Читати Ернест Хемінгуей «По кому подзвін (сторінка 13)» | Портфель\nПо кому подзвін (сторінка 13)\n— Літаків у них до біса. Згадай, що ми бачили вчора.\n— Атож, літаків у них аж занадто,— сказав Сордо.\nВ нього дуже боліла голова, а рука затерпла, і ворушити нею було нестерпно боляче. Піднявши здоровою рукою бурдюк з вином, він подивився на чисте, високе, вже по-літньому блакитне небо. Йому було п’ятдесят два роки, і він був певен, що бачить небо востаннє.\nВін не боявся смерті, але його брала злість, що він потрапив у пастку на цьому горбі, придатному тільки для того, щоб на ньому вмерти. Якби ми були відірвались від них, подумав він. Якби нам пощастило затягти їх у ту довгу долину або перескочити через дорогу, все було б гаразд. Але цей клятий горб! Ну що ж, треба буде використати його якомога краще; досі він, здається, непогано нас захищав.\nЯкби він навіть знав, скільки разів в історії людства воїнам доводилось використовувати висоту лише для того, щоб умерти на ній, це навряд чи втішило б його, бо в такі хвилини людина не думає про те, що випадало за подібних обставин іншим, так само як жінку, що тільки вчора овдовіла, не втішає думка, що в інших теж умирають кохані чоловіки.\nБоїшся ти смерті чи ні, а визнавати її завжди важко. Сордо визнав, але без тихої покори, хоч він прожив уже п’ятдесят два роки, мав три рани й був оточений на горбі.\nВін подумки пожартував із цього, але, дивлячись на небо й на далекі гори й ковтаючи вино, він відчував, що йому не хочеться вмирати. Якщо треба вмерти, думав він,— а вмерти треба,— то я можу вмерти. Але не хочеться.\n«Смерть» — це слово не означало нічого, воно не викликало ніякої картини перед очима, як не викликало й страху. А життя означало лан, що хвилюється під вітром на схилі горба. Життя — це був яструб у небі. Життя — це був череп’яний глек з водою під час молотьби, холи гупаєш ціпом, аж курява здіймається. Життя — це був кінь під тобою, і карабін поперек сідла, і узгір’я, і долина, і річка, і дерева понад берегом, і далекий край долини, і гори за ним.\nСордо віддав бурдюк з вином і кивнув головою на знак подяки. Він посунувся вперед і поплескав убитого коня по спині в тому місці, де ствол кулемета обсмалив шкуру. В повітрі ще й досі стояв запах припаленої шерсті. Сордо згадав, як він зупинив коня тут, як кінь тремтів, як кулі свистіли й ляскали навколо них, з усіх боків, оточуючи їх, ніби якась завіса, і як він пристрелив коня, приставивши дуло до перехрестя ліній між очима й вухами. А потім, коли кінь упав, він припав ззаду до його теплої, мокрої спини й відкрив вогонь з кулемета, бо фашисти вже пнулися схилом угору.\n— Eras mucho caballo,— сказав він, що означало: «Ти був добрий кінь».\nЕль Сордо перевернувся на здоровий бік і втупив очі в небо. Він лежав на купі порожніх гільз, голову йому захищала скеля, а тіло — труп коня. Поранені нога й рука затерпли й дуже боліли, і він так знесилився, що не міг навіть ворухнутись.\n— Що з тобою, старий? — спитав партизан, що лежав поряд.\n— Нічого. Відпочиваю.\n— Спи,— мовив той.— Вони розбудять нас, коли прилетять.\nІ тут знизу почувся чийсь голос.\n— Слухайте, бандити! — кричали з-за скелі, де стояв найближчий до них кулемет.— Здавайтеся, поки літаки не розшматували вас!\n— Що він каже? — спитав Сордо.\nХоакін переказав йому. Сордо перевернувся на живіт, підтягся трохи вище й знову заліг за кулеметом.\n— Літаки, може, й не прилетять,— сказав він.— Не відповідайте й не стріляйте. Можливо, вони знову полізуть в атаку.\n— А то, може, обкладемо їх як слід? — озвався той, що казав про сина Пасіонарії.\n— Ні,— мовив Сордо.— Дайте мені великий пістолет. В кого є великий пістолет?\n— Ось у мене.\nЗвівшись навколішки й пригинаючись, він узяв великий дев’ятяміліметровий «стар» і вистрелив у землю коло вбитого коня, потім почекав і вистрелив ще чотири рази, через різні проміжки часу. Потім полічив до шістдесяти й зробив останній постріл — просто в убитого коня. Тоді всміхнувся й віддав пістолет.\n— Заряди його,— прошепотів він,— і хай усі мовчать і ніхто не стріляє.\n— Bandidos! — крикнув голос із-за скелі.\nНа горбі було тихо.\n— Bandidos! Здавайтеся, поки вас не розшматували!\n— Клює,— весело прошепотів Сордо.\nВ цю мить якийсь солдат виткнув голову з-за скелі. З вершини горба не стріляли, і голова сховалася назад. Сордо дивився й чекав, але більш ніхто не з’являвся. Повернувши голову, він глянув на інших, які теж стежили за своїми ділянками схилу. Побачивши, що він дивиться, всі похитали головами.\n— Лежіть і не ворушіться,— прошепотів він.\n— Сини послідущої суки! — долинув знову голос із-за скелі.— Червоні свині!\nЕль Сордо посміхнувся. Наставивши здорове вухо, він розрізняв слова лайки. Це краще, ніж аспірин, подумав він. Скільки ж нам дістанеться? Невже вони такі дурні?\nГолос знову замовк, і протягом кількох хвилин вони нічого не чули й не помічали ніякого руху. Потім снайпер, що сидів за каменем метрів за сто нижче від них, висунувся й вистрелив. Куля вдарила в скелю й відскочила з різким свистом. Потім Сордо побачив, як із-за скелі, де стояв ручний кулемет, вискочив якийсь чоловік, і, пригнувшись мало не до землі, перебіг до каменя, де ховався снайпер. З розгону він пірнув за камінь і зник.\nСордо озирнувся. Його люди на митах показали йому, що з інших боків ніякого руху немає. Сордо весело всміхнувся й похитав головою. Це в десять разів краще, ніж аспірин, подумав він, і тепер уже чекав, радіючи, як може радіти тільки мисливець.\nВнизу за каменем чоловік, який щойно прибіг, спитав снайпера:\n— Як ти гадаєш?\n— Не знаю,— відказав снайпер.\n— Це цілком можливо,— сказав той, що прибіг; то був офіцер, що командував цим загоном.— Вони оточені. І не можуть сподіватися ні на що, крім смерті.\n— То що ти скажеш? — спитав офіцер.\n— Нічого,— відповів снайпер.\n— Ти помічав якийсь рух після тих пострілів?\nОфіцер подивився на годинник. Була за десять третя.\n— Літаки мали прилетіти ще годину тому,— сказав він.\nТоді за камінь стрибнув ще один офіцер. Снайпер посунувся, щоб дати йому місце.\n— Слухай, Пако,— мовив перший офіцер.— Що ти про це скажеш?\nДругий офіцер відсапувався після швидкого бігу вгору.\n— Я гадаю, що це хитрющі,— сказав він.\n— А якщо ні? Подумай, яке це безглуздя — тримати в облозі мертвяків.\n— Ми сьогодні зробили ще більше безглуздя,— сказав другий офіцер.— Гляньте на цей схил.\n— Він підвів голову й подивився на вкритий трупами схил. З того місця, де він стояв, видно було тільки виступи скель, черево і ноги вбитого коня, що стирчали підкутими копитами вперед, і свіжовикопану землю.\n— А міномети як? — спитав другий офіцер.\n— Мають бути за годину. Може, й раніше.\n— Тоді зачекаємо. Бо вже досить наробили дурниць.\n— Bandidos! — загорлав раптом перший офіцер, схоплюючись на ноги й вистромлюючи голову з-за каменя,— вершина горба відразу здалася йому набагато ближчою.— Червона наволоч! Боягузи!\nДругий офіцер глянув на снайпера й похитав головою. Той відвів очі й зціпив уста.\nПерший офіцер стояв, виткнувши голову над каменем, тримаючи руку на руків’ї пістолета, і обсипав прокльонами вершину горба. Але там було тихо. Тоді він вийшов із-за каменя й став на відкритому місці, дивлячись угору.\n— Стріляйте, боягузи, якщо ви живі! — закричав він.— Стріляйте в людину, що не боїться жодного червоного, якого будь-коли вилупила послідуща сука!\nТаку довгу фразу було досить важко прокричати, і офіцерове обличчя почервоніло, а жили набрякли, коли він скінчив її..\nДругий офіцер, худий, засмаглий лейтенант із спокійними очима, великим тонкогубим ротом і неголеною щетиною на запалих щоках, знову похитав головою. Офіцер, що кричав, віддав перед тим наказ про перший штурм. Молодий лейтенант, що лежав мертвий на схилі горба, був найкращий товариш цього другого лейтенанта, Пако Беррендо, що прислухався до капітанового крику. А капітан розпалювався дедалі дужче.\n— Це ті самі свині, що розстріляли мою матір і сестру,— сказав капітан.\nУ нього було червоне обличчя, біляві англійські вусики і якісь дивні очі — водяво-блакитні з білявими віями. Ці очі, здавалося, ніяк не могли зосередитися на чомусь одному.\n— Червоні! — закричав капітан.— Боягузи! — І знову почав лаятися.\nСтоячи біля каменя на зовсім відкритому місці, він старанно прицілився й вистрелив з пістолета в єдину мішень, яку видно було на вершині горба,— в убитого коня Ель Сордо. Куля зняла хмаринку куряви метрів за п’ятнадцять нижче від коня. Капітан вистрелив ще раз. Куля вдарилась об скелю і відскочила, завиваючи.\nКапітан усе ще стояв і дивився на вершину горба. Лейтенант Беррендо дивився на труп другого лейтенанта, що лежав під вершиною. Снайпер дивився собі під ноги. Потім він звів очі на капітана.\n— Там уже немає жодної живої душі,— сказав капітан.— Ти! — сказав він снайперові.— Іди нагору й подивися.\nСнайпер знову опустив очі. Він нічого не відповів.\n— Ти чув, що я сказав? — крикнув капітан.\n— Чув, пане капітане,— відповів снайпер, не дивлячись на нього.\n— То вставай і марш! — Капітан ще тримав пістолет у руці.— Чуєш?\n— Чую, пане капітане.\n— То чому ж ти не йдеш?\n— Я не хочу, пане капітане.\n— Не хочеш? — Капітан приставив йому пістолет до спини.— Не хочеш?\n— Я боюся, пане капітане,— поважно відповів солдат.\nЛейтенант Беррендо глянув в обличчя капітанові, в його дивні очі, й подумав, що той може застрелити снайпера на місці.\n— Капітане Мора,— сказав він.\n— Що, лейтенанте Беррендо?\n— Може, солдат має рацію?\n— Як це — має рацію? Він каже, що боїться, він відмовляється виконати наказ — і він має рацію?\n— Я не про це. Я про те, що це хитрощі.\n— Вони там усі мертві,— сказав капітан.— Чуєш? Кажу тобі, вони там усі мертві.\n— Ви маєте на увазі наших товаришів на цьому узбіччі? — спитав Беррендо.— Я згоден з вами.\n— Пако,— мовив капітан.— Не будь дурнем. Ти гадаєш, ти один любив Хуліана? Я кажу тобі, що червоні всі мертві. Дивись.\nВін випростався, сперся обома руками на камінь, підтягся, незграбно відштовхуючись коліньми, і став на ньому.\n— Стріляйте! — закричав він, стоячи на сірій гранітній брилі й вимахуючи руками.— Стріляйте в мене! Вбийте мене!\nНа вершині горба Ель Сордо лежав за трупом коня й усміхався.\nЩо за люди, думав він. Він засміявся, але зразу ж замовк, бо заболіла рука.\n— Червоні! — долинало знизу.— Червоні поганці! Стріляйте в мене! Вбийте мене!\nСордо, насилу стримуючи сміх, обережно визирнув крізь щілину за крупом коня й побачив капітана, що стояв на камені й вимахував руками. Другий офіцер стояв поряд, коло каменя. З другого боку стояв снайпер. Не зводячи з них очей, Сордо весело похитав головою.\n— Стріляйте в мене! — сказав він тихо собі самому.— Вбийте мене! — І в нього знову затрусилися плечі. Від сміху дужче заболіла рука, а голова, здавалось, от-от розколеться. Але він не міг стримати непереборний, як спазми, сміх.\nКапітан Мора зліз із каменя.\n— Ну, Пако, тепер пересвідчився? — спитав він лейтенанта Беррендо.\n— Ні,— відказав лейтенант Беррендо.\n— Матері вашій!..— мовив капітан.— Всі ви тут ідіоти й боягузи.\nСнайпер знову обачливо сховався за каменем, і лейтенант Беррендо присів навпочіпки поряд із ним.\nКапітан, залишаючись на відкритому місці, знову почав вивергати лайку, звертаючись до вершини горба. Немає в світі мови, придатнішої до лайки, ніж іспанська. В ній є відповідники всіх англійських непристойностей і ще багато слів та висловів, що їх вживають тільки в країнах, де блюзнірство сполучається з ревною побожністю. Лейтенант Беррендо був дуже побожний католик. Снайпер теж. Обидва вони були карлісти з Наварри, і хоч спересердя лаялися й блюзнили, обидва вважали це за гріх, в якому час від часу каялися на сповіді.\nТепер, сидячи за каменем, дивлячись на капітана й слухаючи, що він вигукує, вони подумки відмежовувались від нього й від його слів. Вони не хотіли брати на душу такий гріх у той день, коли їм, можливо, доведеться вмерти. Така мова до добра не доведе, думав снайпер. Такі слова про Virgen не до добра. Такого навіть від червоних не почуєш.\nХуліана вбито, думав лейтенант Беррендо. Лежить мертвий отам, на схилі, в такий день. А цей горлодер стоїть і лається, хоче ще більше лихо накликати своїм блюзнірством.\nТа ось капітан перестав кричати й обернувся до лейтенанта Беррендо. Погляд у нього був ще дивніший, ніж звичайно.\n— Пако,— сказав він весело,— ми з тобою обидва підемо туди.\n— Що?! — капітан знову вихопив пістолета.\nТерпіти не можу цих любителів вимахувати зброєю, думав лейтенант Беррендо. Жодного наказу не віддадуть, не вихопивши пістолета. Такий, мабуть, і у вбиральні витягує пістолета й сам собі командує.\n— Якщо ви наказуєте, я піду. Але заявляю протест,— сказав лейтенант Беррендо капітанові.\n— Я піду сам,— мовив капітан.— Бо щось тут занадто смердить боягузтвом.\nЗ пістолетом у правій руці, він твердим кроком рушив угору. Беррендо й снайпер стежили за ним. Капітан ішов, не ховаючись ні за чим, і дивився просто себе, на скелі, на вбитого коня й на свіжовикопану землю коло вершини горба.\nЕль Сордо лежав за конем біля скелі й стежив за капітаном, що широким кроком підіймався нагору.\nТільки один, думав він. Нам дістанеться тільки один. Але з того, як він розмовляє, видно, що це caza mayor. Диви, як він іде. Диви, яка тварюка. Диви, як він марширує схилом. Ну, цей уже буде мій. Цього я прихоплю з собою. Цей буде моїм попутником у дорозі. Ходи-но, друже-попутнику, ходи сюди. Ходи швидше. Ходи просто сюди. Ходи, на тебе тут чекають. Ходи. Не затримуйся. Йди просто. Так, як ідеш. Не зупиняйся й не дивися на тих. Отак, добре. Не опускай очей. Навіщо тобі опускати очі. Ти ба, та він із вусами. Як це вам подобається? Він навіть має вуса, мій попутник. І він капітан. Бач, які нашивки на рукавах. Я ж казав, що це caza mayor. А обличчя в нього англійське. Диви, який він. Блондин, пика червона, а очі блакитні. Без кашкета, і вуса жовті. Очі блакитні. Очі водяво-блакитні і якісь чудні. Очі водяво-блакитні й наче дивляться в різні боки. Ще ближче. Так, досить. Ну, друже-попутнику. На, держи, друже-попутнику.\nВін плавно натиснув на спусковий гачок, і його тричі вдарив у плече характерний відбій ручного кулемета на тринозі.\nКапітан упав на схил долілиць. Ліва рука підігнулася під тіло. Права, з пістолетом, витяглася вперед. Знизу, з усіх боків, знову почали стріляти по вершині горба.\nСкорчившись за каменем, думаючи про те, як йому зараз доведеться перебігати під вогнем відкритий простір, лейтенант Беррендо почув із вершини горба низький, хрипкий голос Сордо.\n— Bandidos! — кричав Сордо.— Bandidos! Стріляйте в мене! Вбийте мене!\nНа вершині горба Ель Сордо лежав за кулеметом і сміявся так, що аж боліло в грудях, і, здавалось, от-от розколеться голова.\n— Bandidos! — радісно закричав він знову.— Вбийте мене, bandidos! — Потім радісно похитав головою. Ну, нічого, попутників у нас буде багато, подумав він.\nВін ще й другого офіцера постарається уколошкати, як тільки той з’явиться з-за каменя. А рано чи пізно йому доведеться звідти вилізти. Сордо знав, що командувати з-за каменя офіцер не зможе, і вважав, що має добрий шанс уколошкати і його.\nВ цю хвилину його бійці на вершині почули далеке гудіння літаків.\nЕль Сордо його не почув. Він наводив кулемет на край каменя й думав: я побачу його, коли він уже бігтиме, отже, треба приготуватися, бо інакше я схиблю. Відстань там чималенька, і, поки він бігтиме, я можу стріляти в нього. Треба буде вести мушку перед ним і цілитися з невеликим випередженням. Або дати йому вибігти, а потім ударити випередивши. Я спробую взяти його на мушку біля самого каменя, а потім перевести її трішки вперед. Тут він відчув, що хтось торсає його за плече, і озирнувся, й побачив сіре, змертвіле від страху обличчя Хоакіна, подивився туди, куди він показував, і побачив у небі три літаки.\nВ ту саму мить лейтенант Беррендо вискочив з-за каменя, і, пригнувши голову, помчав схилом навскоси вниз, туди, де за скелею стояв ручний кулемет.\nЕль Сордо, що стежив за літаками, не помітив, як він побіг.\n— Допоможи мені витягти звідси кулемет,— сказав він Хоакінові, і хлопець вивільнив ручний кулемет, затиснутий між скелею й конем.\nЛітаки були вже недалеко. Вони летіли бойовим строєм і щомить більшали, а їхнє гудіння дедалі гучнішало.\n— Лягайте горілиць і стріляйте в них,— сказав Сордо.— Цільтеся з випередженням.\nВін весь час не зводив з літаків очей.\n— Cabrónes! Hijos de puta! — проказав він скоромовкою.— Ігнасіо,— сказав він.— Обіпри кулемет на плечі хлопця. А ти,— Хоакінові,— сиди й не ворупшся. Нижче нахилися. Ще. Ні, ще нижче.\nВін ліг на спину й почав цілитися в літаки, що були вже зовсім близько.\n— Ігнасіо, притримай мені триногу.\nНіжки триноги звисали Хоакінові на плечі, а ствол трусився, бо хлопець не міг стримати тремтіння, чуючи чимраз ближчий гуркіт моторів.\nЛежачи на животі, підвівши тільки голову, щоб стежити за наближенням літаків, Ігнасіо затиснув ніжки в обох руках і міцно тримав їх.\n— Схилися! — сказав він Хоакінові.— Нахили голову нижче.\nПасіонарія каже: краще вмерти стоячи...— подумки повторив Хоакін, а гуркіт усе наростав. І раптом хлопець перейшов на: — Богородице, діво, радуйся, господь з тобою; благословенна ти між жонами, і благословенний плід утроби твоєї, Ісус. Свята Маріє, матір божа, молися за нас, грішних, нині і в годину смерті нашої. Амінь. Свята Маріє, матір божа,— почав він знову, та, коли ревіння моторів стало вже нестерпне, раптом згадав і квапливо перейшов на слова покаянної молитви: — О господи, прости, що я ображав тебе, гідного всієї моєї любові...\nВ цю мить коло його вуха загриміли постріли, і розжарений ствол запік у плече. Потім знову загриміло, і черга зовсім оглушила його. Ігнасіо щосили притримував триногу, ствол усе дужче обпікав хлопцеві спину. Тепер усе довкола гуркотіло й ревло, І він не міг пригадати дальших слів покаянної молитви.\nВін пам’ятав тільки: в годину смерті нашої. Амінь. В годину смерті нашої. Амінь. В годину... В годину... Амінь.\nНині в годину смерті нашої. Амінь.\nПотім крізь гуркіт кулемета свист роздер повітря, і в червоно-чорному громі земля під ним задвигтіла, а потім здибилася й ударила його в обличчя, а потім з усіх боків посипалися грудки землі й уламки скель, і Ігнасіо лежав на ньому, і кулемет теж. Але він не був мертвий, бо свист почувся знову, і земля знов задвигтіла під ним від ревіння вибухів. Потім свист почувся ще раз, і земля хитнулася під його тілом, і один бік горба злетів у повітря, а потім почав повільно падати й накрив їх.\nЛітаки тричі поверталися й бомбили вершину горба, але ніхто на вершині вже не знав цього. Потім вони обстріляли вершину з кулеметів і полетіли геть. Після того, як вони востаннє спікірували на горб, перший літак набрав висоту й зробив поворот через крило, і решта два зробили те саме, і, перешикувавшись клином, усі три зникли в небі, взявши курс на Сеговію.\nНаказавши тримати вершину під безперервним обстрілом, лейтенант Беррендо послав кількох солдатів до одної з бомбових вирв, звідки можна було кидати гранати на вершину. Він вирішив не ризикувати: хтось із партизанів міг залишитися живий і, можливо, чекав на них зараз у тому пеклі нагорі. Він і сам кинув чотири гранати в мішанину з кінських трупів, розтрощеного й розколотого каміння і покопаної, вкритої жовтими плямами, просмерділої вибухівкою землі, і тільки тоді виліз із вирви і пішов подивитися.\nНа вершині горба всі були мертві, крім хлопця Хоакіна, що лежав непритомний під трупом Ігнасіо. З носа і вух Хоакіна текла кров. Він нічого не знав і нічого не відчував з тієї хвилини, коли раптом загриміло з усіх боків і близький вибух бомби вибив дух із його грудей. Лейтенант Беррендо перехрестився, а потім вистрелив Хоакінові в потилицю так само швидко й обережно,— якщо такий короткий рух можна назвати обережним,— як Сордо, коли добивав пораненого коня.\nЛейтенант Беррендо стояв на вершині горба й дивився вниз, на трупи своїх солдатів на схилі, а потім звів очі й глянув у далечінь, туди, звідки вони переслідували Сордо, перше ніж той зайняв оборону на цьому горбі. Занотувавши в пам’яті всі етапи операції, він наказав привести коней убитих солдатів і трупи прив’язати впоперек сідел, щоб відвезти їх до Ла-Гранхи.\n— Цього теж заберіть,— сказав він.— Оцього з кулеметом у руках. Це має бути Ель Сордо, бо він найстарший і стріляв із кулемета. А втім, ні. Одрубайте йому голову й загорніть у пончо.— Він замислився на хвилину.— Власне, можна забрати всі голови. І тих, що лежать нижче на схилі, і тих, кого ми постріляли під час першої сутички. Зберіть гвинтівки й пістолети, кулемет покладіть на коня.\nПотім він пішов до тіла лейтенанта, вбитого під час першої атаки. Він подивився на труп, але не доторкнувся до нього.\nQué cosa más mala es la guerra, сказав він собі, що означало: яка страшна річ війна.\nПотім він знову перехрестився і, спускаючись із горба, прочитав п’ять «Отченашів» і п’ять «Богородиць» за душу вбитого товариша. Дивитись, як виконують його наказ, він не хотів.\nКоли літаки пролетіли, Роберт Джордан і Прімітіво знов почули стрілянину, і Роберт Джордан відчув, як знову закалатало його серце. Хмара диму пливла над гребенем останнього гірського пасма, яке він ще міг розрізнити на обрії, а літаки обернулися на три маленькі цяточки, що даленіли в небі.\nПевно, розбомбили дощенту власну кавалерію, а Сордо та його хлопців навіть не зачепили, сказав собі Роберт Джордан. Ці кляті літаки тільки лякають до смерті, а вбити нікого не можуть.\n— Бій триває,— сказав Прімітіво, дослухаючись до безперервної стрілянини. Під час бомбардування він здригався щоразу, як чув вибух, і тепер облизав пересохлі губи.\n— Чом би й ні? — сказав Роберт Джордан.— Ті літаки ніколи не вбивають.\nА потім стрілянина урвалася, і він не почув більше жодного пострілу. Пістолетний постріл лейтенанта Беррендо сюди не долинув.\nСпершу, коли стрілянина вщухла, це не збентежило Роберта Джордана. Але тиша тривала, і поволі в душу йому закрадався біль. Потім він почув вибухи гранат і на мить у нього відлягло від серця. Але знову все стихло, тиша тривала, і тепер він уже розумів, що це — кінець.\nЗ табору прийшла Марія, принесла бляшане відро з тушкованим зайцем у густій грибній підливі, торбинку з хлібом, бурдюк з вином, чотири олов’яні тарілки, два кухлі й чотири ложки. Вона зупинилася біля кулемета й наклала на тарілки печені для Агустіна й Еладіо, який заступив Ансельмо, дала їм хліба, викрутила роговий чіп із бурдюка й налила в кухлі вина.\nРоберт Джордан дивився, як вона спритно підіймається вгору до його спостережного поста з торбинкою за плечем, з відром у руці, поблискуючи стриженою голівкою на сонці. Він спустився трохи нижче, взяв відро й допоміг їй видертися на останню скелю.\n— Що тут робили літаки? — спитала вона, злякано дивлячись на нього.\n— Бомбили Сордо.\nВін зняв з відра накривку й почав накладати м’яса на тарілку.\n— Вони там ще й досі б’ються?\n— Ні. Там уже все скінчилося.\n— О,— мовила вона, закусивши губу, й подивилася в далечінь.\n— Мені не хочеться їсти,— сказав Прімітіво.\n— А ти все одно їж,— сказав йому Роберт Джордан.\n— Душа не приймає.\n— Випий цього, чоловіче,— сказав Роберт Джордан і подав йому бурдюк.— А потім їж.\n— Мені відібрало охоту після Сордо,— сказав Прімітіво.— Їж сам. Мені зовсім не хочеться.\nМарія підійшла до нього, обняла за шию й поцілувала.\n— Їж, старий,— мовила вона.— Треба берегти сили.\nПрімітіво відвернувся від неї. Взяв бурдюк, закинув голову і, пустивши собі просто в рот струмінь, кілька разів ковтнув. Потім поклав м’яса на тарілку й почав їсти.\nРоберт Джордан подивився на Марію й похитав головою. Вона сіла поряд із ним і обняла його за плечі. Кожне з них розуміло, що відчуває друге, і вони сиділи так, і Роберт Джордан їв, не поспішаючи, смакуючи грибну підливу, пив вино, і обоє мовчали.\n— Ти можеш залишитися тут, якщо хочеш, guapa,— сказав він, доївши свою порцію.\n— Ні,— мовила вона.— Я мушу вернутися до Пілар.\n— Можеш і тут залишитись. Навряд чи тепер уже щось станеться.\n— Ні. Я мушу йти до Пілар. Вона мене навчає.\n— Навчає.— Вона всміхнулася й поцілувала його.— Ти хіба не знаєш, як напучують у церкві? — Вона зашарілася.— От і Пілар так само.— Вона ще дужче почервоніла.— Тільки вона мені каже про інші речі.\n— Ну, то йди слухай її науку,— сказав він і погладив її по голові.\nВона знову всміхнулася йому, потім спитала Прімітіво:\n— Тобі нічого не треба принести?\n— Ні, дочко,— сказав він.\nВони обоє бачили, що він ще не опанував себе.\n— Salud, старий,— мовила вона йому.\n— Слухай,— сказав Прімітіво.— Я смерті не боюся, але покинути їх там напризволяще...— Голос його зірвався.\n— У нас не було іншої ради,— сказав Роберт Джордан.\n— Я знаю. І все ж таки.\n— У нас не було ради,— повторив Роберт Джордан.— І тепер краще не говорити про це.\n— Так. Але вони там самі, без будь-якої допомоги від нас...\n— Краще не говорити про це,— знов сказав Роберт Джордан.— А ти, guapa, йди слухати напучення.\nВін стежив очима, як Марія сходила вниз між скелями. А потім довго сидів, замислившись, дивлячись на вершини.\nПрімітіво щось йому сказав, але він не відповів. На осонні було жарко, але він не відчував цього і все сидів та дивився на гірські схили й довгасті латки сосон, розкидані на найвищому з них. Минула година, і сонце було вже далеко ліворуч від нього, коли він побачив, як із-за гребеня гори виїжджають вершники, й підніс до очей бінокль.\nКоли на положистому зеленому схилі високої гори з’явилися перші два, їхні коні здалися йому малесенькими, як комашки. Потім на широкий схил виїхало ще четверо — в ряд через великий інтервал, і, нарешті, він побачив подвійну колону вершників і коней — побачив чітко й виразно в скельцях бінокля. Дивлячись на них, він відчував, як піт виступає в нього під пахвами й збігає по боках. На чолі колони їхав один вершник. За ним — ще кілька. Потім ішли коні без їздців, із поклажею, прив’язаною впоперек сідел. Потім ще два вершники. Далі поранені на конях — їх супроводили піші солдати. Кілька кавалеристів замикали колону.\nРоберт Джордан дивився, як вони спускаються з узгір’я й зникають у лісі. З такої відстані він не міг розгледіти, що до одного з сідел було прив’язане довге згорнуте пончо, перевите в кількох місцях посередині й на кінцях, так що між мотузками видималися горбики, як на гороховому стручку. Пончо лежало впоперек сідла, і кінці його були прив’язані до стремен. Поряд із ним на сідлі гордо стирчав ручний кулемет Ель Сордо,\nЛейтенант Беррендо, що їхав на чолі колони за дозорцями, не відчував ніякої гордості. Він відчував тільки внутрішню порожнечу, що настає після бою. Він думав: стинати голови — це варварство. Але речові докази й засвідчення особи необхідні. Я й так матиму досить клопоту, і, хто зна, може, їм сподобається те, що я привіз ці голови? Декому з них це, безперечно, припаде до вподоби. Можливо, голови перешлють до Бургоса. Так, це варварство. І літаки — це вже muchos. Занадто. Занадто. Але ми могли б зробити це самі й майже без втрат, якби мали міномет. Двоє мулів, щоб перевозити міни, й один — із мінометом на в’юку. Отоді була б армія! І на додачу — вогнева сила всієї цієї автоматичної зброї. Потрібен був би ще один мул, ні, два мули, щоб перевозити боєприпаси. Ну, годі, сказав він собі. Тоді це вже буде не кіннота. Годі. Ти мрієш про цілу армію. Скінчиться тим, що тобі забагнеться мати гірську гармату.\nПотім він подумав про Хуліана, що загинув там, на узгір’ї, а тепер лежить приторочений до сідла в першому взводі, і, в’їхавши в темний сосновий ліс, залишивши позаду осяяний сонцем схил, він почав знову молитися за Хуліана в тихій сутіні лісу:\n— О пресвята богородице, мати милосердя. Життя наше, втіхо наша і надіє наша. До тебе звертаємо ми зітхання свої, й скорботу, й плач з цього падолу сліз...\nВін молився, а коні м’яко ступали по опалій глиці, і сонячне проміння струменіло між стовбурами дерев, як між колонами в соборі, а він, молячись, стежив очима за дозорцями, що їхали попереду.\nВрешті вони виїхали на жовтий шлях, що вів до Ла-Гранхи, кінські копита зняли куряву, й вона зависла над усім загоном. Курява осідала на трупах, прив’язаних долілиць до сідел, і густо припорошувала поранених та піших солдатів, що їх супроводили.\nТут, на цьому шляху, їх і побачив Ансельмо крізь жовту хмару, що здіймалася з-під копит.\nВін полічив убитих та поранених і впізнав ручний кулемет Ель Сордо. Він не здогадався тоді, що було в тому зробленому з пончо клунку, який бився об боки коня, коли розгойдувалися стремена, але пізніше, вертаючись назад, він у темряві зійшов на горб, де оборонявся Ель Сордо, і відразу зрозумів, що було загорнуте в тому пончо. В темряві він не міг розгледіти, хто лежав там з Ель Сордо. Але він полічив трупи, а потім рушив через пагорби до табору Пабло.\nЙдучи самотньо в темряві, відчуваючи, як від жаху терпне серце після того видовища — бомбових вирв і всього того, що він бачив на вершині, Ансельмо відганяв від себе думки про завтрашній день. Він поспішав, щоб якомога швидше привести своїм цю звістку. І, йдучи, він молився за душу Сордо й за душі всіх його бійців. Він молився вперше відтоді, як розпочалася війна.\n— Найдобріша, найсолодша, найласкавіша діво,— молився він.\nАле він не міг відігнати від себе думок про завтрашній день і думав: я робитиму геть усе, що скаже мені Inglés, і так, як він скаже. Але дозволь мені, господи, бути поряд із ним, і хай він дає мені вказівки, бо я не знаю, чи зможу витримати під бомбами з літаків. Господи, поможи мені поводитися так, як належить чоловікові в останню годину. Господи, поможи мені зрозуміти все те, що треба буде завтра робити. Господи, поможи мені, зроби так, щоб ноги мої слухалися мене і щоб я не втік у хвилину небезпеки. Господи, поможи мені поводитися завтра так, як личить чоловікові під час бою. А що я вже прошу в тебе помочі, не відмов мені, бо ти знаєш, що я не став би просити тебе, якби діло не було важливе. А потім я вже більше нічого в тебе не проситиму.\nЙдучи самотньо в темряві, він відчув полегшість після цієї молитви й був тепер певен, що завтра поводитиметься гідно. Спускаючись схилом, він знову почав молитися за бійців Сордо і незабаром дістався до горішнього поста, де його окликнув Фернандо.\n— Це я,— відповів він.— Ансельмо.\n— Добре,— сказав Фернандо.\n— Ти вже знаєш, що сталося з Сордо, старий? — спитав його Ансельмо, коли обидва вони стояли в темряві, в розпадині між великими скелями.\n— Атож,— відповів Фернандо.— Пабло нам усе розповів.\n— Він був там?\n— Атож,— знову незворушно сказав Фернандо.— Він пішов на той горб, щойно кавалерія поїхала геть.\n— І розповів вам...\n— Він розповів нам усе,— сказав Фернандо.— Які звірі ці фашисти! Ми повинні очистити Іспанію від таких звірів.— Він помовчав, а потім додав гірко: — Вони зовсім не розуміють, що таке людська гідність.\nАнсельмо всміхнувся в темряві. Годину тому він не міг би собі уявити, що зможе ще колись усміхатися. Який же він дивак, цей Фернандо, подумалось йому.\n— Так,— сказав він Фернандо.— Ми повинні навчити їх. Ми повинні відібрати в них усі літаки, всю автоматичну зброю, всі танки, всі гармати й навчити їх людської гідності.\n— Слушно,— мовив Фернандо.— Я радий, що ти згоден зі мною.\nАнсельмо залишив його на самоті з його гідністю й пішов униз, до печери.\nВвійшовши до печери, Ансельмо побачив, що Роберт Джордан сидить за дощаним столом навпроти Пабло. Посеред столу стояла миска з вином, а перед кожним із них — по повному кухлю. Роберт Джордан розгорнув на столі записну книжку й тримав у руці олівець. Пілар і Марії не було видно, вони сиділи десь у глибині печери. Ансельмо не знав, що Пілар відвела туди дівчину навмисно, щоб та не чула розмови за столом, і йому здалося дивним, що жінки немає.\nРоберт Джордан підвів голову, коли Ансельмо увійшов, відкинувши попону, що затуляла вхід. Пабло сидів, опустивши очі. Він дивився на миску з вином, але не бачив її.\n— Я прийшов звідти, згори,— сказав Ансельмо Робертові Джордану.\n— Пабло нам усе розповів,— відповів Роберт Джордан.\n— Там, на горбі, шість трупів, а голови вони забрали з собою,— сказав Ансельмо.— Я прийшов туди, коли вже було темно.\nРоберт Джордан кивнув головою. Пабло дивився на миску з вином і мовчав. Його обличчя не виражало нічого, а маленькі, свинячі очиці дивилися на миску так, наче він уперше в житті бачив її.\n— Сідай,— сказав Роберт Джордан старому.\nАнсельмо сів на оббитий шкірою ослінчик. І Роберт Джордан нахилився й витяг з-під столу пляшку віскі — подарунок Ель Сордо. Віскі там було ще до половини, Роберт Джордан узяв кухоль, налив у нього віскі й підсунув Ансельмо.\n— Випий, старий,— сказав він.\nПоки Ансельмо пив, Пабло звів очі, подивився на нього, а потім знову втупився поглядом у миску з вином.\nВід віскі Ансельмо запекло в носі, в очах і в роті, а потім він відчув приємне, заспокійливе тепло в шлунку. Він витер губи тильним боком долоні, а тоді подивився на Роберта Джордана й запитав:\n— Можна ще трохи?\n— Авжеж,— мовив Роберт Джордан, налив йому віскі з пляшки й цього разу подав кухоль, замість підсовувати його по столу.\nТепер, коли Ансельмо ковтнув віскі, воно вже не обпекло його, а тільки посилило відчуття приємного тепла. Воно оживило його, як ін’єкція фізіологічного розчину оживляє людину, що втратила багато крові.\nСтарий знову глянув на пляшку.\n— А це вже доп’ємо завтра,— сказав Роберт Джордан.— То що було на шосе, старий?\n— Був великий рух,— сказав Ансельмо.— Я все занотував, як ти мені показував. Тепер за шосе стежить і все записує одна жінка. Пізніше я піду й заберу в неї ці відомості.\n— Чи бачив ти протитанкові гармати? Вони на колесах з гумовими шинами й мають довгі стволи.\n— Так,— відповів Ансельмо.— По шосе проїхало чотири вантажні машини, і на кожній була така гармата, прикрита згори сосновими гілками, і з кожною гарматою їхало по шість солдатів.\n— Чотири, кажеш? — спитав його Роберт Джордан.\n— Чотири,— підтвердив Ансельмо. Він не зазирав у свої нотатки.\n— Ну, а іще що?\nРоберт Джордан записував, а Ансельмо розповідав про все, що бачив на шосе. Розповідав він від самого початку й по порядку, виявляючи ту надзвичайну пам’ять, яка властива людям, що не вміють ні читати, ні писати. Поки він розповідав, Пабло двічі черпав собі вина з миски.\n— Там проходила й кіннота — в напрямку Ла-Гранхи, з того боку, де був табір Ель Сордо,— вів далі Ансельмо.\nПотім він сказав, скільки було поранених і скільки вбитих — прив’язаних до сідел.\n— Впоперек одного сідла лежав якийсь клунок, і я спершу не зрозумів, що в ньому,— сказав він.— Але тепер я знаю, що там були голови.— Він вів далі без перерви: — Це був цілий ескадрон. Залишився тільки один офіцер. Не той, що під’їздив сюди вранці, коли ти лежав за кулеметом. Того, видно, вбили. Вбитих офіцерів було двоє — я бачив нашивки на рукавах. Вони були прив’язані до сідел, долілиць, їхні руки теліпалися. Була там і máquina Ель Сордо, приторочена до того сідла з головами. Дуло в неї погнулося. Оце й усе,— закінчив він.\n— І цього вистачить,— сказав Роберт Джордан і занурив кухоль у миску з вином.— Хто, крім тебе, переходив через лінію фронту на республіканську територію?\n— Андрес і Еладіо.\n— Хто з них надійніший?\n— Скільки потрібно часу, щоб дістатися звідси до Навасерради?\n— Коли йти обережно й без вантажу, то — три години, якщо пощастить. Ми з тобою йшли довшою й безпечнішою дорогою, бо несли твої рюкзаки.\n— А ти певен, що він добереться?\n— No sé, хіба можна знати щось напевно.\n— Навіть ти не можеш?\nОтже, це вирішує справу, подумав Роберт Джордан. Якби він сказав, що добереться напевне, я б напевне послав його.\n— Андрес зробить це не гірше за тебе?\n— Не гірше, а може, й краще. Він молодший.\n— Але те, що я передам, мусить обов’язково дійти туди.\n— Якщо нічого не станеться, то дійде. А якщо станеться — то воно може статися з кожним.\n— Я напишу донесення й пошлю його з Андресом,— сказав Роберт Джордан.— Я поясню йому, де можна знайти генерала. Він буде в Estado Mayor дивізії.\n— Андрес нічого не тямить в усіх тих дивізіях,— сказав Ансельмо.— Я й сам у них завжди плутаюся. Йому треба сказати прізвище генерала і де його знайти.\n— Він там його і знайде,— в Estado Mayor дивізії.\n— А хіба це не якесь певне місце?\n— Місце певне, друже,— терпляче пояснював Роберт Джордан.— Але генерал щоразу обирає собі його наново. І влаштовує там свою штаб-квартиру перед боєм.\n— То все ж таки, де воно?\nАнсельмо був страшенно стомлений і ніяк не міг нічого второпати. А крім того, такі слова, як «бригада», «дивізія», «корпус» завжди спантеличували його. Спочатку були колони, потім полки, потім бригади. А тепер і бригади, і дивізії. Він нічого не розумів. Місце — це місце, і навіщо все так ускладнювати?\n— Вислухай мене уважно, друже,— сказав Роберт Джордан. Він знав, що коли йому не вдасться розтовкмачити все Ансельмо, то Андрес теж нічого не второпає.— Estado Mayor дивізії — це таке місце, яке вибирає для себе сам генерал, щоб звідти командувати. А командує він дивізією, яка складається з двох бригад. Я не знаю, де тепер Estado Mayor, бо я там не був, коли він те місце вибирав. Певно, в якій-небудь печері, землянці чи сховищі — і до того місця завжди ведуть дроти. Андрес хай питає, де генерал і де Estado Mayor дивізії. Донесення він мусить віддати або самому генералові, або начальникові його Estado Mayor, або тій людині, чиє прізвище я напишу. Хтось із них неодмінно буде там, навіть якщо решта готуються до наступу. Тепер зрозуміло?\n— То гукни Андреса, а я зараз усе напишу й запечатаю оцією печаткою.— Він вийняв з кишені й показав йому маленьку круглу гумову печатку СВР на дерев’яній колодочці й круглу чорнильну подушечку в бляшаній коробочці завбільшки з п’ятдесятицентову монету.— Ця печатка цілком надійна. Ну, йди клич Андреса, і я йому все поясню. Треба поспішати, але спочатку він повинен усе зрозуміти.\n— Зрозуміє, якщо я зрозумів. Тільки ти розтовкмач йому все як слід. А то щось я діла не доберу в усіх тих штабах та дивізіях. Досі мене завжди посилали в якесь певне місце, в якийсь будинок. В Навасерраді командування сидить у старому готелі. В Гвадаррамі — в будинку з садом.\n— У цього генерала штаб буде десь зовсім недалеко від передової,— сказав Роберт Джордан.— Певне, під землею, щоб не розбомбили з літаків. Андрес допитається легко, якщо знатиме, про що питати. Хай тільки покаже те, що я напишу. Ну, веди його сюди, бо це треба передати дуже швидко.\nАнсельмо вийшов, пірнувши під попону. Роберт Джордан почав писати в своїй записній книжці.\n— Слухай, Inglés,— сказав Пабло, ще дивлячись на миску з вином.— Не журись. у нас і без Сордо вистачить людей, щоб захопити пости й підірвати твій міст.\n— Чую,— озвався Роберт Джордан, не кидаючи писати.\n— Людей вистачить,— знову сказав Пабло.— Мені сьогодні дуже сподобалася твоя кмітливість, Inglés,— Пабло казав це мисці з вином.— У тебе багато picardia. Ти хитріший за мене. Я в тебе вірю.\nЗосередивши всю свою увагу на донесенні Гольцові, намагаючись сформулювати його якнайстисліше, але так, щоб воно цілком переконувало, що наступ треба неодмінно відкласти, але водночас щоб видно було, що він не злякався небезпеки, а тільки хоче доповісти всі факти,— Роберт Джордан слухав тільки одним вухом.\n— Inglés,— сказав Пабло.\n— Я пишу,— відповів йому Роберт Джордан, не підводячи голови.\nВласне, треба було б послати два примірники, думав він. Але тоді не вистачить людей на те, щоб підірвати міст, якщо доведеться його підривати. А звідки я знаю, навіщо задумано цей наступ? Може, це тільки відтяжний маневр. Може, вони хочуть відтягти ворожі війська з якогось іншого місця. Або відтягти авіацію з півночі. Може, вся справа тільки в цьому. І на успіх ніхто не розраховує. Звідки я знаю? Ось моє донесення Гольцові. Я підірву міст, тільки як почнеться наступ, не раніше. Наказ ясний, і, якщо наступ відкладуть, я нічого не підриватиму. Але я мушу мати той мінімум людей, який потрібен, щоб виконати цей наказ.\n— Що ти сказав? — спитав він Пабло.\n— Що я вірю в успіх. Inglés.— Пабло все ще звертався до миски з вином.\nЯкби ж і я так вірив, подумав Роберт Джордан, не кидаючи писати.\nОтже, все, що він хотів зробити того вечора, було зроблено. Всі накази віддано. Кожен точно знав своє завдання на завтрашній ранок. Андрес вирушив три години тому.\nЦе буде, як тільки розвидніє, або цього зовсім не буде. Я певен, що буде, сказав самому собі Роберт Джордан, повертаючись із верхнього поста, куди він ходив домовлятися з Прімітіво. Гольц керує наступом, але скасувати його він не може. Дозвіл на це має прийти з Мадрида. Цілком можливо, що там не можна буде добудитися потрібних людей, а якщо вони й прокинуться, то будуть заспані й нічого не второпають. Треба було раніше попередити Гольца, що наш наступ готуються відбити, але як я міг повідомити про те, про що тільки-но дізнався? Адже вся та сила посунула тільки надвечір, коли посутеніло. Вони не хотіли, щоб рух на шосе помітили з повітря. Ну, а їхні літаки? Ті фашистські літаки, що пролітали тут?\nВони конче мали насторожити наших. А може, тими літаками фашисти хочуть відвернути увагу від іншого наступу, під Гвадалахарою? Ми маємо дані, що в Сорії й під Сігуенсою сконцентровано італійські війська — крім тих, що діють на півночі. Та навряд чи у фашистів вистачить людей і боєприпасів на два наступи водночас. Це неможливо; отже, це тільки блеф.\nАле ми знаємо, які сили висадили італійці в Кадісі за останні два місяці. Хто зна, може, вони знову спробують наступати в Гвадалахарі, тільки діятимуть не так безглуздо, як минулого разу, а вдарять у трьох напрямках, помалу розширюючи плацдарм понад залізничною колією в західній частині плоскогір’я. Це цілком реально. Ганс показував йому, як це можна зробити. Спершу вони припустилися багатьох помилок. Вся їхня стратегія була хибна. Під час аргандського наступу на шосе Мадрид — Валенсія вони не використали тих військ, що були на Гвадалахарському фронті. Чому ж вони не провели тоді двох операцій водночас? Чому, чому? Коли ми знатимемо чому?\nА ми ж затримали їх в обох випадках тими самими частинами. Нам нізащо не вдалося б затримати їх, якби вони розпочали обидві операції одночасно. Ет, не суши собі голови, подумав він. Згадай, які чудеса траплялися перед тим. Отож або тобі доведеться підривати цей міст уранці, або не доведеться. Але не дури себе, не сподівайся, що тобі не доведеться підривати його. Підривати доведеться — якщо не завтра, то пізніше. Або якщо не цей міст, то якийсь інший. Не ти вирішуєш, що треба робити. Твоє діло — виконувати накази. Отже, виконуй їх і не думай, що за ними криється.\nЦей наказ цілком ясний. Занадто ясний. Але ти не повинен непокоїтися, і боятися тобі теж не слід. Бо коли ти дозволиш собі таку розкіш, як цілком природне почуття страху, то цей страх перекинеться на тих, хто має працювати з тобою.\nАле ця історія з головами — це вже занадто, сказав він собі. І старий бачив сам-один ті трупи на вершині горба. Що б ти відчув, якби таке сталося з тобою? Це вразило б тебе, правда? Так, це б дуже вразило тебе, Джордане. Нинішній день був узагалі багатий на враження. Але поводився ти добре. Досі ти поводився непогано.\nІ взагалі як на викладача іспанської мови з Монтанського університету ти робиш успіхи, пожартував він із себе. Неабиякі успіхи. Тільки, будь ласка, не починай приписувати собі якісь надзвичайні якості. Все ж таки ти не далеко зайшов у цьому ремеслі. Згадай Дюрана, що не мав ніякої військової освіти, що перед початком руху був просто композитор і гульвіса, а тепер став чудовим генералом і командує бригадою. Для Дюрана опанувати все це було так само легко, як вундеркіндові навчитися грати в шахи. Ти змалку зачитувався книжками про війну і вививчав воєнне мистецтво — відколи твій дід почав розповідати тобі про Громадянську війну в Америці. Щоправда, дід називав її Бунтівницькою війною. Але проти Дюрана ти все одно, що просто добрий шахіст проти шахіста-вундеркінда. Що він там поробляє тепер? Непогано було б знов побачитися з ним. Коли все це скінчиться, я зустрінуся з ним у «Гейлорді». Так. Коли все це скінчиться. От бачиш, як добре ти поводишся!\nЯ зустрінуся з ним у «Гейлорді», знову сказав він собі, коли все це скінчиться. Не дури самого себе. Ти робиш усе як слід. Спокійно. Без будь-яких ілюзій. Дюрана ти більш ніколи не побачиш, і це не має ніякої ваги. Так теж не треба, сказав він собі. Не треба дозволяти собі такої розкоші.\nАні геройського самозречення. Тут, у горах, нам не потрібні громадяни, сповнені геройського самозречення. Твій дід чотири роки воював у нашій Громадянській війні, а ти добуваєш всього тільки свій перший рік на цій війні. у тебе ще багато часу попереду, і ти дуже добре робиш свою справу. А тепер ти ще маєш і Марію. Так, у тебе є все. І не треба боятися. Ну, що таке, зрештою, якась невелика сутичка між партизанським загоном і ескадроном кавалерії? Ніщо. А що їм постинали голови? Хіба це має якесь значення? Аніякісінького!\nКоли дід після війни служив у форті Кірні, індіанці завжди знімали скальпи. Пам’ятаєш шафу в батьковім кабінеті з полицею, де були розкладені наконечники стріл, і ті бойові головні убори на стіні з похилим орлиним пір’ям, і запах прокуреної оленячої шкіри від індіанських штанів і курток, і гаптовані бісером мокасини? Чи пам’ятаєш ти великий лук на буйволів, що стояв у тій шафі в кутку, і два сагайдаки з бойовими й мисливськими стрілами, і те почуття, що охоплювало тебе, коли ти стискав у пальцях цілий оберемок таких стріл?\nЗгадай щось таке. Згадай щось конкретне, якусь річ. Згадай дідову шаблю в пом’ятих піхвах, блискучу й добре намащену, і як дід показував тобі її лезо, зовсім тоненьке, бо гострене багато разів. Згадай дідів «сміт-і-весон». Це був офіцерський револьвер тридцять другого калібру, простої дії й без спускової дужки. Такого легкого, плавного спуску тобі ніколи більше не траплялось, і револьвер був завжди добре змащений, і канал ствола в нього був чистий, хоча воронована поверхня давно стерлася, і темний метал ствола й барабана був відполірований шкіряною кобурою. Він лежав у шухляді шафи в кобурі з літерами U. S. на клапані, разом із приладдям для чищення й двома сотнями патронів. Картонні коробки з патронами були загорнені в папір і дбайливо перев’язані навоскованою мотузкою.\nТобі дозволяли вийняти револьвер із шухляди й потримати його в руках. «Мацай його, скільки завгодно»,— казав дід. Але гратися з ним тобі забороняли, бо це була «справжня зброя».\nЯкось ти спитав діда, чи вбив він когось із цього револьвера, і він відповів: «Так».\nТоді ти спитав: «Коли, дідусю?» — і він сказав: «Під час Бунтівницької війни й опісля».\nТи спитав: «Ти розповіси мені про це, дідусю?»\nІ він відповів: «Я не люблю згадувати про це, Роберте».\nПотім, коли батько застрелився з цього револьвера і ти приїхав зі школи на похорон, коронер віддав тобі револьвер після закінчення слідства й сказав:\n— Бобе, ти, певно, хотів би зберегти його. За законом я мусив би залишити його в себе, але я знаю, що твоєму батькові він був дорогий, бо твій дід пройшов з цим револьвером усю війну і тут у нас теж носив його, коли служив у кавалерії, а крім того, це ще цілком справна зброя. Я його сьогодні випробував. Б’є не дуже далеко, але ще годиться.\nРоберт Джордан сховав тоді револьвер у шухляду, на давне місце, але другого дня вийняв його й поїхав разом із Чабом у гори, до вершини понад Ред-Лоджем, де тепер прокладено шосе через перевал і плоскогір’я Бір-Тут до Кук-Сіті, і там, нагорі, де повіває легкий вітерець і сніг лежить ціле літо, вони зупинилися над темно-зеленим озером, про яке казали, ніби воно завглибшки вісімсот футів, і Чаб тримав обох коней, а він поліз на скелю, нахилився й побачив у спокійній воді своє обличчя й себе з револьвером у руці, і тоді він узяв його за дуло, й кинув униз, і побачив, як він іде на дно, пускаючи бульбашки, аж поки став маленький, як брелок від годинника у прозорій воді, а потім зник зовсім. Тоді він зліз зі скелі, скочив у сідло і так стиснув острогами стару Бес, що вона почала підкидати задом, наче коник-гойдалка. Він промчав на ній берегом озера і, коли вона заспокоїлася, завернув додому.\n— Я знаю, чому ти викинув револьвер, Бобе,— сказав Чаб.\n— Коли знаєш, то нема чого балакати,— відповів він.\nВони більше ніколи не згадували про це, і такий був кінець дідової особистої зброї, опріч шаблі. Шабля й тепер лежала у нього в скрині в Міссулі разом з іншими речами.\nЦікаво, що сказав би дід про таку-от ситуацію, подумав він. Дід був чудовий солдат, це всі казали. А ще казали, що якби дід був того дня із Кастером, то не допустив би, щоб Кастер так осоромився. Як він міг не помітити ні диму, ані куряви над позиціями понад Літл-Біг-Горном? Таке можна було б зрозуміти, якби того ранку стояв густий туман. Але туману тоді не було.\nКраще б замість мене тут був мій дід. А втім, може, завтра ввечері ми з ним побачимось. Коли така нісенітниця, як потойбічний світ, існує та я певен, що його не існує, подумав він, то я охоче побалакав би з ним. Бо є багато речей, про які я хотів би ще довідатись. Тепер я маю право питати, бо роблю те, що робив він. Певне, тепер він погодився б відповідати мені. Раніше я не мав права питати. Я його розумію: він не знав мене й тому не хотів балакати про ті речі. Але тепер ми зрозуміли б один одного. Добре було б побалакати з ним і почути його пораду. Ет, під три чорти пораду, я хотів би просто побалакати з ним. Шкода, що між нами пролягло так багато часу.\nПотім, розмірковуючи далі, він зрозумів, що, якби їм справді довелось зустрітися в потойбічному світі, і він, і дід почували б себе дуже незручно в присутності батька. Кожен має право зробити те, що зробив батько, думав він. Та це недобрий вчинок. Я розумію його, але схвалити не можу. Lâche — ось як це навивається. А ти певен, що розумієш це? Авжеж, розумію, але… Отож-бо — але. Таке зробити може тільки той, хто аж надто переповнений самим собою.\nАх, чорт, як би я хотів, щоб дід був тут, подумав він. Щоб з’явився сюди бодай на годину. Може, ту крихту чогось, яка в мене є, він передав мені через отого другого, що так зле скористався з його револьвера. Може, це єдиний зв’язок, що існує між нами. Ет, до біса! І справді, до біса, шкода тільки, що нас розділяв такий великий проміжок часу, бо я міг би навчитись від нього всього того, чого не навчив мене отой другий. А що, коли той страх, якого дід зазнавав, переборював у собі й нарешті подолав за чотири роки війни і потім, під час сутичок із індіанцями — хоча там, напевно, нічого особливого не було,— що, коли той страх зробив cobarde з його сина, як це майже завжди буває в другому поколінні матадорів? Що, коли воно було саме так? І, може, здорові соки відновили свою силу тільки по тому, як пройшли через того другого?\n Великий звір (ісп.).


Главная База знаний "Allbest" Литература Морально-етичний аспект проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса\nРОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИЧНИЙ АСПЕКТ ПРОБЛЕМИ\n1.1 Життєвий шлях та творчі доробки Ч. Діккенса\n1.2 Дитячий світ у творах письменника\nРОЗДІЛ 2. ПРОБЛЕМА ДИТИНИ У ПРОЗІ Ч. ДІККЕНСА: МОРАЛЬНО-ЕТИЧНИЙ АСПЕКТ\n2.1 Образи Поля і Флоренс - втілення добра і всепрощення з роману «Домбі і син»\n2.2 Образи дітей у «Різдвяних оповіданнях» Ч. Діккенса\n2.3 Олівер Твіст як типовий представник знедоленої дитини\nАктуальність дослідження. Минають роки і століття, відходять у небуття покоління людей, змінюються їхні звичаї, вірування та погляди, а великі мистецькі надбання залишаються, надовго переживають своїх творців, по-новому розмовляють з кожною новою епохою. Змальовані в них картини життя давно відійшли в минуле, але думи й помисли їх авторів завжди звернені до майбутнього, завжди чарують і надихають нові покоління.\nДіккенсові герої, які народилися на сторінках його неперевершених книг, продовжують жити до сьогоднішніх днів. Доля кожного з них хвилює все нові і нові покоління читачів, хоча життя їх творця обірвалося більше ста років тому.\nДослідники англійської літератури стверджують, що жоден з англійських письменників не користувався такою славою за життя, як Чарльз Діккенс. Визнання прийшло до Діккенса вже після першого оповідання, й не залишало до останніх днів, хоча сам письменник, його погляди і творчість змінювалися. Секрет його популярності в тому, що Діккенс гостро відчував зміни в житті Англії, був виразником сподівань і прагнень тисяч людей. Після смерті письменника його твори почали піддавати гострій критиці, і лише в XX столітті стало цілком очевидним значення творчості Ч. Діккенса. Його біографія знайшла відображення і в сюжетах його романів, і в творчій манері. Батько був бідним службовцем і за борги потрапив у тюрму. Діккенс змалечку самостійно заробляв гроші, працював на фабриці, клерком, репортером у суді і парламенті. Як репортер він відображає сучасні події і намагається порозумітися у причинах, що їх викликали. Провідну тему творчості письменника можна визначити як тему боротьби добра і зла, вона розкривається в кожному його творі. Ч. Діккенс вважав, що ставлення суспільства до дитини відбиває боротьбу добра і зла у ньому. Тому тема дитинства - одна з головних в його творчості [17, 12].\nТема дитинства - одна із головних у творчості Чарльза Діккенса. Світ\nДітей особливий і разом із тим невід'ємний від світу дорослих, він дуже тендітний і потребує посиленої турботи. Такий світ уперше в світовій літературі і було відкрито та створено англійським митцем. Нерідко очима дітей письменник дивився на світ, оцінював різні сфери суспільного життя, людей та природу, і судив про все мірою їхнього душевного стану.\nАвтор дитячими образами впливав на читача. Особливе зацікавлення Ч. Діккенса дитячим та юнацьким віком було викликане його власними ранніми переживаннями, розумінням обездоленого дитинства і співчуттям йому [1, 4].\nВивченню творчості Чарльза Діккенса було присвячено ряд ґрунтовних\nЛітературознавчих праць Лібман З., Сільмана Т., Тугушева М., Донавана Ф., Адріана А., Генієвої Є. та ін. У них зверталася увага на розгляд складного життєвого та творчого шляху митця, авторську концепцію у творах, індивідуальну манеру та стиль автора.\nАктуальність даної роботи обумовлена недостатнім висвітленням особливостей внутрішнього світу героїв-дітей в прозі англійського письменника.\nМета дослідження: розкрити роль та значення морально-етичного аспекту проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса.\n- описати життєвий шлях та творчі доробки Ч. Діккенса:\n- розкрити дитячий світ у творах письменника;\n- проаналізувати морально-етичний аспект проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса.\nОб'єкт дослідження - проза Ч. Діккенса.\nПредмет дослідження - морально-етичний аспект проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса.\nНовизна дослідження полягає у спробі нового підходу до вивчення морально-етичного аспекту проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса.\nМетодологічною основою роботи є комплекс методів, прийомів і принципів наукового дослідження. У процесі науково-пошукової діяльності нами використані такі методи, як: цілісно-системний, історико-генетичний, порівняльно-типологічний, методи аналізу та синтезу, абстрагування та узагальнення тощо.\nТеоретичне підґрунтя нашого дослідження склали колективні наукові праці, монографії, підручники, навчальні посібники вітчизняних та зарубіжних фахівців, що стосуються теоретичних і практичних аспектів, зокрема праці: В. Іванової , І,Катарського , Н. Михальської , М. Тугушевої  та ін.\nПрактичне значення дослідження. Результати проведеного нами дослідження можуть бути використані на лекційних, семінарських і практичних заняттях, при організації самостійної роботи у вищих навчальних закладах гуманітарного профілю, при написанні студентами цих вузів наукових, науково-кваліфікаційних і випускних робіт, науковцями, вчителями та учнями старших класів загальноосвітніх середніх шкіл, вищих професійних закладів освіти, а також тими, хто цікавиться творчістю англійського письменника Чарльза Діккенса.\nСтруктура роботи. Робота складається із вступу, двох розділів, висновків, списку використаної літератури. Для написання роботи використано 25 примірників літератури. Роботу викладено на 30 сторінках друкованого тексту.\nдіккенс роман письменник дитина\nУ цілому творчість Ч.Діккенса можна поділити на чотири періоди. Перший період творчості (1833-1840) можна охарактеризувати як ранній. У цей час створено «Нариси Боза», «Посмертні нотатки Піквікського клубу», «Пригоди Олівера Твіста», «Життя і пригоди Ніколса Нікльбі». Показовим для цього періоду творчості Діккенса є побудований на матеріалах побутового нарису роман «Посмертні нотатки Піквікського клубу» (1837). В жанровому плані твір співвідносний з романами «великих шляхів», які зажили великої популярності в добу Просвітництва. Особливістю їх була можливість появи в будь-який момент нової дійової особи, нової теми тощо.\nВ «Посмертних нотатках...» письменник виказує себе неабияким стилістом. За допомогою слова він створює атмосферу існування, якому не можуть стати на перешкоді аніякі негаразди. Певною мірою відрізняється і мовний стиль персонажів. Протокол засідання Піквікського клубу, наприклад, пародія на «науковий» стиль. Мова нотаток Піквіка сповнена специфічного англійського гумору.\nУ перший період творчості Діккенсом започатковуються ті елементи і мотиви, які надалі стануть визначальними для творчості митця: таємниці, спадкоємства, сучасного побуту тощо [20, 3].\nЩе навіть не закінчивши «Посмертних нотаток Піквікського клубу», письменник розпочинає публікацію роману «Олівер Твіст» (1837-1838), а не завершуячи його пише «Життя і пригоди Ніколаса Нікльбі». Незважаючи на те, що ці твори також відносимо до першого періоду творчості, вони значною мірою відрізняються від «Нотаток...». Перш за все - своєю жанровою природою, бо, скажімо, «Олівср Твіст» - це «роман виховання», жанр, до якого Діккенс буде звертатись протягом усього життя. Більше того, твори такого типу матимуть приблизно однакову структуру, сутність якої визначатимете дитина, покинута батьками в силу різних обставин (іноді сирота). Як правило, існує таємниця, пов'язана зі спадком, недоброчесні родичі (подекуди, навпаки, доброчесні, але бідні). Внаслідок щасливого збігу обставин (або переосмислення героєм своїх життєвих позицій) головний персонаж отримує спадок, а відтак і відповідне місто в суспільстві.\nРанній етап творчості Діккенса (у зв'язку з впливом романтичних тенденцій) характеризується мотивом маніякального Зла. В «Олівері Твісті», наприклад, Монкс намагається не вбити Олівера, а розбестити його душу. Таке Зло не піддається поясненню навіть раціоналістичними мотивами. Тяжіння письменника до реалістичного зображення життя примушує його розглядати проблему Зла під іншим кутом зору - як явише суспільне. В «Олівері Твісті» це, наприклад, «закон про бідних», завдяки якому і стало можливим існування робітних будинків. Саме в такому закладі малому Оліверу доводиться переживати голод, приниження. Наглядачі (Бамбл і міссіс Мен) - уособлення тваринної жорстокості. У робітному будинку прохання про додаткову порцію каші сприймається як бунт. Внаслідок цього діти або помирають від побоїв чи з голоду, або перетворюються на забитих істот [13, 88-89].\nДругий період творчості Чарлза Діккенса. Другий період творчості письменника значною мірою пов'язаний з закордонними подорожами письменника по Італії, Швейцарії, Франції, США. У цей час ще яскравіше проявився талант Діккенса-публіциста («Американські замітки»), майстра нарисів («Картини Італії»).\nРоманічним наслідком перебування письменника в Америці став «Мартін Чезлвіт» - твір, в якому Діккенс розвиває думку про те, що гроші є основним чинником, який диктує поведінку людей у сучасному світі.\nКроком у напрямку реалізму, якщо орієнтуватись на роман «Мартін Чезлвіт», є твердження Діккенса про те, шо Зло, яке розсіяне у світі, - це не «готичний» жах, це реальність. Перемогти зло можна лише за допомогою активної боротьби, знищуючи його паростки як у суспільстві, так і в собі самому.\nПродовжуючи захищати принципи гуманізму і моральності, Діккенс пише низку творів, які об'єднуються загальною назвою «Різдвяні оповідання». Різдвяний затишок дому стає однією з найважливіших категорій «Різдвяної пісні у прозі», «Дзвону», а також інших творів циклу: «Цвіркун за піччю», «Битва життя», «Одержимий» (1843-1848). В основі оповідань - ідеї милосердя і взаємодопомоги. Персонажі - представники найрізноманітніших соціальних груп, які під впливом обставин поліпшують як власний, так і суспільний моральний стан. Типовим втіленням авторського задуму вважається Скрудж - жадібний і бездушний ділок, який зневажає бідняків, будучи за своїми поглядами, мальтузіанцем, не визнає за ними права мати власну сім'ю, дітей. Під впливом казкових персонажів (духів), які з'явились йому уві сні, Скрудж несподівано перетворюється на доброго дідуся, який завжди готовий прийти на допомогу людям [18, 34-37].\nЧи не найкращим твором Діккенса 40-х років є роман «Домбі і син». (1848), своєрідна передмова до його зрілої творчості. Саме в цьому творі різдвяна ідея перемоги добра гармонійно поєднується з глибоким соціально-психологічним аналізом. У романі майже немає таємниць, взаємозв'язки між людьми об'єктивно переплетені і з'єднані в один вузол.\nСвітська зірка Едіг виходить заміж (із розрахунку) за голову негоціантської фірми «Домбі і син». Її доля нерозривно пов'язана з Долею її двоюрідної сестри, каторжанки Аліси Марвуд, яка свого часу була занапащена помічником Домбі-Каркером. Це один із вузлів загального суплетіння. Інша лінія - Домбі і його діти. Доньку Флоренс батько не помічає, вважаючи її «монетою, яку не можна вкласти у справу». Всі сподівання на продовження справи Домбі покладає на свого сина, тендітного хворобливого Поля, який невдовзі гине внаслідок запропонованої батьком системи виховання. Повстає проти деспотизму Домбі-батька і йде від нього Едіт. Дії Каркера призводять фірму до банкрутства. Але створений на зразок різдвяної казки роман закінчується моральним переродженням героя. Щоправда, на цей час він уже немічний старий, який не в силі реалізувати наслідки свого позитивного «я».\nЗначною мірою в творі трансформується і поетика митця. Манера характеристики образів, наприклад, знаходиться в безпосередньому зв'язку з їх соціальною належністю. Капітан Катль і господар крамниці морських інструментів - фігури відверто комічні, в той час як машиніст Тудль і його дружина - люди (як і всі симпатичні авторові герої його творів) дещо безтолкові - змальовані при допомозі засобів м'якого гумору. В той же час Каркер (по суті, негідник) виявляється (одним із перших в англійській літературі) представником «підпільної людини»: розоривши внаслідок внутрішнього бунту фірму Домбі, Каркер не присвоює собі нічого.\nЗ інших художніх засобів звертають на себе увагу символи Діккенса, зокрема символ залізниці, який відповідає змістові роману (до речі, саме на ній під колесами потягу гине Каркер) [12, 78-79].\nТретій період творчості Чарлза Діккенса. Третій період творчості Діккенса. був особливо плідним: створено низку романів - «Девід Копперфілд» (1850), «Холодний дім» (1853), «Важкі часи» (1854), «Крихітка Дорріт» (1857), «Повість про два міста» (1858).\nСоціально окреслена сатира в творах цього періоду помітно переважає гумор. Усі суспільні і державні інститути піддаються гострій критиці. За межами цієї характеристики знаходиться (та й то частково) хіба що роман «Девід Копперфілд». У силу того, що в основу цього твору письменник поклав спогади про власне дитинство та юнацькі роки. Саме з цим пов'язані його ліризм, тонкий гумор. Це далеко не автобіографічний роман, незважаючи на те, що його герой, як і сам автор, стає письменником. Це твір про час і спогади, про їх роль у житті, своєрідний варіант класичного «роману виховання».\n50-і роки - важкий час у житті Діккенса. Розлучення з дружиною порушило віру письменника в його етичний ідеал - сімейне життя. Тим із гострішою увагою спостерігає він життя, яке його оточує. Але гострі проблеми, характерні для англійського суспільства цього періоду (зокрема посилення чартистського руху), не позбавляють письменника його основних переконань: він - непохитний супротивник насильницьких перетворень у суспільстві і вважає, що покращення соціуму можливе лише при умові поліпшення його моральності. Саме ці проблеми і стають головними в його творчості. Показовим для третього періоду творчості є роман «Важкі часи». Навіть коли прийняти до уваги, що дійовими особами цього твору є підприємець Джосайя Баундербі і його найближче оточення, то, враховуючи, що цей ділок контролює всю діяльність містечка Какстаун, маємо розповідь про все англійське суспільство через зображення життя невеличкого містечка. У звичній для себе манері письменник встановлює взаємозв'язок між дійовими особами. Баундербі не просто перебуває в дружніх стосунках із сім'єю Гредграйндів. Через деякий час він одружується з Луїзою Гредграйнд, а її брат Томас стає головним помічником у банкіра Баундербі. Незабаром, заплутавшись у боргах, Том викрадає гроші з сейфа, ключ від якого йому доручено, а вину за злочин перекладає на робітника Стівена Блекпула. Через деякий час злочинця викрито, але Стівен гине. Луїза йде від Баундербі. Зрозуміло, що короткий переказ фабули не дає повної уяви ані про силу взаємозв'язків роману, ані про реалізм письменника, ані про його погляди. По суті, йдеться про реальне відтворення у літературі багатьох суспільних феноменів. Критика Діккенса торкається не тільки осіб, але й життєвих явищ. Тим не менш, для їх розуміння потрібно зупинитись на розгляді системи образів. Письменник завдає ударуньому цілком негативному персонажу не тільки завдяки зовнішнім описам. Наприкінці твору він вказує на відразливість його внутрішнього світу. Виявляється, що у Баундербі, який всіляко ганив своїх батьків, чуйна мати, яка вклала у виховання свого сина всі свої сили і гроші.\nКритику раціоналістичного підходу до життя митець здійснює, зображуючи сім'ю Гредграйндів. Раціоналістична система виховання, яку сповідує Гредтрайнд-батько, призводить до того, ідо його діти перетворюються на цілком механічних істот (принаймні зовнішньо). Виступаючи проти чартистського руху,\nСвіт пристосуванців представлений у творі багатьма персонажами: тут і пристосуванець Бітцер, і зловісна нахлібниця Спарсіт, і навіть дружина Гредграйнда, яка зажила собі слави жінки, «не схильної ні до яких фокусів». Сміх Діккенса в цьому творі набирає гнівного звучання. По суті, у романі «Важкі часи», як і в інших творах третього періоду, Діккенс зображує вже не окремі сцени соціального життя, а показує буржуазну систему в цілому. Четвертий період чворчості Чарлза Діккенса.\nТвори четвертого періоду - романи «Великі сподівання» (1861), «Наш спільний друг» (1864) - в них автор свідомо звертає увагу читачів на неможливість для простої людини в умовах тогочасної дійсності реалізувати свої мрії про щастя [15, 26-29].\nТаким чином, Чарлз Діккенс - письменник вікторіанської епохи, який не тільки відобразив її у своїх творах і порушив проблеми, котрі хвилювали англійське суспільство, а й намагався їх розв'язувати. Творчість Ч.Діккенса можна поділити на чотири періоди, характеристика яких подана вище.\nЧарльза Діккенса в житті вирізняло пристрасне співчуття до життя і долі бідних людей. Впродовж усього життя він активно займався благодійництвом, був прекрасним актором, оратором, надзвичайно цікавим моралістом. Для Ч. Діккенса характерний потяг до спокійного домашнього затишку, вміння перевтілитись у свого літературного героя, ні з чим не зрівнянна щедрість, делікатність та гордість, що ніби возвеличувались над усім, скромність і могутня воля.\nТворча спадщина Ч. Діккенса - це нескінченно прекрасний і одухотворений світ у його романах, животворний і неповторний світ дитинства, який у той самий час є дуже непростим, навіть складним.\nСвіт дітей особливий і водночас невід'ємний від світу дорослих, дуже тендітний, що потребує постійного піклування, такий світ уперше в художній літературі було відкрито Ч. Діккенсом.\nЗацікавлення письменника дитячим і юнацьким віком було зумовлене його власними ранніми переживаннями, його розумінням обездоленого дитинства і співчуття йому, розумінням того, що становище дитини відбиває становище сім'ї загалом. «Він писав про дітей, керуючись потребою змінити й поліпшити умови їх життя, праці, освіти, виховання з надією і впевненістю, що правдивим, викривальним та натхненим словом можна всьому зарадити» [1, 4]. «Нерідко очима дітей Діккенс дивиться на світ, на різні сфери соціального життя, на людей і природу, розмірковує про все це з урахуванням їх душевного стану, згорьованого та радісного, впливаючи на читача комплексом почуттів, що їх переживає герой і з якими співпереживає автор» [13, 46].\nУ дитинстві все, що відбувається, закарбовується в пам'яті не подіями, а переживаннями. Для дитячого серця немає ні багатих, ні бідних, немає знатних і знаменитих, є лише люблячі і байдужі, злі і добрі. Діти безпомилково вгадують у будь-якій людині її душу і тягнуться до тієї людини, в якої чуйне серце, в котрій не згас святий вогник добра та взаєморозуміння [1, 4].\nРоман «Пригоди Олівера Твіста» - перший «роман-виховання», жанр, до якого Діккенс неодноразово звертається. Структура цих творів схожа: дитина, яку кинули напризволяще батьки, переслідується родичами, що полюють за спадщиною й хочуть використати беззахисність дитини; завдяки дивному збігу обставин герой виривається з тенет злиднів, отримує спадщину, а разом із нею і визнання у суспільстві. На початку творчості, і це відобразилося в «Олівері Твісті», Діккенс вважає, що матеріальна нагорода, достаток - мета, до якої варто йти, яка робить людину щасливою. Зло в «Олівері Твісті» має подвійну природу: це суспільне зло, виражене в «роботних домах», де утримуються знедолені діти; але Діккенс змальовує зло, пояснити яке ні письменник, ні читач не можуть, воно уособлюється в конкретному герої, який ставить собі за мету знищити Олівера. Образ Олівера ідеальний, його характер не змінюється протягом роману, він не підпадає під вплив обставин, навіть перебуваючи серед шахраїв.\nУ наступних романах тема дитинства поглиблюється. Діккенс усвідомлює зв'язок між характером героя й обставинами, в яких він діє. Майже всі романи Діккенса мають щасливий кінець, за що автору немало докоряли і за життя, а особливо після смерті. Але «щасливі кінці» - це одна з рис філософії письменника. Він вважав, що література має сильне виховне значення, впливає на свідомість і що щасливий кінець утверджує оптимізм, радощі життя, гармонію, дає надію, що людина ніколи не буде самотня. Але як письменник-реаліст Діккенс бачив, що в житті «щасливі кінці» бувають не завжди, він змінює своє ставлення і до проблеми матеріальної нагороди героя, показуючи, що досягнення певного матеріального рівня не забезпечує людині щастя.\nНайбільш характерний у цьому відношенні роман «Девід Копперфілд». Герой цього твору, на відміну від Олівера Твіста, проходить довгий шлях духовного розвитку. Нещасливе дитинство, сирітство, пошуки рідних людей змінюють характер Девіда, дають йому життєвий досвід. Цей роман має автобіографічні риси й відбиває не тільки розвиток героя, а й шляхи, якими йшов сам автор. У цьому романі межа між злом і добром не така чітка: героїв важко поділити на суто позитивних і суто негативних, для автора важливо, в першу чергу, як духовно збагачується герой. У багатьох своїх романах Діккенс використовує прийом смерті персонажів, що допомагає розв'язати чимало конфліктів. У «Девіді Копперфілді» цей прийом має зовсім інший зміст: смерть не вирішує конфлікт, а стає для героя тяжким випробуванням, з якого він набуває життєвий досвід. Уже дорослий, Девід Копперфілд закохується в дочку власника фірми, де він навчається, Дору, і, коли обставини дозволяють, Девід одружується з нею. Та пройдуть роки, перш ніж він зрозуміє, що все життя поруч із ним була по-справжньому близька людина, Агнес. Смерть Дори не просто дає змогу Девіду одружитися з Агнес, а заставляє переосмислити своє життя, стосунки з людьми, зрозуміти, що таке справжнє кохання [17, 62-63].\nТаким чином, тема дитинства у творчості Діккенса розкриває гуманістичне спрямування таланту письменника, утверджує добро і справедливість, засуджує байдужість суспільства у ставленні до дітей.\nВтіленням добра і всепрощення в романі «Домбі і син» є образи Поля і Флоренс. У власника фірми «Домбі і син» нарешті народився спадкоємець. Сина назвали Полем. Так звали його батька і діда. Містер Домбі виріс від Сина до Домбі і майже 20 років був єдиним представником фірми. Тобто, він усе успадкував від батька, а не заробив. І мусить тепер передати своєму синові-спадкоємцеві. «Річардс почала уявляти його собі в'язнем в окремій камері або марою, до якої не слід наближатися чи то озиватися словом» [6, 86]. І в цьому похмурому будинку мусить проходити дитинство маленького Поля. А ось настрій і поведінка містера Домбі під час хрестин. Автор змальовує похмуру погоду в цей день, яка цілком пасує настрою містера Домбі. «А був то сірий, наче залізо, осінній день з пронизливим східним вітром, що цілком пасував до загального настрою в домі. Містер Домбі, стоячи у своїй бібліотеці, уособлював у власній персоні і вітер, і сірість, і весь цей осінній день хрестин. Він чекав на гостей, холодний та непривітний, як погода, і коли його погляд падав крізь шибку вікна на дерева в маленькому подвір'ї, з них осипалося брунасте й жовте листя, немов уражене хворобою». «Він був одягнений у щільно застебнутий фрак з важкеньким золотим ланцюжком, білій краватці і риплячих черевиках» [6, 79].\n«And it was gray like iron, fall day with piercing east wind, which is bowed and the general mood in the house. Mr. Dombey, standing in his library, embodied in his own person and the wind, and gray, and all this autumn day christening. He waited on the guests, cold and unfriendly as the weather, and when his gaze fell through a pane of glass window at the trees in a small yard, including osypalosya brunaste and yellow leaves as affected by the disease». «He wore a tightly buttoned coat of weight to gold chains, white tie and shoes ryplyachyh» .\nВ будинку було дуже холодно. М. Домбі з презирством ставиться до людей. Коли маленький Поль розплакався, Флоренс заспокоїла його. Але містер Домбі задоволення не виявив: «в усякому разі задоволення він не виявив, бо виявлення будь-яких почуттів було йому взагалі не властиве» [6, 82]. Хрестини нагадували похорон. Різниця була лише в кольорі карети, масті коней, Під час церемонії він думав лише про свою велич. Атмосфера за столом була холодною. Тим не менше життя продовжувалося, Домбі-батько мріяв про те, як син займе його місце. Однак не так сталось, як гадалось. Поль ріс хворою дитиною, хоча Домбі старався не помічати цього. Пройшло чимало часу, поки батько зрозумів це.Не випадково автор змальовує холод як у будинку, так і в душі батька. З теплом пов'язане все живе на землі, а з холодом - смерть. Не можна сказати, що батько не любив сина. Любив, але як спадкоємця.\nЧи міг бути щасливий Поль у цьому будинку? Чи любив його батько? Ні, а хлопчикові так потрібна була любов, у той час як для батька головне - це гроші. Поль розмірковує, як доросла, свідома людина. Гроші в житті мають велике значення. Вони забезпечують наші матеріальні потреби. Та вони не всемогутні. Адже не змогли врятувати ні матусі Поля, ні дати здоровя йому. Головне - це життя, здоров'я, воля. Не все можна купити. Не можна купити життя, здоров'я, дружбу, кохання, прожиті роки. Людину збагачує доброта, безкорисливість, милосердя: кров для переливання помираючому, шкіра для пересадки обгорілому, ковток води в пустелі, матеріальна допомога бідному! [12, 123].\nІ ось нарешті містер Домбі зрозумів, що його син хворий. Він вирішив відправити його до Брайтона, на морське узбережжя. Поля виховує місіс Пічпін, лицемірна і зла жінка, яка нівечила дитячі душі. Хлопчик дуже страждає. Єдина відрада - сестра Флоренс. Тільки з нею він почуває себе щасливим. За таких умов хлопчик не зміцнів, а, навпаки, не може ходити і змушений пересуватися у візку. «Виховні заходи» місіс Пічпін повільно вбивають дитину.\nНастав час, як вважає містер Домбі, поглибити освіту сину. Від місіс Пічпін Поль переходить до школи Блімбера. У Блімбера навчали дітей усіляких наук, не враховуючи їхніх вікових та психологічних особливостей. Заставляли вчити напам'ять незрозуміле - уривки з латинської класики, безліч історичних дат. Поль був розумним хлопчиком, але за це він змушений був платити дорогою ціною - своїм здоров'ям. Поль слабкий і хворий. Він не витримує тяжкої ноші, яку поклав на його тендітні плечі пихатий батько. Поль повертається додому.\nПеред смертю Поля переслідує видіння ріки. Куди несе Поля ріка? Що вона символізує? Ріка несе човен до моря. Поль ніби хоче вирватися на волю і берег попереду. «А там стоїть мама, якої так не вистачало в житті дитині. Вона має його забрати. І цей час настав. Сітара, стара знайома - Смерть!» [6, 108]. Чи страждає містер Домбі? Так, він страждає, але не через смерть сина, а тому що настав крах його сподівань, у нього більше немає спадкоємця. У містера Домбі є ще одна дитина - це дочка Флоренс, якій на момент народження Поля виповнилось шість років. Дівчинка для батька ніби не існує, адже вона не може посприяти вічному процвітанню його торговельного дому. Важко розповісти про моральний стан, якого зазнала Флоренс у будинку свого батька. І не випадково, коли її мати, «нікчемна» дружина поважного містера Домбі, вмирала, давши життя Полю, «повноцінному» нащадкові володаря фірми, попелясто-сірий місяць боязко зазирнувши в кімнату, де перебувала оствнні хвилини свого гіркого життя ця жінка, відсахнувся і заховався в чорних хмарах.\nФлоренс не підпускали до маленького братика Поля, якого вона ніжно любила і який обожнював її; батько дивився на Флоренс як на непотрібне створіння, що завжди плуталося під ногами, як шолудиве щеня; підлеглі містера Домбі шкірили на неї зуби, на диво схожі своїм вовчим оскалом на зуби їхнього патрона, хоча в душі вони ненавиділи його. Після смерті Поля Флоренс зовсім осиротіла. Сподіваючись розбудити в серці батька хоч якесь почуття людяності, яке допомогло б її вирватися із лабіринту самотності, Флоренс відважується якось увечері зайти до кімнати містера Домбі. Цієї похмурої години, при світлі тліючої лампи, його обличчя було схоже на маску з грецької трагедії. Та якщо в серцях героїв трагедії вирували пристрасті, то душа й розум містера Домбі залишалися незворушними [22, 67].\nВін поглянув на свою дочку, якій не виповнилося ще й чотирнадцять років, з неприхованою ненавистю. «Але колишня байдужість і холодна стриманість поступилися місцем чомусь іншому; чому - вона не розуміла, не наважувалася збагнути, однак вона не відчувала і знала добре: це щось, коли обличчя було обернене до неї, ніби кидало тінь на її голову» [6, 190].\n«But the old indifference and cold restraint gave way to something else; why - she did not understand, did not dare to understand, but she did not feel well and knew: this is something, when his face was inverse to it, like cast a shadow over her head» .\nЦим «щось», яке кидало тінь на все довкола, була непомірна пиха Домбі, його нестримна пристрасть до панування не тільки над «нижчими» класами, а й над усіма людьми, навіть найближчими йому покрові. Це «щось» кидає свою зловісну тінь і на долю майбутньої мачухи Флоренс, гордої красуні Едіт, «кохання» якої Домбі купує у її матері - зубожілої аристократки Скьютон. І коли напередодні свого шлюбу Едіт сідає за рояль і, акомпануючи собі, співає зворушливу печальну пісню, вона не підозрює, як любив цю пісню покійний син її майбутнього чоловіка. У похмурому будинку непомітно минали дні, й завжди голі стіни байдуже дивилися на Флоренс. Та хіба можна було почувати себе звільненою нарешті від злих чарів самотності, коли на світі не було місця більш самітнього й відлюдненого, ніж цей «реально існуючий дім її батька, що похмуро дивився на вулицю; вечорами, коли світилися вікна у сусідніх будинках, він був темною плямою на ледь освітленій вклиці; вдень - зморшкою на її ніколи не усміхненому обличчі» [6, 107]. І хоч на порталі цього зловісного будинку не було жодного кабалістичного знаку, кожному, хто дивився на нього, здавалося, що на дверях чиясь невидима рука вивела той же напис, який можна прочитати лише біля входу в пекло - забудьте про світ, всі, хто входить сюди.\nУсі обминали цей дім: духовий оркестр, мандрівні музиканти, шарманщики, жебраки, навіть злочинці. А похмура «розкіш» просторих кімнат, з яких через щільно зачинені ставні цідилося тьмяне світло, все тут свідчило про пустку й руйцнування. І похмура атмосфера будинку змусить навіть людей, звиклих до цієї оселі, змінити своє обличчя. Вони ніколи не зможуть побачити свого віддзеркалення, бо вікна вкриті тут товстим шаром пилюки, а дзеркала потьмяніли, ніби від подиху років. Та, незважаючи на все, в цьому похмурому будинку, на цій сірій вулиці, у цьому крижаному місті дочка Домбі Флоренс щодень гарнішала і розквітала [12, 56].\nМістер Домбі після шлюбу прагнув заволодіти серцем Едіт, та вона зневажала його. Для неї нестерпною була думка про те, що її продали містерові Домбі. Цілком інтуїтивно Едіт несподівано усвідодмлює, що в цьому страшному домі поруч із нею є людина, така ж самотня, як і вона. Ця людина - Флоренс, одинока дівчинка, яка ні на мить не перестає любити свого батька, не зважаючи на його байдужість до неї. Усю ніжність і доброту віддає Едіт цій істоті. Вона схиляється над сплячою Флоренс, а потім стає на коліна й опускає свою голову на подушку поруч із тою, котра стане її єдиним другом у цьому домі. Владна і горда Едіт ніколи не примириться із законами світу Домбі й ніколи не погодиться жити так, як Флоренс. Щоб помститися всесильному Домбі, який купив її в «кредит» у матері, ніби якийсь «особливий сорт» «екстраординарного товару», вона розігрує фіктивний роман з управляючим фірми Кракером. Цей підступний план міг здійснитися лише тому, що в час, як пояснює Діккенс, не розхитав та й не міг розхитати перепону між містером Домбі та його дружиною [21, 32].\nТаким чином, втіленням добра і всепрощення в романі «Домбі і син» є образи Поля і Флоренс. Не зважаючи на батька-тирана, діти росли добрими, щирими та відкритими. Саме через їх образи автор розкриває такі естетичні категорії як Добро, Щирість.\n2.2 Образи дітей у «Різдвяних оповіданнях» Ч. Дікккенса\nЗвернення до образів дітей, які, з одного боку, вважаються хрестоматійними в творчості Ч. Діккенса, а з іншого - є обов'язковою складовою жанру різдвяного оповідання.\nСвято Різдва - один з найбільш шанованих у християнському світі. Є ще одна сторона свята Різдва - світська, пов'язана з традицією сімейного святкування, ідеєю об'єднання рідних і близьких у ці холодні грудневі дні, загальнолюдської ідеєю співчуття і любові. Під Різдво зазвичай вся родина збирається вдома, в рідного вогнища, прощаються минулі помилки і образи. Саме в цей час сім'я об'єднується в єдиному прагненні до щастя і віри в диво. Подібна смислова неоднозначність сприйняття Різдва знайшла відображення у творах Чарльза Діккенса. Так, не можна з повним правом говорити про християнське звучання романів і навіть Різдвяних оповідань письменника. Релігійний сенс і євангельські образи Різдва у творчості Діккенса поступаються місцем буденності, «поетизації дійсності». Часто в розумінні Різдва письменник слід старим англійським традиціям.\nПро дитячі образи у творчості Ч. Діккенса вже достатньо сказано у вітчизняному та зарубіжному літературознавстві. Створені письменником образи, такі, як Олівер Твіст, Ніколас Нікльбі, Неллі Трент, Поль і Флоренс Домбі, Еммі Дорріт і багато інших, назавжди увійшли в світову історію Дитинства. Ці персонажі вражають своєю реалістичністю, впізнаваністю, і в той же час зворушливістю, щирістю та ліризмом, а часом і точно поміченими комічними деталями. Багато в чому це пов'язано з особливим ставленням Діккенса до власного дитинства, його спогадами про ту пору життя. Не випадково А. Цвейг у статті «Діккенс» характеризує свого героя наступним чином: «...сам Діккенс - письменник, обезсмертив радості і печалі свого дитинства, як ніхто інший» [24, 60].\nЗвертаючись до різдвяних оповідань Ч. Діккенса різних років, можна чітко виділити дві теми. Перша - це, природно, тема Різдва, друга - тема Дитинства. Розвиваються самостійно, виходячи з внутрішньої переконаності і світосприйняття самого автора, ці теми перетинаються і почасти підживлюють одна одну. Обидві теми проходять через всю творчість Ч. Діккенса і знаходять своє втілення в образах диваків і дітей.\nОбрази дітей, які ми знаходимо в «Різдвяних оповіданнях» Діккенса, багато в чому продовжують вже вкорінену у творчості письменника реалістичну традицію в зображенні дітей, а з іншого боку, саме ці образи привносять нове звучання, оригінальні ідеї та мотиви, до аналізу яких ми хотіли б звернутися. Саме мотиви, пов'язані з образами дітей, як нам здається, свідчать про спільність Різдвяних і святочних оповідань [20, 3].\nПерший мотив, що має морально-християнську основу - це мотив «божественного дитяти» - немовляти, посланого на землю Богом для спасіння людства. Порятунок можна трактувати не тільки в буквальному сенсі слова, як ідею Месії, але і з точки зору простих людських почуттів і відносин. У Діккенса в «Цвіркуни на запічку» (1845) роль «божественного дитини» виконує син Крихти й Джона Пірібінгла - «Блаженний юний Пірібінгл». Автор слідом за молодою мамою захоплюється немовлям, його здоровим виглядом, спокійним характером і зразковою поведінкою. Але головна відмінна риса цього образу і пов'язаного з ним мотиву полягає в наступному. Саме ця дитина, ну і ще цвіркун, втілюють собою ідею щасливого домашнього вогнища. Без дитинку юної Крихітці раніше було нудно, самотньо, а часом страшно. І хоча роль юного Пірібінгла - це «роль без слів», але саме ця дитина стає головним об'єднавчим центром сім'ї, основою її веселощів, щастя і любові. Мотив «божественного дитя» явно простежується в оповіданні Н.П. Вагнера «Христова дитинка» (1888). Підкидьок, знайдений і врятований, ця дитина напередодні Різдва символізує ідею любові і милосердя. Але, якщо у Ч. Діккенса образ дитини малюється реалістично, буденно, то в російській святочних оповідань у трактуванні подібного образу чітко проглядається християнська спрямованість. Тут і ясла, в які кладуть немовляти, так схожі на ясла, де лежав Ісус та сама історія підкидька - «Бог дав маленьку Христову дитинку», а також ті епітети «Христова дитинка», «Христовий херувимчик», які супроводжують образ дитини.\nВсім дітям, незалежно від національності та соціального статусу, властива віра в диво. Чудо, чари так само природно для маленької людини, як сонце, вітер, день і ніч. Так, «різдвяне диво» подарувало Малятко Тіму («Різдвяна пісня в прозі») дбайливого дядечка Скруджа, та й просто життя. На думку Діккенса, діти якнайкраще сприяють моральному відродженню, перевихованню інших персонажів. Згадаймо, яке потрясіння переживає Скрудж, коли бачить хлопчика і дівчинку поруч з Духом Нинішніх Святок («Різдвяна пісня в прозі»). «Худі, мертвотно-бліді, у лахмітті, вони дивилися спідлоба, як вовченята... Ім'я хлопчика - Невігластво. Ім'я дівчинки - Злидні»[8, 74]. Так, використовуючи алегорію в змалюванні дитячих образів, автор намагається впливати не тільки на Скруджа, але і на всіх розумних людей. «Заради мене, в ім'я моє, допоможи цьому маленькому страждальцю!» [8, 107] - цей крик відчаю звучить зі сторінок творів Діккенса, він звучить у кожному образі дитини, їм створеному.\nКласичним прикладом образу дитини, який містить в собі ідею чесноти і морального благородства, дитини, здатного змінити навколишній світ, є образ Малютки Тіма («Різдвяна пісня в прозі»). Існує ще один аспект, пов'язаний з мотивом «морального переродження». Не тільки образи дітей здатні вплинути на моральний клімат у суспільстві, а й дорослі, котрі стали на позицію дитини, подивилися на світ його очима, здатні змінити щось у собі і в своєму оточенні. Подібний прийом ми знаходимо в оповіданні Ч. Діккенса «Різдвяна ялинка» (1850) Образ дитини дано в цьому творі опосередковано, через спогади, емоції і відчуття дорослої людини, який повернувся в Дитинство. Це утопічно-ідеальний світ, світ Доброти, Краси, Милосердя і Дива, світ Казки, яка співіснує з реальною дійсністю, а головна її (казки) мета - зробити цю дійсність трішки краще. Тому так щиро і зворушливо звучать слова Ч. Діккенса, звернені до Різдвяної ялинки: «Якщо десь внизу у твоїй непроглядній частіше для мене схована старість, про нехай мені буде дано вже сивого підносити до цього образу дитяче серце, дитяче довіру і сподівання» [8, 410].\nТаким чином, трактування образів дітей в жанрі різдвяного, святочного оповідання не обмежується лише кількома зазначеними тут мотивами. Створивши у своїй творчості неповторний світ Дитинства, з'єднавши їх у жанрі різдвяного оповідання з філософією Різдва, Ч. Діккенс привніс у цей жанр нові образи, казкові мотиви і поетику казки. Тим самим автор встановив нові рамки і правила жанрової «специфіки».\nХудожній світ Ч. Діккенса являє собою споконвічну боротьбу двох початків - добра і зла. Протистояння сил добра і зла визначає не тільки тематику його романів (наприклад, тему «великих сподівань»), але і своєрідність художнього рішення цієї проблеми в естетичному і етичному плані. Ч. Діккенс, проповідник і мораліст у своїх романах затверджує добро - етичний ідеал письменника.\nЧ. Діккенс, художник-реаліст, не може не «милуватися» створеними ним героями, які уособлюють як добро, так і зло. До речі, більш художньо переконливими в романах письменника є саме образи героїв, що уособлюють зло: Фейджин, Сайкс, Чарлі Бейтс, Спритний Шахрай («Пригоди Олівера Твіста»); Ральф Нікльбі, Сквірс («Ніколас Нікльбі»). Ці образи наділені характерами, що запам'ятовуються, індивідуалізовані й у той же час типові. Наприклад, досить типовим є образ Спритного Шахрая, він смішний і навіть карикатурний. Цей нахабний хлопчисько, розбещений світом, у якому він живе, вдається до помсти цьому світові за усе, що йому довелося витерпіти. На суді Шахрай нагло заявляє: «Ця лавка не годить для правосуддя» [5, 14]. Вихований світом лондонських нетр, Шахрай смішний і грубий, але саме він змушує читача усвідомити, наскільки жахливий цей світ, який спочатку породив його, щоб потім розтоптати [5, 14].\nРоман «Пригоди Олівера Твіста» (1838) був написаний під впливом вражень від «Закону про бідних» (1834). За цим законом безробітних розлучали із сім'ями силоміць, забирали до спеціальних притулків, так званих «робітних домів». Трагедія мешканців цих будинків, особливо дітей, вразила Ч. Діккенса. Він збирався написати модернізований «шахрайський роман», у якому б злодії виявилися «благородними героями». Але на цей задум наклалася соціально-викривальна ідея і з'явився не зовсім звичайний пригодницький роман [23, 123].\nРоман «Пригоди Олівера Твіста» - це перший «роман-виховання» і в той же час авантюрно-пригодницький роман, де головна тема - показ самотності дитини у несправедливому світі.\nГоловний герой - безрідний сирота і вихованець робітничого дому, на долю якого випало дуже багато випробувань. Мати його під час пологів померла. Спочатку п'яний лікар та доглядачка залишили на ніч новонароджене дитя у холодній кімнаті, потім на ньому випробували свою «систему» місіс Ман, відома тим, що з кожних 10 її вихованців виживало лише двоє. У робітничому домі діти здичавіли від голоду, були жертвами системи віроломства й облуди. Ласкаве слово чи погляд не зігріли дитинства Олівера, зате палиця парафіяльного сторожа Бамбула часто гуляла на плечах 9-річної дитини, яка виглядала на 6 років.\nНа кожному етапі життя Олівера, до зустрічі з містером Браунлоу, його використовували як засіб наживи. Хлопця обкрадали, змушували працювати, годуючи стравами, що «ними погребував би й собака», змушували чинити злочини чи бути їх співучасником. Зведений брат Монкс (Едуард Ліфорд) ненавидів Олівера і чужими руками штовхає його до в'язниці у гонитві за спадщиною. Зажерливість і жадоба до грошей керували вчинками Монкса та його матері.\nОлівер пройшов через поневіряння та приниження, в яких мав зробити вибір між добром і злом, знайти свій шлях у житті. У цьому чутливому й м'якосердному хлопчикові жила могутня сила нескореного духу, яка врятувала його від смерті у робітному домі. Олівер чи не єдиний, хто бунтував, твердо відстоюючи право мати повноцінний обід. Остаточно до свідомого вибору між добром і злом він дійшов у пригоні Федіна, звідки пробував втекти. Містер Браунлоу та родина Мейлі допомогли хлопчині: урятували його від злочинців, повернули сироті ім'я та спадщину. Злидні не озлобили Олівера. Він пробачив братові всі його підступні дії і щедро поділився спадщиною. Він переповнений почуттями щирої вдячності до своїх рятівників [15, 34].\nВ цілому, можна сказати, що образ Олівера не лише сентиментальний, а й ідеалізований: світ зла не заплямував чистоту його душі. Героєві роману пощастило. На своєму життєвому шляху він зустрів співчутливих людей, які допомогли. Своєю довірливістю вони підтримали в очах дитини впевненість у тому, що, незважаючи на соціальний стан, людина може бути щасливою, повірили у його сили.\nЗ вище зазначеного можна зробити висновок, що образ Олівера ідеальний. Його характер не змінився протягом роману: він не потрапив під вплив обставин, навіть перебуваючи серед шахраїв. Таким чином, соціальні конфлікти у романі поступилися місцем ідилічному щасливому завершенню. Щирість, жаль до людей, намір жертвувати собою задля них - це якості, заради яких тільки й варто жити. Вони є або їх немає, незалежно від того, на якій соціальній сходинці перебуває людина. Але без них життя втрачає сенс.\nЦікавою і вагомою є авторська думка у фіналі роману про людське щастя: «Без глибокої любові, доброти сердечної та вдячності до того, чий закон - милосердя».\nРоман має щасливий кінець, за що авторові докоряли і за життя, а особливо після смерті. Але відповідний фінал - це одна із рис філософії письменника. Він вважав, що література має велике виховне значення, впливає на свідомість, а щасливий фінал стверджує оптимізм, радощі життя, гармонію, дає надію на те, що людина ніколи не буде самотньою [19, 26].\nВ ході нашого дослідження було зроблено наступні висновки:\n1) Дослідники англійської літератури стверджують, що жоден з англійських письменників не користувався такою славою за життя, як Чарльз Діккенс. Визнання прийшло до Діккенса вже після першого оповідання й не залишало до останніх днів, хоча сам письменник, його погляди і творчість змінювалися. Секрет його популярності у сучасників у тому, що Ч. Діккенс гостро відчував зміни в житті Англії, був виразником сподівань і прагнень тисяч людей. Після смерті письменника його твори почали піддавати гострій критиці, і лише в XX столітті стало цілком очевидним значення творчості Діккенса.\n2) Провідну тему творчості письменника можна визначити як тему боротьби добра і зла, вона розкривається в кожному його творі. Діккенс вважав, що ставлення суспільства до дитини відбиває боротьбу добра і зла у ньому. Тому тема дитинства - одна з головних у його творчості. Саме вона розкрила гуманістичне спрямування таланту письменника, утвердила добро і справедливість, засудила байдужість суспільства у ставленні до дітей-сиріт.\n3) У висвітленні долі дитини намітилися й провідні ознаки творчого методу митця: детальна увага до моральної проблематики; повчальний зміст творів; уміння засобами сатири та іронії показати складні перипетії долі маленьких героїв; гуманізм у ставленні до простої людини.\n4) Ч. Діккенс - великий мрійник-романтик і в житті, і у творчості. Він вірив, що за допомогою проповіді добра, правди і краси можна зробити світ кращим. Віра у маленьку людину ще раз переконливо засвідчила великий гуманізм автора.\n5) Художній світ Ч. Діккенса являє собою споконвічну боротьбу двох початків - добра і зла. Протистояння сил добра і зла визначає не тільки тематику його романів (наприклад, тему «великих сподівань»), але і своєрідність художнього рішення цієї проблеми в естетичному і етичному плані. Ч. Діккенс, проповідник і мораліст у своїх романах затверджує добро - етичний ідеал письменника.\n6) Таким чином, морально-етичний аспект дитини у прозі Ч. Діккенса розкриває гуманістичне спрямування таланту письменника, утверджує добро і справедливість, засуджує байдужість суспільства у ставленні до дітей.\n1. Богачевська Л. Художнє втілення дитячих образів у творчості спадщині Чарльза Діккенса / Л. Богачевська. - Зарубіжна література. - 1998 - № 65 - С. 4\n2. Вілсон Е. Неповторний світ Англії / Е. Вілсон // Зарубіжна література. - 1998 - №1 - С.4-5\n3. Геккер М.Ю. Англійська література / М.Ю. Геккер - Тернопіль:Видавництво Карп'юка, 2001. - 258с.\n4. Гончаренко Н. Оставаться человеком в любых условиях не делая скидку на… / Н.Гончаренко // Відродження. - 1995 - №9 - С.42-43\n5. Гримайло В. Діккенс Ч. / В.Гримайло //Зарубіжна література в навчальних закладах. - 2004 - № 3 - С.14\n6. Діккенс Ч. Домбі і син / Ч. Діккенс. - К. : Книга, 1999. - 345 с.\n7. Діккенс Ч. Пригоди Олівера Твіста / Ч. Діккенс. - К. : Книга, 1999. - 356 с.\n8. Діккенс Ч. Різдвяна пісня в прозі / Ч. Діккенс. - К. : Основи, 2009. - 456 с.\n9. Дьякова Н.Я Английськая литература ХІХ века / Н. Я. Дьякова - Л.: Просвещение,1978. - 287с.\n10. Зінкевич Л. «Є темні сили на землі, але тим яскравішим здається світло» Л. Зінкевич //Зарубіжна література в навчальних закладах України. - 1998 - № 8 - С.24-28.\n12. Ивашева В. Творчество Диккенса / В. Ивашева. - М. : Книга, 1954. - 470 с.\n13. Катарский И.М. Діккенс: Критико-биографический очерк / И.М. Катарский. - М.: Книга, 1960. - 270 с.\n14. Краткая литературная энциклопедия / Под ред.. А.А. Суркова. - М.,1996 - С.746-747\n15. Лібман З. Чарлз Діккенс: Життя і творчість / З. Лібман. - К.:Дніпро,1982 - 186 с.\n16. Луначарский А. Жизнь Чарлза Диккенса / А. Луначарский. - Собрание сочинений. - Т.5. - М. : Книга, 1965. - С.198-199\n17. Михальська Н. Чарлз Діккенс /Н. Михальська //Література в школі. - 1997 - №1 - С.62-65\n18. Михальська Н. Чарлз Діккенс / Н. Михальська. - М.: Просвещение,1987 - 128 с.\n19. Міщук В. Художній світ Чарльза Діккенса / В. Міщук // Зарубіжна література в навчальних закладах. - 1996. - №2. - С.26-29\n20. Підлісна Г. Діккенс і його герої / Г. Підлісна //Зарубіжна література. - 1998 - №65. - С.3\n21. Семешок О. Специфіка англійського реалізму та її втілення в творчості Чарлза Діккенса / О. Семешок // Тема. - 1999. - №11. - С.31-32\nкурсовая работа "Морально-етичний аспект проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса" скачать\nДругие документы, подобные "Морально-етичний аспект проблеми дитини у прозі Ч. Діккенса"