку Олімпіаду, зараз всі сили віддає підготовці. Із грудня він майже не буває вдома, бо налягає на весла на зборах і стартах.\nВперше хлопець вийшов на воду у 8-річному віці. На початку йому все вдавалося. Та потім обсіли страхи. Тарас згадує: «Боявся напитися води і втопитися. Такі думки дурні лізли в голову. Рік під берегом сидів, дуже боявся відплисти навіть на метр».\nАле бажання перемагати таки змусило Тараса знову взятися за весло. Тепер не буває такого чемпіонату України, з якого він повертається без нагород. Майже завжди – це «золоті» медалі.\nА нещодавно на кваліфікаційному турнірі в Барселоні атлет поборовся за олімпійську ліцензію. Тренер Олег Тимчій розповідає: «Для популяризації виду спорту зробили "вісімку". Тобто стартують по два учасникт на час. І фактично, якщо подивитися зверху, вони малюють таку «вісіміку». Тобто ти не бачиш, чи суперник збоку, чи він зблизька. І друга дисципліна – це був слалом із проходженням різних перешкод».\nХоча львівський спортсмен робив ставку на спринт, та кращий результат показав у слаломі. Він гарантував собі 5-те місце у загальносвітовому рейтингу та друге – у європейському. Тарас каже: «Там конкуренція дуже сильна була. Але я налаштувався і думаю: якщо гарно не проїду, то все, до побачення».\nВідтак Кузик став володарем перепустки на Юнацькі Олімпійські ігри, які відбудуться в жовтні в Буенос-Айресі. Олег Тимчій говорить: «Тарас ходить зараз в такому ореолі слави. Всі вітають, розпитують. Але ми стараємося з тим боротися. Кажемо: тобі хтось дав цукерочку – ти не їж, а сховай в кишеню. Бо якщо дуже багато тих цукерочок наїшся, тебе просто знудить перед стартом».\nПісля вдалого виступу в Іспанії на Тараса знову чекали будні спортсмена. Веслувальник зізнається: «Дуже часто в роз'їздах, сумую за рідними. Набридає трохи там сидіти. Там одноманіття: поспав, потренувався, поїв і знову той самий день».\nТож великий шмат роботи тренерський штаб присвячує психологічній підготовці. Олег Тимчій розповідає: «Я прошу Тараса, щоб він щодня хоч на 20 хвилин збирався з думками. Думав: чого ти хочеш, де ти себе бачиш через 3 роки, через 5 років. Чи ти хочеш бути прикладом, комусь допомогти, щось залишити після себе».\nЗараз веслувальник їде на медогляд в Київ, а тоді – на збори в Горішні Плавні. Тарас каже: «Думаю весь час про цю Олімпіаду, вона мене мотивує. Бачу себе на першому місці п'єдесталу».


Польські євродепутати за визнання Голодомору в Україні злочином проти людства.\n28 лютого 2021, Київ 09:57\nЄва Поштар Слухати: Варшава, 12 січня 2007 (RadioSvoboda.Ua) – Польща вимагає від Європарламенту визнання Голодомору 1932- 33 років в Україні злочином Росії проти людства. Під такою резолюцією вслід за польськими євродепутатами свої підписи ставлять інші європарламентарії.\nПроект резолюції підготував польський євродепутат з партії Право і Справедливість Конрад Шиманський. Його ініціативу підтримали дві найбільші політичні фракції Європарламенту: християнсько-демократична і соціалістична.\nКонрад Шиманський у розмові з кореспонденткою Радіо Свобода пояснив позицію польських європарламентарів: «Наша ініціатива – це пряма відповідь на заклик президента Віктора Ющенка, який недавно звернувся до світової громадськості про визнання геноцидом голоду в Україні. На нашу думку це, безперечно, так. Ми розчаровані тим, що упродовж сімнадцяти років нова Росія не спромоглася ані вирішити цього питання, ані примиритися з чорною сторінкою свого минулого».\nРезолюція спрямована особливо до Росії\nУ резолюції мовиться, що Голодомор в Україні був викликаний штучно для покарання українських селян, щоб зломити їхній опір проти колективізації.\n«Наша резолюція спрямована до цілої міжнародної громадськості. Особливо до Росії. Вона має бути моральною підтримкою і проявом солідарності з Україною», — наголосив євродепутат Конрад Шиманський.\nПольський парламент у грудні визнав Голодомор 1932-33 років злочином проти людства. На сьогоднішній день подібні резолюції ухвалили 26 країн з усіх континентів: Австралія, Аргентина, Канада, США. У Європі крім України і Польщі це Молдова, Грузія, Бельгія, країни Прибалтики, Угорщина і Ватикан.\nПольський євродепутат Конрад Шиманський запевнив також, що паралельно з підтримкою Польщі щодо резолюції про Голодомор поляки надалі незмінно підтримують європейські прагнення України: «Перша ідея стосується минулого, друга — майбутнього. В обох ми на боці України. Підписуємось за них обома руками».


Що корисно для нирок: Їжа, яка корисна для нирок\nЯк відомо, одним з наших органів, який несе найбільші навантаження нашого тіла протягом дня, є наші нирки. Коли ми говоримо, що нам потрібно робити, щоб захистити здоров’я нирок, ми всі замислюємось над фразою «Нам потрібно пити багато води». Але це все? Звичайно, ні.\nДавайте разом дізнаємося, що корисно для нирок , і почнемо отримувати підтримку з продуктів, які допоможуть нашим ниркам очиститися, позбутися зайвого навантаження та шкідливих речовин.\nДля нирок, які продовжують працювати в здоров’ї, зустрічайте продукти, які чекають вас прямо внизу і корисні для нирок.\nЯкі симптоми вказують на наявність проблем з нирками?\nПерш ніж перейти до того, що ви робите щодо здоров’я нирок, з якими продуктами харчування вам слід отримати підтримку, ми хотіли поговорити про симптоми, які вказують на наявність проблем із нирками. Ці симптоми є найпоширенішими, але якщо у вас все-таки є хоч найменші сумніви, вам слід пройти шлях лікаря, пройти необхідні тести та отримати точну інформацію про здоров’я нирок. Особливо, якщо у вас є деякі або всі наступні симптоми, вам слід вживати заходів, не витрачаючи часу, ми зазначаємо попередження і переходимо до симптомів, які можуть вплинути на здоров'я нирок:\nЗміна частоти вироблення сечі (зменшення або надмірне збільшення)\nЗміни в структурі сечі (наприклад, піниста, міхурова або кривава сеча)\nНабряки і набряки в тілі\nНерозумний свербіж на шкірі\nВтрата апетиту, нудота або блювота\nЗапаморочення, відсутність концентрації уваги\nБіль з обох боків тіла або спини\nЩо корисно для нирок: продукти, корисні для нирок\nЇжа та напої, які підтримуватимуть ваше тіло в підтримці здорової роботи нирок:\nЗавдяки вітамінам і мінералам, що містяться в ньому, особливо вітаміну С, ви можете споживати петрушку, що позитивно впливає на здоров’я нирок. Однак слід вживати його сирим, а не приготованим під час їжі. Ви можете насолодитися перевагами петрушки, яка забезпечить водний баланс вашого тіла, вичавлюючи на неї щоранку лимон.\nНасіння гарбуза, що містять велику кількість заліза та цинку, також позитивно впливають на здоров’я нирок при вживанні в потрібній кількості. Також дуже важливо, щоб ви вживали гарбузове насіння в сирому вигляді, яке, як кажуть, має ефект омега-3 в організмі.\nЧервоні яблука, до яких ми можемо дістатись майже кожного сезону, також дуже важливі для здоров’я нирок. Завдяки рясній харчовій клітковині, що міститься в ній, ви можете їсти червоні яблука, які дозволяють фільтрувати нирки здоровим способом.\nХоча вони з нами короткий період року, користь гарбуза для нирок незаперечна. З цієї причини корисно використовувати гарбузи, як тільки вони виходять на прилавок. Звичайно, щоб скористатися цією функцією, якщо це можливо, потрібно натерти її свіжо натертою та споживати, роблячи салат, майте на увазі.\nЯкщо ви хочете отримати підтримку від трав’яних чаїв для підтримки здоров’я нирок, одне з перших назв, яке вам слід врахувати, - це чай з кропиви. Завдяки корисним інгредієнтам кропиви, цей чай має сечогінну та зменшувальну набряки та підтримує здоров’я, розслабляючи нирки. Щоб скористатися цими функціями, буде достатньо випивати 1 склянку на день.\nЙогурт, який є одним із продуктів, багатих кальцієм, вітаміном D та пробіотиками, є одним із продуктів, що підтримують здоров’я та очищення нирок, коли його вживають у найприроднішому вигляді. Для цього потрібно лише з’їсти миску домашнього натурального йогурту один або кілька разів на день в якості перекусу.\nВичавлювання та вживання соку лимона, який є природним інгредієнтом, що володіє як антиоксидантними, протизапальними, так і діуретичними властивостями, є одним із найбільш рекомендованих методів, особливо для тих, хто має проблеми з камінням у нирках. Звичайно, рекомендується змішувати сік половини лимона з невеликою кількістю теплої води або трохи меду після того, як ви його свіжо вичавите.\nВідомо, що речовина під назвою "тимохінон", що міститься в достатку в олії чорного насіння, підтримує здоров'я нирок. З цієї причини ви можете спокійно споживати чайну ложку олії чорних насіння щодня, вранці та ввечері.\nМожливо, ви також захочете поглянути на нашу статтю: 9 важливих порад, як повідомити вас, якщо у вас є захворювання нирок\nВажливе зауваження: пам’ятайте, що вищезазначені продукти харчування та напої не можна використовувати як самостійне лікування, вони можуть бути лише допоміжними, і якщо у вас є захворювання нирок або ви підозрюєте їх, обов’язково проконсультуйтеся зі своїм лікарем, проведіть необхідні обстеження та застосуйте метод лікування, який ваш лікар визнає доцільним, скажімо. Не ризикуйте своїм здоров’ям.


\tДискусуія та презентація книги: Троцький та незалежна Україна. | Центр візуальної культури\nДискусуія та презентація книги: Троцький та незалежна Україна.\n13 листопада 2013, о 18:00\nдискусія «Троцький і незалежна Україна», в рамках якої буде презентовано нову книгу «Український Троцький. Тексти Лева Троцького про Україну».\nЗахід пройде за участі Марка Бойцуна (Лондонський столичний університет), Геннадія Єфіменка (Інститут історії України НАНУ), Юрія Шаповала (Інститут політичних і етнонаціональних досліджень НАНУ), а також упорядників книги Дениса Пілаша та Захара Поповича (об’єднання «Ліва опозиція»), модеруватиме Василь Черепанин (Центр візуальної культури).\nУчасники дискусії намагатимуться з’ясувати роль народженого в Україні Лева Троцького в історії країни. Чому він висунув гасло вільної, незалежної робітничо-селянської радянської України і чи мало воно шанси на реалізацію? Які альтернативи сталіністському курсу в політиці, економіці та національному питанні існували всередині комуністичного проекту? Як проявила себе ліва опозиція сталінізму в Україні? Виходячи з досвіду Радянської України 1920-х років, чи обов’язково суперечать комуністичні ідеї національно-культурному відродженню?\nПопри те, що Троцький був одним із небагатьох світових політичних діячів, які звертали увагу на українське питання, його твори не видавалися українською з 1920-х років, а більшість його статей 1930-х, зокрема присвячених Україні, не видавалися в Україні ніколи. Дослідження праць цього видатного політичного діяча безсумнівно збагатить розуміння національно-визвольних змагань у ХХ столітті в Україні.\nоб’єднання «Ліва опозиція»


Дошкільнята висловлювали слова вдячності тим людям, які дали змогу сьогодні с міятися, радіти життю, танцювати та співати пісень. Діти старших груп «Пізнайко» та «Розумники» подарували гостям пісню про щасливих дітей України та подякували за мир. Не обділеними увагою залишились і молодші дошкільнятка. Малята групи «Сонечко» також завітали на свято та подарували військовим чудову пісеньку «Їжачок». Дівчата старшої групи порадували гостей запальним танцем.\nПроте не лише діти дивували гостей своїми талантами. Гості прийшли також не з пустими руками, а подарували дітям пісню – виконали Гімн АТО.\nУ цей День «ялинчата» приєдналися до привітань на адресу наших славних військовослужбовців, ветеранів і новобранців, солдатів і офіцерів, генералів та адміралів. А також побажали їм міцного фізичного здоров’я, успіхів у бойовій та тактичній підготовці, надійних тилів, кохання, Божого благословення і всіх благ!


Середа, 27 листопада 2013 12:32\nСереда, 03 квітня 2013 15:12\n18 січня 2013 року на YouTube з'явилося відео, в якому пенсіонерки села Орликівці Семенівського району на Чернігівщині співають пісню "Лісапед мій, лісапед".За незначний час відео набрало понад мільон переглядів, а Орликівські бабусі буквально зірвали Інтернет і впродовж лічених днів стали супер-зірками! Сьогодні ж до звичайних жінок-трудівниць приїздять кореспондетнти мало чи не всіх республіканських телевізійних каналів, запрошують їх на теле-шоу та передачі! Водномить їхнє життя змінила пісня «Лісапед...»!\nЧетвер, 14 березня 2013 15:02\nЩороку до Міжнародної молодіжної бібліотеки у Мюнхені надходять тисячі дитячих видань з усього світу. Фахівці обирають 250 найкращих із них, на які пишуть рецензії. Обрані книги потрапляють до каталогу найкращих видань року White Ravens – і бібліотека представляє їх на на найбільшому у світу дитячому книжковому ярмарку в Болоньї.\nТреба зазначити, що каталог White Ravens є дуже престижним орієнтиром для критиків, авторів, видавців, ілюстраторів та для батьків. Він окреслює тенденції у сучасній дитячій літературі, розповідає про найкращі книжки для маленьких читачів з усього світу.\nЦього року на White Ravens надійшло понад 9 тисяч видань із 40 країн світу. І найприкметнішим є те, що до каталогу White Ravens-2013 потрапило одразу ж два українських видання.Це «Вісім днів із життя Бурундука» видавництва «Грані – Т», що його написав Іван Андрусяк та проілюструвала Ганна Осадко, та книга «Ріпка» видавництва «Богдан», оформлена мистецьким об’єднанням «Аґрафка».\nТреба наголосити, що для «Аґрафки» – це друга перемога постпіль, адже 2012 року проілюстрована ними «Рукавичка» того ж таки видавництва «Богдан» також потрапила до каталогу White Ravens.\n«Вісім днів із життя Бурундука» Івана Анрусяка — це історія для сучасних школярів. Книжку написано з гумором, що демонструє розуміння автором тонкощів дитячої психології. Треба також сказати, що й ілюстрації до книги цілком відповідають психології дітей. Картинки до видання написала відома українська художниця Ганна Осадко.\n«Ріпка» — це по-новому переосмислена українська народна казка, що 1991 року вийшла у світ у переспіві Івана Франка. Художники Романа Романишин і Андрій Лесів, які власне і є творчою майстернею «Аґрафка», надали добре знайомій казці про ріпку несподіваного та актуального звучання. Вони граціозно поєднали відомий текст із сучасними і достатньо експериментальними для української дитячої книжки ілюстраціями. Арт-дизайн привертає увагу не лише маленьких читачів, а й дорослих шанувальників книжкових видань.\nУ арсеналі мистецьких оформлень «Аґрафки» понад десятки книг. Серед них не тільки згадані «Ріпка» та «Рукавичка» видавництва «Богдан», а й «Може, це все» В. Шимборської польського видавництва «BOSZ», «Był Sobie PewienC złowiek» Д. Вавілов, виданого у Варшаві, антології української поезії «Червоне і чорне» (чоловічий і жіночий примірник) тощо.\nВівторок, 05 березня 2013 14:45\nЯк повідомляє сайт «Українська літературна газета», у Лондоні в Палаці Видавців відбувся вечір, присвячений творчості Редьярда Кіплінґа.\nНа урочинах зібралися шанувальники творчості славетного письменника з різних країн світу. Зібрало їх для цього Британське товариство «Книгарів та новинарів».\nТовариство відзначило життя та творчість видатного борця за свободу і чудового письменника Ред’ярда Кіплінґа, організувавши бенкет зі смачними стравами та читанням його книг. Учасники вечора з приємністю занурилися у атмосферу творів видатного англійця.\nУ програмі вечора відбулися читання творів Кіплінґа, музикування та виконання пісень на слова письменника, представлено документальні спогади про давні часи Британської Імперії, зокрема Едвардіанської Англії тощо.\nКрім того, у рамках заходу відбулося ознайомлення з виданнями книг Кіплінґа різними мовами. Серед презентованих томів були і книги з України, наприклад, видання тернопільського видавництва «Навчальна книга – Богдан»: «Легенди з Книги Джунлів», «Такі собі казки».\nТреба сказати, що «Легенди з Книги Джунглів» та «Такі собі казки» – це нові автентичні переклади, здійснені молодими українськими перекладачами Володимиром Чернишенком, Іриною Сав’юк та Наталією Дьомовою. Адже не секрет, що за радянських часів навіть книги Кіплінґа виходили зі значними купюрами. Щодо ілюстрацій, то в Україні ніколи не публікувалися авторські Кіплінґові рисунки до «Такі собі казки", які є у новому виданні.\nУкраїнські видавці шанобливо передали свої книги до музею села Ротінґдін, в якому тривалий час замешкував письменник. У Ротінґдіні знаходиться куточок, який присвячений творчості Кіплінґа.\nПонеділок, 04 березня 2013 14:26\nПісля розголосного фільму «ТойХтоПройшовКрізьВогонь» Михайло Іллєнко знімає стрічку "Толока". Знаменно, що для картини режисер взяв сюжет поезії Т.Г. Шевченка «У тієї Катерини хата на помості» http://litopys.org.ua/shevchenko/shev254.htm\nПоезія схожа на народну думу. Отож, сподіваємося, і фільм стане народним і приверне увагу глядачів багатьох країн світу.\nНаразі зараз відбуваються зйомки цього фільму, які проходять у Корсунь-Шевченківському на Черкащині, Київському національному музеї архітектури та побуту в Пирогово тощо.\nХоча режисер не відкриває усіх секретів свого фільмування, та з надійних джерел достеменно відомо, що сценарій пройшов державний конкурс. Це означає, що половина грошей для зйомок фільму є бюджетними, іншу половину знайшли у спонсорів. Кошторис картини становить 28 млн. гривень. Для українського кіно це досить солідна сума. Фільм порівну спонсорують Держкіно та компанія "Іллєнко-Фільм".\nМихайло Іллєнко стверджує, що мріяв зняти цей фільм протягом останніх 15 років, і він розрахований "і на тих, хто любить Шевченка, і на тих, хто думає, що Шевченко – це хороший футболіст". "Хочу повернути Шевченка, щоб його розуміли", – каже постановник фільму «Толока».\nДія фільму проходить впродовж 400 років. Головну героїню грає донька режисера - балерина Іванна Іллєнко. Стрічка з'явиться у прокаті у березні 2013 року і ознаменує 200-річчя від дня народження Тараса Шевченка.\nП'ятниця, 01 березня 2013 10:46\nВ Україні знімають документальний фільм про Ольгу Кобилянську\nОльга Кобилянська одна із найяскравіших постатей української літератури. ЇЇ перу належать такі твори, як «Земля», «Царівна», «У неділю рано зілля копала» тощо. В них письменниця майстерно й правдиво відтворює життя людей усіх верств населення України свого часу. Тому й не дивно, що до екранізації її творів щораз звертаються кінематографісти. Так, за роботами письменниці впродовж часу знято фільми «Земля» (1954; у ролях А. Бучма, О. Швачка), «Вовчиха» (1967), телефільм режисера Б. Савченко «Меланхолійний вальс» (1990), 10-серійний телефільм режисера С. Туряниці «Царівна» (1994) тощо.\nНе залишаються осторонь творчості письменниці й сучасні кінематографісти. Зараз в Україні знімають документальну стрічку про життя Ольги Кобилянської. Цю картину заплановано сфільмувати й показати до 150-річного ювілею мисткині, який відбудеться 27 листопада цього року. Як повідомлено пресі, над фільмом працює автор і ведуча – чернівчанка Наталка Сопіт. Крім того, цей фільм знімається у рамках серіалу документальних фільмів "Гра долі", що демонструється на "5 каналі". Знімає та продюсує стрічку студія "Віател". Зараз фільм на стадії монтажу. Знімається дана стрічка на кошти спонсорів. Проте для її завершення не вистачає 50 тис. гривень. Тому знімальна група сподівається знайти тих, хто допоможе дозняти картину.\nУ листопаді 2013 року творці фільму мають надію презентувати його в Києві та Чернівцях. Крім того, протягом місяця на телебаченні планують показати п'ять 15-хвилинних серій.\nЧетвер, 28 лютого 2013 09:00\nНа порозі весна і в Україні започатковано\nНОВИЙ літературний КОНКУРС!\nВидавництво "Навчальна книга-Богдан" та сайт літераторів "Гоголівська академія"\nоголошують весняний конкурс - "ГРАВІТАЦІЯ ЛЮБОВІ"!\nДля участі вподобайте дві сторіночки:\nта напишіть віршик чи прозову мініатюру про любов\n(публікуйте твори на сторінці ГАКу http://gak.com.ua/) -\nі отримайте цілий комплект книг чудової Лесі Романчук –\nроман "Гравітація" у 4 книгах!!\nПро авторку книги " Гравітація"\nРоманчук Леся Іванівна народилася 1955 року в Магаданській області в сім’ї політв’язнів.\nПісля закінчення терміну заслання у 1963 році сім’я переїхала в Україну до Тернополя.\nЛеся Іванівна закінчила Тернопільський медичний інститут. Працює на кафедрі акушерства та гінекології Тернопільського державного медичного університету. Кандидат медичних наук, доцент.\nУ творчому доробку 7 збірок поезій, понад 20 книг прози.\nАвторка і виконавиця власних пісень. Лауреат літературної премії ім. Уласа Самчука.\n(1995) Синьооке диво.\n(1998) Слово честі.\n(2003) Над світом і собою.\n(2004) Танок пера на обрії світанку.\n(2006) Жінка з гітарою.\n(2004) Гравітація. Гра 1. Гра 2. Книга 1.\n(2004) Гравітація. Гра 3. Книга 2.\n(2004) Гравітація. Гра 4. Книга 3.\n(2005) Гравітація. Гра 4(закінчення). Гра 5. Книга 4.\n(2006) Чотири дороги назустріч. Книга перша.\n(2006) Чотири дороги назустріч. Книга друга.\n(2006) Чотири дороги назустріч. Книга третя.\n(2006) Чотири дороги назустріч. Книга четверта.\nСофія. Не залишай…(Книга 1) Не залишай мене…(Книга 2).\n(2007) Чотири дороги за обрій. Книга п’ята.\n(2007) Чотири дороги за обрій. Книга шоста.\nСофія. Не залишай мене одну…(Книга 3) Не залишай мене одну надовго… (Книга 4)\n(2008) Чотири дороги за обрій. Книга сьома.\nСофія. Не залишай мене, надіє…(Книга 5) Не залишай мене, любове… (Книга 6)\nСофія. Не залишай мене, віро…(Книга 7) Не залишай мене, мудросте… (Книга 8)\n(2008) Чотири дороги за обрій. Книга 8.\n(2009) Дорога додому. Книга 9.\n(2009) Місто карликів\nУ мереживі мережі. Інтернетна повість\n(2010) Місто карликів 2.\nПонеділок, 25 лютого 2013 13:21\n142 роки від дня народження Лесі Українки\nНині, 25 лютого, в Україні відзначається день народження видатної поетеси Лесі Українки.\nВажко сьогодні недооцінити внесок Лесі Українки у нашу культуру та мистецтво. Її поетичне слово не тільки "звало до бою" (за її ж висловлюваннями), а й показало світові наскількиукраїнська мова барвиста, яскрава та пластична.\nЛеся Українка прожила лише 42 роки. 1 серпня 2013 року відбудеться сто років від того дня, як письменниця пішла з життя, та значення постаті Лесі Українки в українській культурі підтверджують чисельні твори про неї, її долю та творчість.\nОдна із таких книг вийшла в Тернопільському видавництві «Богдан». Це повість-каза Євгена Білоусова "Лесина пісня". Радше, це навіть не книга, а мальовничий альбом, оформлений чудовими ілюстраціями Оксани Хейлик.\nДане видання – своєрідний арт-проект, в якому майстерно поєднано оповідання про дитинство Лесі Українки та живописні картини, що відтворюють дивний світ вразливої дитячої уяви поетеси.\nСаме так люди, що небайдужі до літератури великої письменниці вшанували пам’ять про неї.\nТреба сказати, що арт-проект "Лестина пісня" художниці Оксани Хейлик і автора видання Євгена Білоусова – не є одинокий. У дружній співпраці вони створили ще книгу "Тарасове перо" про дитинство Тараса Шевченка , що теж вийшла у видавництві «Богдан».\nЧетвер, 21 лютого 2013 09:34\nЧетвер, 21 лютого 2013 08:12\nПочинаючи з 2000 року, щоріч 21 лютого світова спільнота святкує Міжнаро́дний день рі́дної мо́ви. Про це було оголошено на ХХХ сесії Генеральної конференції ЮНЕСКО, що проходила у Парижі 26 жовтня –17 листопада 1999 року. Цей акт звучав, як «підтримка мовного та культурного різноманіття та багатомовності».\nПрийняттю цієї дати у світі сприяли події у Пакистані, коли в країні 1952 року було проголошено державною мовою урду, якою розмовляли лише 3 відсотки населення. Однак на сході цієї держави більшість пакистанців розмовляли бенгальською мовою. В країні почались протести, що супроводжувалися військовими сутичками. Народні демонстраціїї почалися 21 лютого 1952 року, під час яких було вбито кількох студентів-демонстрантів. Після проголошення 1971 року незалежності Східного Пакистану, ця територія зараз називається Бангладеш, 21 лютого відзначають в країні як день мучеників. За пропозицією Бангладеш, ЮНЕСКО вперше 2000 року проголосило 21 лютого Міжнародним днем рідної мови.\nЦе рішення ЮНЕСКО було зумовлене тим, що у світі з 6 000 розмовних мов майже половині загрожує зникнення. Тому ця організація прагне підтримувати мову як ознаку культурної належності особистості. Крім того, організація вважає що вивчення іноземних мов та багатомовність є ключами до взаєморозуміння та взаємоповаги.\nЩорічне святкування Міжнаро́дного дня рі́дної мо́ви звертає увагу світової спільноти на 10 000 людей, що розмовляють рідними мовами та говірками, які не є державними. Часто ці мови не передаються наступним поколінням і тому зникають.\nЗа даними ЮНЕСКО, у світі є багато мов, якими розмовляють менше ніж 100 осіб і які навіть не задокументовані.\nСереда, 20 лютого 2013 14:39\nВівторок, 19 лютого 2013 11:03\nВ Україні названо лауреатів Шевченківської премії.\nВ Україні оголошено лауреатів Шевченківської премії.\nНими стали 80-річний художникПетро Печорний[член НСХУ (1971), Народний художник України (1997). Професор (2000)]. Він отримає премію за серію декоративних тарелей за мотивами творів Тараса Шевченка. Художник народився 2 вересня1932 року у селі Роїще Чернігівської області. У 1966 році закінчив Ленінградське вище художньо-промислове училище ім. В. Мухіної. Працює в галузі графіки, декоративно-прикладного мистецтва в царині керамікаи. Основні твори: серія тарілей „Козак Голота”, „Козак Мамай”, „Байда” (1982), „Дерево життя” (1985), дек. скульптури – „Відродження”, „До світла” (2000) тощо.\nУ галузі театрального мистецтва звання лауреата присуджено 48-річному театральному режисерові Дмитру Богомазову за вистави "Гамлет" у Одеському українському театрі ім. Василька, "Гості прийдуть опівночі" у столичному театрі на Лівому березі, "Щуролов" Київського театру "Вільна сцена". Дмитро Богомазов народився 14 лютого 1964 року у Свердловську. 1995 року закінчив Київський театральний інститут ім. Карпенка-Карого у майстерні Е. Митницького. Працює у театрі на лівому березі Дніпра. Як стверджує критик Юлія Пятецька: «У роботах Богомазова завжди присутній метафізичний наліт, якийсь відвертий сюр, і будь-яка ситуація у його викладі має нескінченну кількість транскрипцій».\nТакож Шевченківським комітетом було присуджено премію 71-річному Леоніду Горлачу за за збірку віршів "Знак розбитого ярма". До неї увійшли поезії та поеми за кілька останніх років. Леонід Никифорович Горлач (Коваленко) народився 4 квітня 1941 р. в містечку Ріпках на Чернігівщині.Після закінчення Ніжинського педінституту вчителював, працював у редакціях Ніжинської та Чернігівської молодіжних газет, у видавництві «Дніпро» Основні збірки віршів: «Лебеді» (1967), «Танок дощу» (1971), «Співучий млин» (1974), «Четвертий вимір» (1977), «Зірниці» (1978), «Світовид» (1980), «Ми у світі» (1984) та ін. Відомо, що Леонід Горлач за радянських часів обіймав посаду директора Бюро пропаганди художньої літератури у Спілці письменників. Нагороджений медаллю "За будівництво Байкало-Амурської магістралі".\nТреба сказати, що у списку на звання лауреата Шевченкувської проемії були такі відомі літератори, як Мирослав Дочинець, Юрій Буряк, Володимир Лис, Костянтин Москалець. Тому, очевидно, Шевченківський комітет мав досить вагомі підстави, щоб віддати престижну премію України саме Леонідові Горлачу.\nШевченківську премію започаткували 1961 року. Переможців нагородять 9 березня. Цьогорічна премія становить 260 тисяч грн. кожному.\nПонеділок, 18 лютого 2013 12:59


Сентравіс вкладе понад 140 млн гривень на екомодернізацію підприємства | ЕкоПолітика\nГоловна › Новини екології України і світу › "Сентравіс" вкладе понад 140 млн гривень на екомодернізацію підприємства\n"Сентравіс" вкладе понад 140 млн гривень на екомодернізацію підприємства\n28 Квітня 2021 17:37\nКомпанія "Сентравіс" розпочала реалізацію кількох масштабних програм з екологічної модернізації підприємства із загальним обсягом інвестицій понад 140 млн грн.\nСеред заявлених проєктів – комплексна реконструкція ділянки хімічної обробки труб, будівництво системи реагентного очищення кислотних стоків, а також перехід на автономні модульні котельні, йдеться в пресрелізі компанії.\nУ планах "Сентравісу" перестати використовувати енергоємний лужний розплав шляхом кардинальної зміни технології хімічної обробки безшовних труб. З цією метою компанія уклала контракт на постачання нової травильної ванни, що дасть змогу найближчим часом впровадити інноваційну технологію хімічної обробки труб. Її монтаж заплановано на першу половину цього року.\nВодночас у межах цієї програми проведуть комплексну реконструкцію всієї ділянки хімічної обробки труб, зокрема порожній ремонт вентиляційної системи. Вартість усього комплексу заходів у межах цього проєкту становитиме понад 70 млн грн.\nДо 2022 року розраховують побудувати систему реагентного очищення лужних стоків. Проєкт обійдеться в понад 45 млн грн. Його реалізація дасть змогу підвищити якість очищення стічних вод, реалізовувати шлами, отримані в процесі очищення стічних вод для повторної переробки, запустити рециклінг очищеної води з її повторним використанням як технічної води для потреб реагентної установки.\nЦьогоріч "Сентравіс" перейде на автономні модульні котельні й відмовиться від централізованого постачання пари й опалення, що зробить виробництво більш енергоефективним, а також дасть змогу компанії знизити викиди СО2 на 140 т/міс. Очікувана вартість проєкту з будівництва модульних котелень – близько 25 млн грн.\nЗа словами менеджерки зі стратегічного планування "Сентравіс" Тетяни Омельченко, основну частину робіт у межах екологічної програми компанія зможе завершити до кінця 2021 року.\nДовідка. "Сентравіс" входить до десятки найбільших світових виробників безшовних нержавіючих труб. Компанію заснували 2000 року. Виробничі потужності розташовані в Нікополі Дніпропетровської області. Компанія поставляє продукцію Thyssenkrupp, BMW, Alstom, Linde, Samsung, Volkswagen і іншим компаніям. На підприємстві працює понад 1400 співробітників.\nЯк повідомляла ЕкоПолітика, група "Метінвест" 2020 року встановила свій власний рекорд з інвестицій в екологічні проєкти, вклавши в них понад $200 млн.\nТеги: Екомодернізація , Зменшення викидів СО2 , Інвестиції , Металургія , Очищення води , Стічні води


Бюджетний смартфон Fly FS517 Cirrus 11, огляд якого дозволяє познайомитися з більшістю його характеристик, не можна назвати відповідним гаджетом для більшості користувачів.\nОднак у своїй ціновій категорії і при порівнянні зі схожими за характеристиками недорогими моделями, він виглядає не так погано.\nОсобливо з урахуванням того, що діагональ екрану телефону складає 5 дюймів, а пам’ять можна розширити за допомогою карти ще на 32 Гб.\nСмартфон отримав наступні характеристики:\nвстановлену 6-ю версію Android;\n5-дюймовий дисплей з роздільною здатністю HD і підтримку 2 одночасних натискань;\nстандартний набір датчиків: контролю положення, освітленості і наближення;\nоснащений двома камерами: на 8 Мпікс. і фронтальну на 8 Мпікс .;\n4-хядерний процесор Spreadtrum SC9832, укомплектований вбудованим відео Mali-400 MP2;\nпам’яттю: оперативної розміром 1 Гб і постійної, за замовчуванням дорівнює 8 Гб, але розширюється за установці microSD-карти (до 32 Гб);\nслотами на 2 сім-карти в форматі microSIM.\nКрім того, модель укомплектована модулями 3G, LTE і GSM.\nЄмність акумулятора складає 2100 мАг, вага дорівнює всього 136 г, а товщина становить 8,9 мм.\nЄ у смартфона і підтримка Wi-Fi і Bluetooth 4.0.\nЗовнішній вигляд смартфона цілком відповідає його цінової категорії.\nМодель не отримала ніяких відмінних рис і нагадує більшість інших гаджетів, які можна придбати за 4-6 тис. гривень.\nЗаміна стандартної чорної кришки із пластику червоним варіантом робить телефон трохи яскравіше – хоча і не оригінальніше.\nРоз’єми, інтерфейси і додаткові пристрої розташовуються у смартфона наступним чином:\nу верхній частині передньої панелі можна побачити фронтальний механізм для зйомки (Що отримало рідкісну для селф-камер бюджетних смартфонів спалах), датчики освітлення та наближення;\nпід дисплеєм немає ні фізичних кнопок, ні інших пристроїв – через це в цій частині залишається занадто багато вільного простору, зате користувачеві можна не боятися випадково зачепити клавішу пальцем, тримаючи смартфон в руках;\nПеревернувши телефон, можна побачити ще одну камеру – основну, що отримала дозвіл 8 Мпікс. і більш потужну світлодіодний спалах;\nпрактично в самому низу розташовані отвори зовнішнього динаміка;\nсправа знаходиться «гойдалка» регулювання гучності і харчування;\nзверху розташовується micro USB-порт і роз’єм для навушників.\nЩоб зняти задню панель внизу передбачена спеціальна виїмка.\nПід кришкою можна побачити слоти для карти пам’яті і сім-карт – звичайне розташування для бюджетних моделей.\nМал. 2. Модель з боку кришки.\nЯкість збірки смартфона цілком гідне – особливо для його ціни.\nТримаючи пристрій в руках, не можна помітити ні особливих скрипів, ні продавлюється кришки.\nХоча насправді обидва цих недоліку присутні – але увагу на них звернути можна, тільки якщо шукати спеціально.\nГаджет комплектується 5-дюймовим дисплеєм, щільність пікселів якого становить 294 ppi, а роздільна здатність дорівнює 1280 х 720 пікселів.\nІ, хоча розширення HD не зовсім підходить для такої великої діагоналі, його можна назвати нормальним для моделі за таку ціну.\nСеред інших особливостей екрану можна відзначити:\nзанадто багато жовтих тонів на зображеннях;\nхороші кути огляду при наявності невеликих спотворень у вигляді мерехтіння;\nпогану реакцію на натискання – помітна затримка між киснем і дією;\nвідсутність олеофобним покриття, через що бажано уникати попадання на екран рідини.\nМал. 3. Яскравість екранної матриці не вражає, але і не засмучує.\nДо мінусів дисплея можна віднести конструкцію скла, зробленого в форматі 2,5D.\nВигин екрану невеликий, проте, все одно заважає при наклеюванні захисної плівки.\nОсобливого сенсу в такому 2,5D-екрані немає – своїх захисних функцій він майже не виконує.\nЦентральний процесор бюджетного смартфона теж повинен бути недорогим – для цього виробник вибрав чіп Spreadtrum SC9832 з 4 ядрами і максимальною частотою 1,3 ГГц.\nЗа графіком у гаджета відповідає відеопроцесор Mali-400 MP2 – теж застарілий і встановлюється в 2017-му році тільки на моделях з ціною до $ 100.\nСмартфон комплектується мінімальним для сучасних смартфонів об’ємом пам’яті – 1 Гб ОЗУ.\nЗ них для додатків доступно не більше 400 Мб, тому користувачеві не варто завантажувати пристрій великою кількістю системних додатків.\nБракує Cirrus 11 і постійної пам’яті – 8 Гб (вільно тільки 5 Гб) вистачає не більше ніж на 5-10 сучасних додатків.\nА великі ігри встановлювати на такому смартфоні і не рекомендується – вони все одно будуть “зависати” і працювати занадто повільно.\nМал. 4. Пам’ять смартфона і його показники при використанні утиліти СPU-Z.\nСмартфон працює не дуже швидко, але все одно дозволяє запускати робочі програми і старі ігрові програми.\nНаприклад, з його допомогою можна грати в ігри типу Temple Run 2 або Asphalt Nitro.\nПідійде він і для офісних додатків і, тим більше, дозволить дивитися відео на YouTube.\nСеред мінусів гаджета можна відзначити серйозний нагрів корпусу в районі камери.\nЯк правило, це відбувається після 1-2 годин безперервної гри або листування. Нагрівається поверхня не обпікає рук, хоча і доставляє користувачеві певний дискомфорт.\nМодель Fly Cirrus 11 працює під керуванням звичайної для бюджетних смартфонів 2017 го року платформи Андроїд 6.0.\nРосійська прошивка отримала лаунчер Yandex, що практично не відрізняється від стандартних варіантів операційної системи.\nВтім, при бажанні користувач може встановити одну з інших поддержіваемих системою програмних оболонок – від ZenUI до iPhone 6s, що робить відображення програм смартфона схожим на стиль популярної моделі Apple.\nМал. 5. Асортимент лаунчер для моделі Cirrus 11.\nСеред встановлених на смартфоні додатків є чимало програм, які навряд чи знадобляться більшості користувачів – наприклад, ігри free-to-play або UC Browser.\nВидалити їх можна без Root-прав – тим більше що отримати їх власнику смартфона буде непросто.\nПрограмне забезпечення не підтримує OTG-режим, тому підключати до смартфону периферійні пристрої не вийде.\nСмартфон комплектується 8-мегапіксельною камерою на передній панелі, що має автофокус і непогану якість фотографій.\nХоча знімати з її допомогою найкраще в денний час – вночі зробити хороший знімок не допоможе навіть спалах. Фронтальна (або «Селфі») камера теж комплектується світлодіодом, який дозволяє підвищити чіткість, але все одно не поліпшує фото з роздільною здатністю 2 Мпікс.\nЖодна з камер не дає можливості зняти гарне відео.\nЧи не вийде з їх допомогою і правильно відкоригувати експозицію або виконати більшість інших налаштувань, доступних власникам більш дорогих смартфонів.\nМал. 6. Фотографія, зроблена за допомогою основної камери Cirrus 11.\nПід час тестування можливостей обох камер можна помітити непогану якість пейзажів і навіть знімків в режимі макрозйомки.\nЧитається на фото і текст, написаний досить дрібним шрифтом.\nА в режимі поганого освітлення зображення виходять приблизно такими ж, як і при використанні інших бюджетних моделей – тобто не надто якісними, але з непоганою деталізацією.\nМодель Fly Cirrus 11 не комплектується фірмовим музичним програвачем і відтворює музику за допомогою програми «Google Play Музика» – з еквалайзером і вбудованим радіо.\nДіапазон прийому радіосигналу – від 87,5 до 108 МГц.\nГучність зовнішнього динаміка недостатньо велика для прослуховування музики на вулиці.\nАле в домашніх умовах на телефоні можна прослуховувати музику, перебуваючи на відстані декількох метрів від пристрою.\nНеголосно звучить і розмовний динамік, тому співрозмовника може бути погано чутно в громадському місці – зате в навушниках гучності вистачає для будь-яких цілей.\nПри перегляді відео параметрів звуку теж вистачить, якщо людина знаходиться в приміщенні.\nПри цьому функціональність плеєра невисока, зате є можливість програвати ролик в плаваючому вікні, одночасно займаючись іншими справами.\nА максимальний дозвіл відео в сервісах типу YouTube становить 720р.\nМобільна і бездротовий зв’язок\nМодель підтримує роботу з більшістю мереж – від 2G до LTE.\nЗв’язок залишається стабільною в приміщеннях, а максимальна швидкість передачі даних досягає 150 Мбіт / с.\nДопускається робота з усіма мобільними операторами з РФ.\nНезважаючи на наявність двох SIM-карт, підтримка 3G або LTE забезпечується одночасно тільки одній – друга зможе працювати тільки з 2G. Не варто розраховувати власникові телефону і на можливість утримання розмови. Під час роботи однієї карти друга переходить в режим очікування.\nДля з’єднання з іншими пристроями смартфон отримав підтримку протоколів Bluetooth v4.0 і Wi-Fi IEEE 802.11 b / g / n. З їх допомогою забезпечується прийом і відправка інформації на швидкості 24 і 300 Мбіт / с, відповідно.\nТакож варто відзначити, що у Fly Cirrus 11 відсутня підтримка технологій NFC і HotKnot.\nЄмність акумуляторної батареї смартфона не дозволяє користуватися ним протягом цілого дня – хіба що в режимі очікування. Перевіряючи можливості пристрою, можна відзначити такі періоди часу:\nпри максимальному навантаженні (запуск вимогливих до ресурсів ігор) – не більше 4 год;\nпри перегляді відео – до 5 год;\nпри читанні або прослуховуванні музики – від 5 до 6 год.\nМал. 7. Акумулятор пристрою.\nТестування проводилося при стовідсотковій яскравості екрану – зробивши її нижче, можна збільшити результат, по крайней мере, при програванні аудіофайлів.\nВимкнення Wi-Fi теж трохи підвищить час роботи смартфона – хоча все одно не зробить його більше 8 годин.\nА, значить, протягом дня пристрій, швидше за все, доведеться хоча б один раз поставити на зарядку.\nКомплектація при поставці\nКоробка смартфона має стандартну для цієї марки форму і білий колір.\nВсередині можна виявити такі предмети:\nmicroUSB-кабель для з’єднання з зарядкою або комп’ютером;\nзвичайнісіньке зарядний пристрій;\nзмінне задню панель червоного кольору для заміни;\nінструкцію, яка, на відміну від документації на багато китайських смартфони, містить російськомовний розділ.\nМал. 8. Комплектація пристрою.\nКомплектацію можна назвати цілком стандартною для смартфона з такою ціною.\nЄдине, що дивує – змінна кришка.\nХоча таку ж можливість заміни задньої панелі пропонувала свого часу для деяких смартфонів і компанія Gigabyte.\nFly FS517 Cirrus 11: огляд особливостей і параметрів (# 2020) Ссылка на основную публикацию


Скарлатина спричинюється стрептококовою інфекцією, дитина може її отримати від людей, що хворіють на ангіну, чи просто від носіїв стрептококів. Нагляд лікаря повинен забезпечуватися протягом усього періоду хвороби. Слід повідомляти про всі нові симптоми, як то: пухлини на шиї, червона сеча, біль у суглобах, повернення високої температури тощо. Крім того, підступність хвороби полягає у виникненні ускладнень уже після того, як дитина повністю одужала. Причина - переохолодження організму протягом 10-15 днів після зникнення останніх симптомів.\nДифтерія. Інкубаційний період - 5-8 днів. Дуже небезпечне захворювання, яке можна попередити. Якщо дитина одержала три ін'єкції проти дифтерії в перший рік життя, а потім додаткові щеплення в один рік і кожні наступні три роки, вона практично захищена від захворювання на дифтерію. Хворобапочинається із загальної слабкості, почервоніння у горлі і високої температури. На мигдаликах утворюються білі плями, які можуть поширитися на все горло. З'являється кашель, утруднюється дихання. Як правило, дитину у разі підозри на дифтерію госпіталізують.\nПоліомієліт. Інкубаційний період - 1-2 тижні. Епідемії найчастіше спостерігаються влітку та восени. Захворювання починається, як і більшість інших інфекцій, з головного болю, високої температури. Може спостерігатися блювання, запор чи пронос. У тяжких випадках може настати параліч кінцівок. Лікарі вважають, що переохолодження та перевтома роблять дитину вразливішою до захворювання. Діти влітку часто купаються у річці, тому не можна дозволяти їм робити це до посиніння шкіри і стукання зубів. Способи полегшення перебігу захворювання не відомі, але, з іншого боку, у більшості дітей воно відбувається без виникнення паралічу, а якщо він буває, то проходить безслідно. Стан хворої дитини покращується за умови належного догляду. Інколи параліч все ж таки залишається, тому необхідно завчасно попередити хворобу. Вакіпна Солка, що виготовляється з вірусу поліомієліту, допомагає організму виробити відповідні антитіла і попередити паралітичну стадію, але вона не допоможе, якщо дитина вже контактувала з хворими.\nТуберкульоз. Інкубаційний період невизначений. Це захворювання проходить по-різному у дітей і дорослих. У дорослих у легенях розвивається "пляма" чи "рубець", що поступово росте, і його легко визначити за допомогою флюорографії. Захворювання має такі симптоми, як кашель з мокротою, відсутність апетиту, швидка втомлюваність, підвищення темпера-тури, схуднення. У дітей же туберкульоз має інші форми. В перші роки життя опірність організму невелика, і інфекція може поширитися на все тіло. Тому не можна ні в якому разі допускати контакту немовляти з хворими на туберкульоз. У дітей старшого віку ця хвороба проходить у легкій формі, її перебіг можна навіть не помітити. В окремих випадках може спостерігатися блідість, роздратованість, втома, кашель. Туберкульоз може вражати легені, кістки, шийні лімфатичні вузли, але найчастіше ураження зазнають лімфатичні вузли біля основи легенів. У більшості випадків одужання відбу-вається протягом року чи двох, якщо додержувати правильного догляду відповідно до рекомендацій лікаря. На тяжку форму хворіють також підлітки, тому в Україні з метою виявлення захворювання на ранніх стадіях впроваджуються так звані туберкулінові випробування (реакція манту), які роблять усім без винятку дітям, починаючи з трирічного віку. Якщо після введення препарату шкіра в місці уколу червоніє і набрякає (позитивна реакція), то в організмі є або була паличка туберкульозу. Але це не означає, що є захворювання. Позитивна реакція вказує на захворювання тільки у немовлят, а у старшому віці - на інфікування. Якщо в організмі була інфекція, то позитивна реакція зберігається на все життя. Коли, крім по-зитивної реакції на туберкулін, спостерігається кашель та інші симптоми, потрібне рентгенологічне дослідження для підтвердження діагнозу, і у випадку захворювання слід негайно почати лікування спеціальними методами. Крім того, обстеження проходять усі члени родини і люди, з якими хворий спілкується, щоб виявити джерело інфекції.\nДіти, звичайно, хворіють і на хвороби, притаманні усім - ангіну, пневмонію, бронхіт, різні захворювання шкіри, специфічні захворювання органів. Слід пам'ятати, що діти не знають, з якою небезпекою вони можуть стикатися, тому відповідальність за їхнє здоров'я повністю лежить на батьках, вихователях, учителях.


Україна стане чистою - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nУкраїна стане чистою\nВ містах і селах України активно впроваджують програми поводження з побутовими відходами, базовані на європейському досвіді\n«Чисто не там, де прибирають, а там, де не смітять» — вочевидь, усі переконалися, що ця приказка в повсякденному житті не спрацьовує: ну ніяк сучасне суспільство не може обійтися без продукування побутових відходів. Полігони чи стихійні звалища ростуть і псують і без того не ідеальний екологічний стан. Тема львівського сміття на слуху в усієї країни, але в інших населених пунктах ситуація подекуди не менш гостра. Тож питання управління ТПВ — одне з найактуальніших для будь-якого органу місцевого самоврядування. Як його вирішують у різних регіонах України, дізнавалися журналісти «Урядового кур’єра».\nЗапоріжжя. Сміттям ремонтуватимуть дороги\nВ регіоні хочуть спорудити сміттєспалювальний завод за новітніми технологіями. Там не тільки утилізуватимуть тверді побутові відходи, а ще й вироблятимуть великі обсяги електро-, теплоенергії, а також золи як наповнювача для дорожнього полотна, виготовлення шлакоблоків, панелей тощо. Знайшовся й можливий інвестор. Голова Запорізької ОДА Костянтин Бриль обговорив із представниками компанії IMOP Corporation s.r.o, Slovakia це питання. Представники компанії об’єднали пропозиції німецьких, чеських, італійських та інших фірм з переробки сміття, які звели близько 500 сміттєпереробних заводів по всьому світу.\n— Для втілення в життя такого проекту є різні можливості фінансування, в тому числі й співфінансування, — наголосив Костянтин Бриль. — Зважаючи на реформу з децентралізації та створення в регіоні об’єднаних територіальних громад, маємо обрати одну пілотну територію та на її базі реалізувати проект. Можна розглянути Мелітополь, Бердянськ, великі міста. Влада регіону зробить усе, аби цей проект не залишився на папері.\nДонеччина. Стихійні звалища зникнуть\nПоблизу Краматорська на Донеччині розпочалося будівництво другої черги регіонального полігону ТПВ. До комплексу, що невдовзі обслуговуватиме населені пункти північної частини прифронтового краю, увійдуть три так звані «екрани» — котловани, вимощені непроникною плівкою та оснащені належним чином, відстійник, а також об’їзна дорога і огородження. Впоратися із роботами, на проведення яких із обласного екологічного фонду надано 94 мільйони гривень, заплановано до кінця цього року.\nА невдовзі зведення подібних полігонів почнуть у Маріуполі, Волновасі та Кураховому.\nНа Донеччині реалізовують масштабну програму з впорядкування відходів: протягом п’яти років є намір прибрати всі стихійні звалища і створити мережу зональних і регіональних полігонів ТПВ, перевантажувальних і сортувальних станцій, адже в усіх містах і селах краю запровадять роздільне збирання відходів. У планах обласної влади також будівництво у Краматорську і Маріуполі сучасних підприємств для спалювання сміття. А своєрідною родзинкою очищення Донеччини від відходів стане початок роботи тут найпершої в Україні пересувної установки для утилізації люмінесцентних ламп, що має сертифікати за європейськими стандартами. Установка вартістю 30 мільйонів гривень перебуватиме у власності комунального підприємства «Донецький регіональний центр поводження з відходами» і у разі необхідності зможе виїздити до будь-якого населеного пункту області чи промислового підприємства.\n«Програма, яку ми намітили, нам до снаги, адже є фінансовий ресурс і бажання зробити Донеччину найчистішою областю в Україні», — переконаний голова Донецької ОДА, керівник обласної військово-цивільної адміністрації Павло Жебрівський.\nВінниччина. Сортувальну лінію збудували в складчину\nНа полігоні райцентру Муровані Курилівці ввели в експлуатацію сучасну вітчизняну лінію із сортування ТПВ, яка забезпечить їх утилізацію з цього селища та 59 населених пунктів району. З часом вона працюватиме і на сусідні райони. Тепер відходи тут сортують з виокремленням поліетилену, металу, паперу, скла та органічних решток. Пуск лінії дав змогу щодня переробляти 15—20 тонн відходів та майже удвічі подовжити термін експлуатації полігону. Будівництво та оснащення сортувальної станції співфінансувались обласним бюджетом та селищною радою. Було створено 12 робочих місць.\n«По суті, робимо перші кроки в цьому напрямі, тому дуже важливо, щоб вони були успішні. Маємо в стислі терміни побудувати систему, яка забезпечить сортування і первинну переробку ТПВ у кожному районі. Під час проектування ми розглянули різноманітні технології. Тож це типовий проект, який можна використати і в інших районах», — сказав під час відкриття лінії голова ОДА Валерій Коровій. Він зауважив, що нині закумульований ресурс на рівні обласного бюджету, який дає можливість у пропорції 75% — обласні кошти, 25 % — кошти місцевого бюджету реалізувати в області десятки подібних проектів.\nКиїв. «Розумні контейнери» встановили під землею\nЩороку в столиці накопичується близько 1,2 мільйона ТПВ, з яких на полігони та звалища вивозять 67,2%. Вочевидь, навколо столиці вже виросли б цілі сміттєві терикони, якби частину відходів не спалювали на заводі «Енергія». Нині його реконструюють, модернізують котлоагрегати із заміною електрофільтрів. На це у 2015—2016 роках було витрачено 49,1 мільйона гривень, цього року потрібно ще майже 11 мільйонів. Проектують і установку сучасної системи очищення димових газів. За словами заступника голови КМДА Петра Пантелєєва, роботи планують завершити у 2020 році. «Завод «Енергія» буде таким, як найсучасніші у Європі», — запевнив посадовець.\nТа на заводі спалюють лише 21,8% ТПВ. Те, що вивозять на полігони, створює загрозу для довкілля столиці і її околиць. Вихід із ситуації — сортування та перероблення відходів. Фахівці розробили Концепцію поводження з ТПВ. Як повідомила прес-служба КМДА, планують створення нових Центрів поводження з відходами, де їх сортуватимуть максимально вилучаючи ресурсоцінні компоненти — скло, пластик, метал, тощо. Нині ж сортують лише 11% ТПВ.\n«Також ми розпочали протиаварійні заходи на полігоні № 5, розробляємо проект його подальшої рекультивації. А ще міська влада за створення прозорої системи адміністрування сфери поводження з ТПВ, з повним контролем з боку громади Києва, аби сміття не потрапляло на стихійні звалища», — зазначив Петро Пантелєєв. Також, за його словами, у планах — будівництво п’яти сучасних сміттєпереробних підприємств, потужністю від 350 до 450 тис. т/рік. Таку систему поводження з ТПВ, розроблену з урахуванням принципів Директиви ЄС, підтримали й експерти.\n«Насправді сміття сортують, але стихійно: безхатченки копирсаються в сміттєвих баках і виймають папір, пластик, скло, метал. За такого підходу нічого буде сортувати на нових станціях. Отже, потрібно встановити закриті антивандальні контейнери і, ймовірно, закрити пункти прийому такої вторсировини, або їх перепрофілювати у міні-сортувальні пункти», — зазначив директор аналітично-дослідницького центру «Інститут міста» Олександр Сергієнко.\nУтім, у цьому напрямі дещо роблять. У Києві, за європейським прикладом, встановили 50 підземних сміттєвих баків. Голова КМДА Віталій Кличко запевняє, до кінця року їх буде ще 300, а наступного — майже тисяча. Кожен контейнер розраховано на п’ять кубометрів ТПВ. Вони обладнані системами пожежогасіння (приміром, коли хтось вкине тліючий недопалок), та датчиками, які подають сигнал диспетчеру, що бак заповнено, і тоді комунальники вивозять його вміст.\nХерсон. Виявлено незаконний сортувальний цех\nНа території обласного центру розташоване найбільше звалище ТПВ Херсонщини. Його експлуатацію розпочато в 1968 році. Розрахована вона до 2017-го, а ще на початок року кількість видалених відходів на міському звалищі становила 388 тисяч тонн. Їх на звалищі не сортують, приймають без зважування.\nНесвоєчасне сортування ТПВ та інші незаконні дії на Херсонському звалищі стали темою виїзної наради робочої групи облдержадміністрації.\nНа території сміттєзвалища учасники робочої групи провели огляд та поспілкувалися з місцевими співробітниками, які визнали, що не здійснили своєчасну рекультивацію, а також підтвердили факт незаконного сортування сміття. Також було відібрано зразки ґрунту та повітря для екологічної перевірки. Її результати нададуть до 15 вересня голові ОДА з пропозиціями щодо подальших дій. «З огляду на екологічний стан перевірити зразки ґрунту вкрай важливо, — зазначив заступник керівника робочої групи, директор департаменту екології та природоохоронних ресурсів ОДА Юрій Попутько. — Адже, за даними Південно-Української гідрогеологічної експедиції, ця земельна ділянка не відповідає вимогам щодо захищеності підземних вод, а також розташована в зоні можливого впливу на водозабори Херсона. Нині експлуатація звалища незаконна та небезпечна екологічно для життя та здоров’я населення».\nТуди, де було виявлено сортувальний цех, прибули правоохоронці, до яких із заявою про розкрадання вторсировини звернувся Євген Рищук. «Їхнє завдання, — зауважив посадовець, — розібратись на місці з таким розкраданням. У свою чергу департамент екології проводить заходи для формування звіту про стан сміттєзвалища. Взагалі ОДА хоче знайти інвесторів для будівництва сміттєпереробного заводу, що дасть змогу розв’язати проблему звалищ Херсона та найближчих районів».\nДо речі, зауважують фахівці, біля цього звалища є земельна ділянка, на якій можна спорудити сміттєпереробний завод.\nНасамкінець. Звичайно, ще багато треба зробити, аби Україна звільнилась від сміттєвих пут. І все ж, нехай і маленькими кроками, чистоту наводять. Та й не лише у великих містах. Наприклад, у селі Черняхівка на Київщині цього року з’явилися прості сміттєві баки. Але раніше їх ніколи там не було, а селяни вивозили відходи в найближчі лісосмуги. Засмітили їх так, що навіть лісові шампіньйони, яких пару десятків років тому там було багато, перестали рости. Селяни контейнерам зраділи, і не тільки через можливість «повернути гриби», а й через те, що самим набридло почуватися «еконечупарами». Отож, як бачимо, не завжди потрібні великі гроші, щоб навести лад. Достатньо трохи зусиль місцевої влади і відповідальності самих людей. Втім, останнім часом така відповідальність проявляється все більше. А отже, є надія, що скоро Україна стане чистою!\nМатеріали підготували Євген ЛОГАНОВ, Павло КУЩ,\nОлег ЧЕБАН, Інна КОСЯНЧУК, Олена ІВАШКО "Урядовий кур’єр"