Залишитися особистістю. ВОЛОДИМИР ДРОЗД. БІЛИЙ КІНЬ ШЕПТАЛО\n7 клас Олександр Гаврош - «Неймовірні пригоди Івана Сили» скороченоОбразованиеdoc118 Кб\nМарина Павленко - Русалонька із 7-ВОбразованиеpptx4 534 Кб\nКалендар учителя Львова 2017-2018 н.р.Образованиеxlsx37 Кб\nСтатистичні дані про загальноосвітні навчальні заклади України за 20142015 та 20152016 н. р.Образованиеdoc1 158 Кб\nAnalit 3Школьные материалыpdf161 Кб\nКарпатська елегія Івана Труша Львівська лінгвістична гімназія 2012Презентацииpptx7 911 Кб\nЛітературні зустрічі Сергій ГридінПрезентацииpptx24 373 Кб\nСИЛА УКРАЇНСЬКОЇ ПРОЗИ\nише через сто років буде відомо, чи я письменник», — міркував\nу своїй повісті «Музей живого письменника, або Моя довга\nдорога в ринок» Володимир Григорович Дрозд . Час давно вже розставив наголоси у його творчості, і нині ми впевнено можемо сказати:\n«В . Дрозд — талановитий і своєрідний сучасний український письменник» .\nНародився він 25 серпня 1939 р . в с . Петрушин на Чернігівщині в сім’ї\nколгоспників . Душевною травмою на все життя стала рання смерть матері . «Сама мати була і добра, і віруюча, і працювала тяжко весь свій вік, не\nзнаючи продиху, — згадував про неї письменник . — Мати навчала: Бог\nкарає злих і любить добрих» .\nІ хоч її син не був злим, але щастя усміхалося йому не часто . «Дитинство моє, якби йшлося про фільм, можна знімати лише на чорнобілу плівку», — розповідав письменник . Володимир Дрозд пригадував\nголодне напівсирітське дитинство, середню школу за вісім кілометрів\nвід села, шлях до якої доводилося часто долати в дощ і сніг . Підтримки\nчекати не було звідки . За навчання потрібно платити, грошей в сім’ї завжди не вистачало, тому шлях до інституту талановитому хлопцеві був\nзакритий . Треба було заробляти важкою працею на шматок хліба . Навіть\nнадрукований у районній газеті вірш «Берізка» не переконав батька, що\nсинові треба допомогти здобути вищу освіту .\nПідтримка прийшла несподівано від чужих добрих людей . У 1956 р .\nна засіданні літературного об’єднання В . Дрозд познайомився з журналістами районної газети . Вони допомогли хлопцеві після школи влаштуватися коректором в Олишівську районну газету «Голос колгоспника» .\nУже через рік у Володимира почалося напружене журналістське життя\nз відрядженнями по району, статтями про проблеми в господарствах і…\nневдоволенням посадовців за гостру критику .\nАле на порозі стояли шістдесяті роки, коли в суспільстві на короткий час замаячила ілюзія свободи . Вітер змін увірвався в журналістський колектив з появою в редакції письменника Івана Куштенка . Він\nпривіз до зрусифікованої чернігівської провінції столичні ідеї й гарячі\nдебати, розбудив національні почуття багатьох колег . Поетичні вечори\nВолодимира Підпалого й Петра Засенка, знайомство з Євгеном Гуцалом і\nМиколою Сомом утверджували в юнака думки, що настав час змін і письменникові потрібно бути на кілька кроків попереду суспільства . «…Ми\nпісля кількох десятиріч тоталітарної пітьми були перші, хто зважився\nхай на не сміливий ще, але протест», — так оцінював В . Дрозд той період\nсвого життя . У цей час він пише невеликі прозові твори, зібрані потім у\nзбірку новел та оповідань «Люблю сині зорі» . Рідко буває так, щоб у двадцять три роки молодий автор став членом Спілки письменників України .\nЦієї честі В . Дрозд був удостоєний за свою першу друковану книжечку .\nПісля переїзду до Києва письменник працював у редакціях столичних\nгазет й одночасно навчався в Київському університеті імені Тараса Шевченка . Непросто складалося життя: часто редакції відмовлялися друкувати його твори, були доноси одногрупників за «буржуазний націоналізм», довелося, уже сімейному, служити в армії, бо в такий спосіб влада\nвирішила ізолювати його від суспільного життя .\nТреба сказати, що, прагнучи змін, В . Дрозд не боровся проти всієї радянської системи . Він тільки прагнув, як і багато інших радянських митців, її вдосконалити . «Ось чи не найбільша трагедія мого покоління: ми\nбули щирі у своїх мріях про суспільство соціальної справедливості…» —\nзгадував письменник вже після розпаду Радянського Союзу . Але і такі\nйого погляди були розцінені як радикальні та небезпечні .\nНа відміну від багатьох інших своїх колег по цеху, В . Дрозд не писав\n«у шухляду» . Він наполегливо прокладав своїм творам шлях до читача .\nПочавши як автор новел й оповідань, він прийшов до великих епічних\nполотен . Відомими є його романи «Злий дух . Із житієм», «Пришестя»,\n«Острів у Вічності», «Убивство за сто тисяч американських доларів»,\n«Сто літ любові», «Спектакль», «Катастрофа» та інші .\nУ 1992 р . В . Дрозд був удостоєний Державної премії України\nімені Т . Г . Шевченка за роман-епопею «Листя землі» .\nНа Київській кіностудії імені О . Довженка режисер Микола Рашеєв\nекранізував роман В . Дрозда «Самотній вовк» (назва фільму — «Оберіг») .\nОповідання «Білий кінь Шептало» вперше було надруковано в\n1965 р. у львівському журналі «Жовтень». Це один із ранніх творів\nписьменника, який він написав у період так званої «хрущовської відлиги». Після виходу оповідання було піддано нищівній критиці за ідеологічно неправильний зміст.\nЯка подія дала поштовх В. Дрозду до написання твору? Швидше за все,\nавтор узагальнив багато конкретних життєвих спостережень про життя радян-\nської людини в тоталітарному суспільстві. Як приклад може бути випадок, який\nписьменник наводив у творі «Музей живого письменника, або Моя довга дорога в ринок»: «У моєї мачухи був брат, який постраждав на початку тридцятих\nроків, потрапив до Сибіру, але якось виборсався і незадовго до війни приїхав на\nгостини у рідне село. Зібравши за столом братів своїх і сестер, почав: “Врем’я\nтаке, дорога рідня, настало: кажуть на біле чорне, і ви кажіть чорне, а на чорне\nкажуть, що се біле, і ви повторюйте біле, хоч очі ваші інше бачать. Якщо хочете\nвижити і приліпитися до жисті нової”». І далі автор коментує: «Нові покоління народжувалися із вродженим моральним дальтонізмом1, ішов природний вибір…\nУ декого саме життя здирало з очей більма2, дехто у результаті тяжкої роботи\nдуші прозрівав сам. А більшість аж до наших днів жила з більмами на очах. Так\nбуло ситніше і спокійніше».\nЩоб говорити про проблеми втрати індивідуальності людини в тогочасному\nсуспільстві, треба було мати велику сміливість. Оминути цензурні перепони й\nдонести свої думки до читачів автор зміг, створивши алегоричний твір про білого коня Шептала.\nВ. Дрозд не випадково зробив головним персонажем коня. Традиційно в\nукраїнській літературі ця тварина символізує гордість, вільнолюбство і красу.\nАвтор майстерно досліджує, як крок за кроком відбувається переродження цієї\nблагородної істоти і втрата нею своєї індивідуальності.\nБосий підпасок тягнув через бригадне дворище батіг — зимно блискало\nдротяне охвістя3. Шепталові зсудомило спину: якось повесні він задрімав у\nприводі4, підпасок дошкульно хльоснув, дротинки порвали шкіру, ранка, вподобана ґедзями, досі не гоїлася. Хлопчик наблизився до огорожі і хвацько\nстрельнув батогом, аж луна прокотилась од клуні5, що на краю села, та сивою гадючкою повисла курява. Коні, гризучи й штовхаючи одне одного, сахнулись од пострілу в куток. Тією живою, наполоханою хвилею Шептала зім’яло,\nпритисло до жердин; гостро тхнуло потом, він гидливо підібрав губи та весь\nзіщулився — змалку ненавидів він табун, гурт, і в загорожі, і на пасовиську волів бути сам. Спершу бригадні коні глузували з того, далі звикли й самі почали обминати Шептала. Хлопчик наблизився до конюшні, зазирнув у темну\n— Дядьку Степане! Казав завфермою, щоб ви до привода конячину\nприслали. Бо на завтра свиням зелені нема.\nДальтонізм — ненормальність зору, що виявляється в нездатності ока\nвідрізняти кольори; перен. — невміння правильно бачити світ.\nБільмо — білувата пляма на роговій оболонці ока, яка призводить до сліпоти.\nОхвістя — кінці, краї чого-небудь, що нагадують хвіст.\nПривід — тут: пристрій для нарізання трави.\nКлуня — будівля для зберігання снопів, сіна, полови тощо, а також для\nмолотьби, віяння тощо.\nШептало нашорошив вуха. Неприємна, знайома млявість — провісниця\nвсіляких прикростей — закрадалася в груди. Сьогодні суботній вечір, роботу\nскінчили раніше, і він насолоджувався спокоєм та тішив себе надією на завтрашній відпочинок. Звісно, якщо вранці не поженуть до міста. Але він сподівається на Степанову добрість. З конюхом у нього особливі стосунки. Інші\nконі це відчувають, тому й недолюблюють Шептала. Степан ніколи не б’є його,\nхіба ненароком у гурті зачепить пугою1 чи про стороннє око стьобне. Ніколи\nне посилає на важку роботу, якщо є кого іншого послати. Бо він, Шептало, кінь\nособливий, кінь білий, а коли й попав у це бригадне стовпище, то завдяки злому випадку, химерам долі. Справжнє місце йому не тут, хто зна, де він може\nопинитися завтра. І Степан це розуміє. Степан що: маленький чоловічок,\nнавіть не білий, а якийсь землисто-сірий, з брудними, корявими ручиськами.\nАле навіть він своїм приземленим розумом тямкує тимчасовість своєї влади\nКоні заспокоїлися, розбрелися по загороді. Шептало знову лишився сам.\nУ дверях з’явився Степан, спинився на порозі, пильно дивився на коней;\nвід того погляду млявість обняла груди і покотилася до колін, що зрадливо\nтремтіли. Шептало вперше пошкодував, що опинився на видноті. Хотілося\nпроштовхнутися в середину табуна, загубитися між ребристих кінських тіл.\nВін удав, що не помічає конюха, схилив голову до прив’ялої трави.\n«На мене вкаже, обов’язково на мене», — думав полохливо, про всяк\nвипадок, щоб прикрість не була несподіваною, хоч певно знав, що Степан\nйого не потривожить.\nБілий кінь підвів голову і жалібно глянув на Степана великими водянистими очима. Привабливість теплого надвечір’я мертвіла, опадала, як зжовклий\nлист під буйним поривом осіннього вітру. […]\nШептало старанно, щоб не виказати засмучення Степановим рішенням,\nжував скошену вранці траву, між якою хоч і траплялись його улюблені конюшинки, але зараз здавалися прісними. […] Йому кортіло будь-що виправдати\nСтепана, довести, що той не мав кого послати у привід і лише через безвихідь\nпотривожив Шептала. Так було легше — через гірку безнадію перекидався місточок. А може, конюх боїться, що ніхто з коней, окрім нього, не встигне до ночі\nпорізати зелень і свині лишаться завтра голодні? Мабуть, саме так. Вони, люди,\nзнають: на Шептала можна покластися. Такий покірний і роботящий, тільки віжок торкнись, уже чує, вже розуміє, підганяти не доводиться. Він свого досяг,\nзумів прикинутися; вони повірили — хіба не має пишатися своїм розумом і витримкою? Ще коли його, молодого й гордого, вперше осідлали, ганяли по царині до сьомого поту, хльоскали до кривавих рубців на боках і привели в загін\nгеть вимочаленого, знесиленого, інстинкт білого коня підказав йому, що рано\nчи пізно люди зломлять його. Супроти вітру довго не пробіжиш, і розумніше до\nчасу прикинутися скореним, лишившись у душі вільним, аніж бути скореним насправжки. Перші роки упряжного життя він побоювавсь, аби люди не розгадали, що він тільки прикидається покірним, і рвав голоблі з останніх сил. До того ж\nкраще тягти, не очікуючи на батіг, ніж ковтати принизливе підстьобування. В тій\nдобровільній напрузі було щось від самостійності, від волі. Але тепер ніхто не\nсумнівався в його ретельності, і він іноді дозволяв собі стишувати крок, тягтиПуга — прикріплений до держака мотузок або ремінець, яким поганяють\nся за червоними китицями конюшини на узбіччі дороги. Помітивши на дорожнім\nпіску нетерпеливу тінь людини, докірливо косив оком, мовляв, ви ж мене\nзнаєте, це я так, піджартовую, і спішно переходив на чвал1.\nСтепан вийшов з конюшні, поцьвохкуючи довгим, наче гони спечного дня,\nбатогом, відчинив ворота загорожі. Коні, боязко косячись на батіг, почовгали дворищем до бригадних воріт. Шептало, як завжди, перечекав, коли скінчиться тіснява в проході, і вийшов останній. З усього нинішнього життя чи не\nнайважче гнітила його оця табунна, тричі на день, подорож до колодязного\nкорита. Вже багато років, відколи його забрано од матері, ніхто не питав Шептала, хоче він пити чи ні, а тільки відчиняли огорожу, хльоскали батогом і гнали\nвузенькими провулками, де од густої куряви було так само тісно та задушно,\nяк і од пітних, гарячих кінських боків. З часом спрага почала нагадувати про\nсебе перед загальним водопоєм. Води в кориті часто не вистачало; щоб не\nцідити крізь зуби іржаву каламуть, Шептало й собі змушений був штовхатись і\nлізти наперед, у тісняву, ніби звичайний кінь.\nХтось зачепив Шептала копитом — дві молоді кобилки затіяли посеред\nвулиці, за кілька кроків од Степана, жартівливу штовханину. «Мало вас сьогодні ганяли, — злісно подумав білий кінь, відходячи вбік. — І як цей Степан\nтерпить? Я навів би порядок. Водопій — то водопій, нічого витанцьовувати,\nніби в цирку».\nВзагалі він ніколи не розумів обмеженості деяких коней, котрі прагнуть на\nкожнім кроці суперечити, огризатися, показувати свій характер. Ніби цим чогось досягнеш, окрім батога. З сумовитою зверхністю спостерігав Шептало,\nяк Степанів батіг розганяв у різні боки молодих кобилок; у цих вороних, сивих, гнідих, перістих так мало розуму, що просто дивуєшся. Особливо коли\nбачиш усе трохи збоку, як зараз. Скільки потрібно було днів тихої, непомітної\nборотьби, поки Степан змирився, що Шептало бреде на водопій трохи збоку,\nтрохи позаду, ніби він зовсім не бригадний, а сам по собі! Ні, він не бунтував,\nне ліз під батіг, а тільки відставав щодня на півголови, на півкроку і озирався на\nконюха, вкладаючи в той погляд увесь розум білого коня: мовляв, ти ж знаєш,\nя не підведу, я інакший, ніж вони, нас із тобою таких тільки двоє…\nЧервоне сонце опускається в роз’юджену куряву, з-за лісу — краєчок грозово-синього хмаристого холоду. В глибині банькатих Шепталових очей —\nрожеве тремтіння, наче без підків ступає по кризі. Зате скільки незалежності\nв крутім вигині шиї, в густій гриві, у розміреному переступі струнких ніг! […]\nВін усе забував, крім одного: тремтливої ілюзії волі та влади. Попереду клубком куряви котить табун, за табуном — Степан, а за кіньми і Степаном — він,\nШептало. І можна досхочу тішитися уявою, що це він, білий кінь, жене до водопою і сірих, і вороних, і гнідих, і перістих. І Степана разом з ними, всесильного, милостивого й злого Степана, а сам ні від кого не залежить і нікому не\nкориться. [...] Страх провалюється все глибше, виколисана в стійлі довгими\nночами ненависть розвіюється, і Шептало поглядає на конюха поблажливо:\nвін не мститиметься Степанові за ті випадкові удари, без цього не можна, без\nцього ніякого порядку не було б серед коней. Солодке почуття прощення й\nсолідарності з конюхом охоплює Шептала. Він піднімає голову і ласкаво, заклично ірже. Степан озирається і, ніби вперше помітив Шепталову сваволю,\nлюто блимає з-під рудих брів:\nЧвал — швидкий біг навскач; галоп.\nБатіг злітає в червонясте небо, довгий та в’юнкий, тонким дротяним охвістям безжально обвиває Шепталові спину й гостро впивається в тіло. Білий\nкінь з несподіванки високо піднімає задні ноги, спотикається на рівному місці\nі, полонений страхом, що виринає з глибини тіла, вганяє в холодний піт, забуває всі недавні думки, кидається в юрму, між гарячих кінських тіл — гнідих,\nвороних, перистих. А батіг наздоганяє білу спину, січе, жалить…\nОбраза була така несподівана, приголомшлива, глибока, що білий кінь не\nпам’ятав, як проминули довгу вулицю й розсипалися по піщаному косогору,\nнижче якого стримів колодязний журавель, а ще далі, за вищипаною гусьми цариною, аж до самого лісу стелилися луки. Він тільки переставляв ноги,\nопустивши голову до самої землі, поки свавільний кінський потік кудись, —\nтепер було зовсім байдуже куди, — ніс його. Шептало ще ніколи не почувався так зле — несподівано все йому відкрилося, побачилося без попон, без\nприкрас, ніби відкраяний щойно пласт чорнозему. Його повільно засмоктував\nглибокий, як прірва, відчай. […]\nІ він побіг, збуджено форкаючи та загрібаючи копитами пісок, схожий на\nкороткогривого стригунця. Матір упрягали в лісникову двоколку, а він біг збоку зеленими розорами доріг, зазирав у зелені сутінки хащ, заходив по коліна\nв жовтогарячі лісові ромашки і, наполоханий птахом, що пурхав з-під копит,\nмчав лісовою дорогою навздогін білій ставній кобилиці. То було дитинство,\nі пахло воно молоком та конюшиною. Потім вони до самого вечора паслись\nудвох на лісових галявинах та просіках, і мати розповідала про гордих білих\nконей — його дідів та прадідів, що гарцювали на залитім різноколірними вогнями помості, і милуватись їхньою красою щовечора сходилися людські натовпи. Все життя цирк для нього манливо, запоморочливо пахнув святковістю\nміських ранкових вулиць. А в цих владних пахощах далечі ховався п’янкий дух\nзабутої волі, що просочився крізь сотні поколінь білих коней та несподівано\nВін так і не підійшов до корита, хоч дуже хотів пити; штовхатися зараз між\nпітних тіл було понад його силу. Стояв трохи осторонь, спрагло нюхаючи вологий пісок, і прислухався до своїх марень, схожих на полохкі досвітні сни. А в\nтих народжених запахом снах красиві білі коні бродили у виляглій сріблястими хвилями траві, купали дужі тіла в чистих річках і виходили з води на піщані\nкоси, неначе на залиті вогнями циркові арени. Побіля вільних коней теж жив\nстрах, але інший, не Шепталів страх перед Степаном, а будоражливий, живлющий страх, що кликав до відважної боротьби, до змагання.\n— Бач, не п’є, бісова худобина, — почувся хриплий Степанів голос, проганяючи видіння. — Надівай недогнуздок та й веди, бо не встигнете. Коли б на\nдощ не зібралося, диви, як суне…\nПочувся шерхіт босих хлопчачих ніг, чіпкі руки пригнули голову білого коня,\nспритно накинули недогнуздок1 і владно сіпнули до себе, Шептало бездумно,\nіз звичною покірністю ступив кілька кроків за хлопчиком і раптом з болісною\nясністю, як ніколи досі, відчув свою неволю. Перед очима попливла витоптана власними копитами одноманітна суха земля, диркотів привід, торохкотіло\nколесо по бруківці, свистів батіг і вибухав лайкою Степанів голос. Шептало\nзадер голову — ніздрі дражнило гострим запахом волі.\nНедоуздок — вуздечка без вудил.\n— Но-но! — суворо гукнув хлопчак, пробуючи пужалном стегно коня. — Не\nІ тоді сталося несподіване для хлопчика, для Степана і для самого Шептала. Од того поблажливо-зверхнього дотику його бридливо пересмикнуло і\nпідняло. Білий кінь з нечуваною силою шарпнувся, вирвав кінець повода, дико\nзвівся на задні ноги, біснувато стріляючи страшними кривавими очима. Цієї\nхвилини він був справжнім білим конем, відважним та одчайдушним, як його\nдалекі предки. Хлопчак відсахнувся, у грізнім подиві занімів Степан, а Шептало легко опустився на передні ноги, збив копитами сипкий пісок, перестрибнув рів і помчав через гусину царину в лугову синь.\nНезабаром форкання коней, Степанова лайка, тягуче рипіння журавля і\nплескіт води в кориті розтанули, згинули у вечоровій безвісті, ніби їх ніколи\nі не було. Навколо Шептала росла, ширилась аж до трав’яних, утаємничених\nобріїв воля; воля пахла живою вільгістю, міцним настоєм лугових трав і молодого сіна. Йому ще ніколи в житті не бігалося так легко. Втрапив на вкочену\nколесами лугівку, копита відбивали чіткий ритм, і, збуджений тим ритмом,\nвін навмисно прискорював біг, наздоганяючи самого себе та розсипаючи по\nкрутій шиї густу білу гриву. Не було ні хомута, ні голобель, і ніхто не сіпав\nза віжки, вказуючи шлях.\nДорога впала у зарослий верболозом рукавчик, перестрибнула коріння та\nсухий хмиз і різко завернула вбік, уздовж пересохлого русла. Під ноги білому коневі стелилася висока, що не знала коси, зовсім як у його недавніх нидіннях, трава. Злегка світилися в сутінках пригладжені лігвища вітрів, темніли\nстрілки щавлю та смачно вабила конюшина. Шептало пірнув у запахи. Мокрі\nмітлиці лоскотали черево та груди, він нагнув шию, занурив голову у трави.\nТемно-зеленим хвилям не було кінця-краю: тугі, кошлаті гриви хлюпали в груди, лоскотали ноги.\nШептало спинився, нашорошив вуха і сторожко скосив очі. Він був самсамісінький на всю луку. Мовчала трава, мовчало віддалік громаддя копиць,\nсхожих на вершників, що поснули з піднятими забралами — нерухомими контурами лелек, усе потонуло в безобрійній, німій тиші. Білий кінь сп’яніло заіржав, не в силі стримувати буйної радості. На іржання білого коня коротким\nклекотом обізвався лелека — клекіт захлинувся в урочистій задумі, і знову\nвсе стихло, здавалося, навіки. Шептало упав на спину, покотивсь по лугу, з\nнасолодою підминаючи траву та сміючись, як уміють сміятися тільки коні —\nголосисто й заклично. Над ним висіли зігнуті в колінах ноги, а над ногами —\nполовина неба, волохатого, темного, половина густо-синього, з яскравими\nблискітками зір. Шептало гордовито кресонув копитом зірку і застиг, ніби\nчекав на іскру.\nЗненацька по волохатій хмарності цьвохнуло болюче білим, наче із сириці плетеним, сяйвом. Шептала різко, поза його волею, крутнуло та звело на\nноги. Ще довго не міг отямитися, принюхуючись до вим’ятої трави, — сьогодні уперше наполохався блискавки. Неприємний спомин засмоктав у грудях:\nспека, вигоріле небо, шелест соломи на стерні, щем спини, скусаної ґедзями,\nкосарі при обіді. Шептало забродить у овес і відчайно котиться по хрускотливій сухій хвилі, батіг гострий, наче коса, — з чіпкої білої сириці, він біжить по\nстерні, а батіг жалить, жалить…\nНічна волога стала незатишною, мулькою, ніби стійло повесні, коли немає підстилки. З-за копиць, од річки, віяло теплом. Білий кінь радо попрямував на тепло,\nполощучи боки об шерхаті долоні копиць і розгойдуючи одноногих, потривожених лелек. Копиці пахли ситою зимовою ніччю, коли завірюха безсило б’ється в\nстіни, шелестить по дверях сипучим снігом, а в стайні парко й дрімотно.\nАле з кожним кроком до річки сінний дух відступав перед п’янкою повінню\nще денного тепла і тривожної водяної вільгості, од якої глибше дихалось і кортіло бігти, брикатись, іржати. Коли ж берег упав, оголивши бронзову спину\nнерухомої, сонної води, Шептало не стримавсь і побіг, перечіплюючись об\nкореневища верболозів, грузнучи в піску та задихаючись од не знаної досі,\nнестерпної, та все ж солодкої спраги, яку вільно було вгамувати живою, а не\nіржавою водою. І він рвонув понад берегом, по мілині.\nМолотив копитами теплуваті хвилі, бризки смачно дражнили губи. Шептало шурхнув у глибінь і поплив, оглушений плескотом, пінистим виром, що зчинився навколо нього. По небу прокотився невидимий грім і впав десь поблизу,\nза лісом… Це були найкращі хвилини Шепталового життя. Ніколи досі і вже\nніколи опісля білий кінь не почувався таким наповненим живлющою силою\nприроди — од трав’яних хвиль до білих громів у вишині. Вийшов на сизу піщану косу і, струсивши воду, знову заіржав грізно та бойовито, перегукуючись із\nгромами. Тепер йому захотілося спокійно напитись, і він пішов по сизій косі\nдо затоки. Пив скупими ковтками, цідячи воду крізь зуби і шкодуючи, що уже\nРаптом небо над Шепталом напнулося, наче віжки, коли віз на косогорі,\nтріснуло навпіл, у тріщину хлюпнуло яскравим світлом, і Шептало побачив у\nводянім дзеркалі себе — незвично білого, аж до щему в очах. Здивований, він\nперечекав, не рухаючись з місця, щоб не скаламутити води, поки знову засвітилося, і знову побачив свою чисту, прекрасну білизну.\nПерші краплі крихітними копитцями пробігли по затоці — починався дощ.\nШептало побрів до ліска — гірка правда, несподівано відкрита, засмутила\nйого. Протягом усього життя в стайні обманював себе: він уже давно не був\nбілим конем. Він був бруднувато-сірим, попелястим і тільки тепер, викупавшись у річці, знову став сліпучо-білим красенем, схожим на древніх предків.\nНедаремно Степан хльоскав його батогом, як і все інше бригадне бидло.\nУзлісся, наскрізь промите дощем та прочесане вітром, гривисто розгойдувалося, ніби голови коней у степу. В шепелявих заростях було темно, мокро\nі сиротливо. Білий кінь полохливо сахнувся — сосни глухо гупали об землю\n«Степан справді буває дуже злий. Немов щось находить на нього, але з\nким цього не трапляється, та ще на такій роботі. Скільки нас на одні плечі,\nа хіба ці гніді, сірі, перисті, вороні, сиві щось розуміють?» Шепталові неждано закортіло почути Степанів голос, ласкаво ткнутися мордою в його замахорочені долоні, хай навіть ударить, вищирить. Білому коневі бувало завжди\nпо-справжньому гірко, коли його зневажали та били, але незабаром невідомо\nзвідкіля з’являлася винувата довірливість до кривдника. Раніше він дорікав\nсобі за відсутність гордості, але тепер, серед пустинного темного лугу, ця довірливість була бажана й приємна. Вона єднала його із селом, із Степаном, як\nі недогнуздок, що час від часу потеленькував.\nШепталові подумалося, що весь сьогоднішній вечір — і коли біг, вирвавшись із хлопчачих рук, і коли вигулювався серед високих трав та в річці — він\nповсякчас відчував на собі владний Степанів погляд. Так застоялий жеребець\nзмагається з вітром у прудкім бігу по колу, напнувши довгі віжки, кінець яких\nтримають сильні руки конюха. Але ця гірка правда вже не сколихнула Шептала, він тільки прищулив вуха і прискорив біг. Дощ ущух, тільки небо все ще\nспалахувало холодним білим полум’ям, вихоплюючи з темряви білого коня,\nщо поспішав до села розмоклим путівцем. На вулицях, між тинів, стояли широкі калюжі, і, коли спалахнула блискавка, Шептало знову бачив у них своє\nвідображення. Він заклопотано зупинився, думаючи, як то здивується Степан.\nІ коні здивуються, бо ніколи не бачили його таким білим, гарним. Степан вважатиме, що він хоче виділитися, показати норов. А справді, кому й що доведеш? Тільки собі гірше зробиш. Краще вже й надалі прикидатися сіреньким\nта покірненьким. Сьогоднішнє перешумить. Хай завтра у привід відправить чи\nдо міста, а згодом вони з конюхом порозуміються. Недаремно ж білим коням\nдаровано розум. Головне, щоб він, Шептало, знав про свою білизну, а для\nчужих очей краще лишитися колишнім.\nШептало ступив кілька кроків, ліг у грязюку і покотився по дорожній хлюпавиці. Коли звівся на ноги, вже не був білим конем; до ранку грязь підсохне\nі він стане таким же сірим, як був досі. Колишній спокій та розсудливість\nповернулися до Шептала. Звичайно, бригадний двір замкнено, але перелаз\nміж конюшнею і клунею — з одної низької жердини.\nДвір знайомо пахнув перепрілою травою та вівсянкою. У стайні не світилося, Степан спав. Коні дрімали у загорожі, під навісом. Біля комор сонно бив у\nрейку сторож. Шептало обійшов загорожу — ворота щільно причинені і взяті\nна ошийник. Білий кінь, скільки зміг, просунув голову між двох жердин загорожі та й собі задрімав, притомлений нерозумного блуканиною…\n1. Обміняйтеся думками від прочитаного твору із сусідом (сусідкою) по парті.\nЩо вас в ньому найбільше вразило?\n2. Розкажіть, що вам стало відомо про героя: його предків, дитинство, симпатії та\n4. Автор каже, що Шепталові «кортіло будь-що виправдати Степана». Коли в нього\nвиникає таке бажання та як воно характеризує героя?\n6. Прочитайте епізод, у якому Шептало спостерігає за тим, як бавилися молоді\nкобилки. Назвіть у ньому ключові слова, які розкривають характер героя.\n7. Прокоментуйте міркування коня: «можна досхочу тішитися уявою, що це він,\nбілий кінь, жене до водопою і сірих, і вороних, і гнідих, і перістих. І Степана\nразом з ними, всесильного, милостивого й злого Степана, а сам ні від кого не\nзалежить і нікому не кориться».\n8. Автор пише: «Не було ні хомута, ні голобель, і ніхто не сіпав за віжки, вказуючи\nшлях». Чому ж тоді Шептало добровільно повернувся до стайні? Чому він викачався в багнюці, приховуючи свою білизнó?\n9. Автор однієї з критичних статей про оповідання «Білий кінь Шептало» так оцінює його вчинки: «…у своїй боротьбі за свободу та незалежність ця особистість зазнає поразки». Чи згодні ви з такою тезою? Наведіть два-три аргументи\nна її підтвердження чи спростування.\nШептало міркує: «Супроти вітру довго не пробіжиш, і розумніше\nдо часу прикинутися скореним, лишившись у душі вільним, аніж бути\nЩо, на вашу думку, краще: кидати виклик несприятливим життєвим\nобставинам чи змиритися з ними заради самозбереження?\nОповідання «Білий кінь Шептало» охоплює кілька годин життя героя — від\nнадвечір’я після завершення робочого дня до ночі, коли Шептало повертається до стайні. Але автор розширює часові рамки зображуваного. З цією метою\nвін використовує прийом повернення героя в минуле через спогади. Це і розповідь про те, як непокірного Шептала вперше об’їжджали, і згадка про його\nвільнолюбних предків, їх виступи в цирку тощо. Такий прийом допоміг автору не\nтільки зобразити головного героя, а й психологічно умотивувати переродження\nгордого коня на покірного пристосуванця.\nПодії у творі подано з точки зору оповідача, але читач частину з них бачить\nчерез призму сприйняття самого коня. У такий спосіб авторові вдається глибше\nзобразити внутрішній світ героя, його думки, переживання, ставлення до життєвих обставин тощо.\nОповідання має напружений сюжет. Його елементи: експозиція — розповідь\nпро коня Шептала, епізод, коли пастушок переказав дядькові Степану, що потрібно прислати коня до приводу; зав’язка — Степан посилає до приводу Шептала; кульмінація — втеча Шептала зі стайні; розв’язка — повернення в загін.\nТвір пронизано алегоричністю й символікою. Це не тільки образ коня Шептала як уособлення людини, якій не вдається в несприятливих умовах вижити\nта зберегти гідність. Це і зображення табуна коней як символ знеосібнення людини в радянському суспільстві, і стайня — алегоричний образ тогочасної системи, батіг як символ системи управління суспільством тощо. Але В. Дрозд, як\nталановитий письменник, вийшов далеко за рамки зображення радянського\nжиття. Проблеми, порушені у творі, будуть актуальними завжди в будь-якому\nтоталітарному суспільстві, тому можемо говорити про універсальність авторських художніх узагальнень.\nТема оповідання — зображення компромісу непересічної особистості з обставинами та власною совістю, що призводить до втрати\nТим із вас, хто захоче більше дізнатися про В. Дрозда, радимо прочитати його\nавтобіографічні твори «Як я народився. З веселої автобіографії», «Музей живого\nписьменника, або Моя довга дорога в ринок», «Пришестя», «Острів у вічності».\nСтворіть у соціальних мережах сторінку й вивчіть ставлення учасників групи щодо\nтого, наскільки сучасне українське суспільство позбавилося комплексу рабів — спадку\nтоталітарної радянської системи. Узагальніть результати. Проведіть у школі флешмоб\nз метою привернути увагу старшокласників до актуальних проблем.\nОб’єднайтеся з однокласниками у творчі групи й розробіть проект «Молодь\nтворить майбутнє». З цією метою підготуйте сценарій документального фільму,\nпроведіть інтерв’ю та зафільмуйте їх. Організуйте в класі (школі) його перегляд\nідомий український письменник, журналіст, редактор, знавець\nгалицької кухні, людина безкомпромісних поглядів і великий\nпатріот України Юрій Павлович Винничук народився 18 березня\n1952 р . в місті Станіславі (нині — Івано-Франківськ) .\nЩе змалку майбутній письменник захоплювався літературою, часто\nвідвідував міські бібліотеки . Батька, лікаря обласної лікарні, добре знали\nй шанували в місті, тому Юрію дозволяли користуватися фондами, до яких\nіншим читачам доступ було обмежено . «Я був записаний до різних бібліотек — і серед них була бібліотека видань іноземними мовами . Завдяки цим\nвиданням я знав американських, латиноамериканських та європейських\nписьменників ще до появи російських перекладів . Саме тому я вивчив іноземні мови — я ж ніколи слов’янських мов спеціально не вчив . Але вперто\nчитав, про значення якихось слів лише здогадувався . З часом їх нахапався\nтак, що тепер я на всіх слов’янських мовах можу читати» . Ознайомлення з\nнабутками світової літератури допомагали Юрію Винничукові долати «залізну завісу»1, бути обізнаним з кращими зразками красного письменства,\nпубліцистики, наукових досліджень, а через них — із тогочасними мистецькими, філософськими та політичними ідеями Заходу .\nЗахоплення літературою привело Юрка Винничука на філологічний\nфакультет Івано-Франківського педагогічного інституту . По закінченні\nвишу деякий час він працював у редакціях газет, був режисером Львівського естрадного театру «Не журись!», для якого писав сценарії вистав і\nпісенні тексти .\nОскільки члени родини Ю . Винничука воювали в лавах Української повстанської армії, а погляди щодо чинної на той час влади були критичними, він розумів, що його твори не могли з’явитися в офіційних виданнях .\nЗалізна завіса — термін, яким позначали ізоляцію країн соціалістичного\nтабору під проводом СРСР від країн Заходу. Залізна завіса перекривала людський,\nінформаційний і культурний обмін між ворогами в «холодній війні», що точилася\nміж радянським і західним світом майже до кінця XX ст. Одним із матеріальних\nвтілень цього рубежу став горезвісний Берлінський мур.\nАле в рукописах їх поширювали друзі та\nшанувальники . Лише в 1990 р ., коли захитались устої Радянського Союзу і в Україні\nстало можливо друкувати заборонені раніше твори, побачила світ перша збірка прози «Спалах» . У ній читачам представлено\nсамобутнього автора, який уміє вибудувати\nцікаві сюжети, створювати яскраві образи,\nдотепно й вишуканою мовою розповідати про\nподії та героїв .\n«Мені подобаються з письменників… ті,\nхто епатував1 публіку чи бавився у відверто фантазійні речі», — розповідав Ю . Винничук . Можливо, у цих словах криється\nрозгадка автора, який періодично приголомшує українців своїми сміливими вчинками,\nкоментарями та містифікаціями . Він не боїться розвінчати лицемірів і\nлжепатріотів, скинути фальшиві маски з псевдоправителів .\nЩодо творів, то письменник полюбляє створювати казкові або фентезійні сюжети, через які пропонує читачам поміркувати над важливими\nфілософськими й суспільними проблемами сучасності . Двічі митець ставав лауреатом премії «Книга року Бі-Бі-Сі»2: 2005 р . — за роман «Весняні\nігри в осінніх садах», 2012 р . — за роман «Танго смерті» .\nЮрій Винничук — автор збірки поезій «Відображення», повістей «Ласкаво просимо в Щуроград», «Діви ночі», романів «Мальва Ланда» і «Танго\nсмерті», упорядник антологій української фантастики XIX ст . «Огненний\nзмій», української літературної казки XIX ст . «Срібна книга казок», серії\nкниг «Юрій Винничук презентує», «Казкова скарбниця» та ін .\n1. У мережі Інтернет доберіть матеріали про патріотичну та громадянську позицію\nЮрія Винничука. Підготуйте повідомлення й виголосіть його на уроці.\n2. Зайдіть у Facebook на сторінку письменника та періодично переглядайте його\nдописи, за бажання долучайтесь до обговорення. Пам’ятайте, ніщо так не збагачує людину духовно, як спілкування із цікавими особистостями.\nПро свою письменницьку «лабораторію» Ю . Винничук розповідає\nтак: «Щоб створити текст, потрібно увійти в транс . Я часто беру та читаю когось із письменників, які близькі до того, що я збираюся писати .\nЩось таке пов’язане з настроєм . Годинку почитаю — і сідаю писати . Ніби\nпідзарядився від акумулятора . Це штучне створення настрою, але коли\nЕпатувати — вражати, дивувати, приголомшувати кого-небудь порушенням\nзагальноприйнятих норм і правил.\nКнига року Бі-Бі-Сі (Книга року BBC) — літературна нагорода україномовним\nлітературним творам, що їх присуджує Британська телерадіомовна корпорація\n(Бі-Бі-Сі). Уперше премію було вручено 2005 р.\nя починаю писати, то цього вже не потрібно». Але не варто сприймати ці\nслова письменника буквально. Ю. Винничук не повторює чужий твір, а,\nвідштовхнувшись від нього, продовжує й часто розкриває його з іншої,\nнавіть парадоксальної1, сторони. Розгляньмо, як відбувається процес\n«розкодування» іншого твору й набуття нових художніх смислів на прикладі повісті-казки Ю. Винничука «Місце для дракона».\nЦей твір — своєрідна рефлексія2 на відому й резонансну у свій\nчас п’єсу російського письменника Євгена Шварца3 «Дракон» (1944 р.)\nта його кінематографічний варіант — відомий фільм-притча режисера\nМарка Захарова4 «Убити дракона» (1988 р.).\nВ умовах тоталітаризму й суцільного контролю держави над людиною ці два мистецькі твори художньо досліджували проблему тиранії та\nїї руйнівних наслідків для людини. Ідея твору — необхідність знищення\nдеспотії в країні та раба в самому собі — набувала важливого суспільного\nзвучання. Стисло ознайомимося із сюжетом п’єси Є. Шварца.\nУ казкову країну потрапляє лицар Ланцелот і дізнається, що в ній\nправить Дракон. Він тиран5, але мешканці міста змирилися зі своїм рабським становищем, їм воля не потрібна. Коли юнак убив дракона, вони\nпокірно схиляються перед новим деспотом. Тоді Ланцелот вирішує примусити людей знищити в собі рабів. Але таким учинком він сам стає тираном, адже насильно нав’язує людям свою ідею, нехай навіть і гуманну.\nУ повісті-казці «Місце для дракона» Ю. Винничук використовує де\nякі мотиви та образи творів Є. Шварца й М. Захарова, але пропонує альтернативне6 їх тлумачення.\nПодії відбуваються в князівстві Люботин. Багато років тому затихли\nвійни із сусідніми державами, тому володар розпустив військо. У князя\nпідростає дочка Настасія, але немає лицаря, за якого можна її віддати заміж. «Чого доброго, князівна задівується, і князь не матиме спадкоємця,\nрозпадеться держава, яку з таким трудом клеїли докупи його пращури».\nЯк бачимо, на перший погляд побутова проблема пошуку нареченого для\nкнязівни набуває великого державного значення. Правитель оголошує\nтурнір, на який звідусіль з’їжджаються лицарі. Кожен прагне крові у\nдвобої з ворогом та перемоги над ним, щоб стати нареченим Настасії.\nПарадоксальний від парадокс: думка, судження, що різко розходиться\nзі звичайним, загальноприйнятим і суперечить (іноді тільки на перший погляд)\n2 Рефлексія — самоаналіз, роздуми людини над власним душевним станом.\n3 Шварц Євген Львович (1896–1958) — російський радянський письменник,\nдраматург, автор понад двадцати п’єс для драматичного та лялькового театру.\n1944 р. — «Дракон» — казка в 3-х діях.\n4 Захаров Марк Анатолійович (нар.1933) — радянський і російський режисер\nтеатру та кіно. Народний артист СРСР, художній керівник Московського театру\n5 Тиран, деспот — жорстокий правитель, дії якого ґрунтуються на свавіллі та\n6 Альтернатива — необхідність вибору між двома або кількома можливостями,\nщо виключають одна одну.\nУ цей час люботинський князь дізнається, що в країні з’явився дракон, якого лицар може вбити й здобути славу . Переможець пошлюбиться\nз Настасією — і країну буде врятовано . Однак виникають зовсім несподівані перешкоди: дракон Грицько — поет, добра душа, яка нікому не бажає зла . Але він розуміє, що в тихій країні запущено механізм насилля\nй ненависті . Щоб покласти цьому край, він погоджується принести себе в\nжертву заради щастя та суспільного добра .\nЧи став щасливим князь, коли досягнув своєї мети? Ні, совість не дає\nйому спокійно жити . Він приходить на могили дракона й пустельника\nта в уявній розмові з ними чує страшну правду:\n— І я вмер… — сказав дракон . — І ви побачили — зло не від мене .\n— Я казав: не від нього зло… Воно в нас самих .\nЯк бачимо, Ю . Винничук пропонує свою інтерпретацію історії про\nВони у творі помінялися місцями: кровожерний дракон є добросердним, а люди, навпаки, — справжні дракони . Автор розмірковує над багатьма важливими питаннями: Що пробуджує зло в наших душах? Чи\nусвідомлює людина відповідальність за свої вчинки перед самою собою і\nперед суспільством? Які наслідки має для людини її вороже ставлення до\nінших? Коли людина й суспільство починають шукати зовнішніх ворогів? Хто і в який спосіб може спинити насилля?\nАвтор художньо узагальнює думку, що, навіть скоєне зі шляхетних\nнамірів, зло залишається злом, воно може запустити ланцюгову реакцію\nй утвердити в суспільстві безпідставну агресію й «драконячі закони» .\nТоді переможців не буде, програють усі, тому що в такій боротьбі в людині\nбуде зруйновано все людське . Який вихід із\nцього становища? Для досягнення суспільного добра кожен має встановити контроль\nнад власними думками й діями, тобто приборкати дракона в самому собі . Наші дракони — це гріховні пристрасті, егоїзм і агресивність, і з ними потрібно боротись . І горе\nтій людині чи тому суспільству, що шукає\nзовнішніх ворогів, замість того, аби боротися зі своїми внутрішніми недоліками .\nЗустрівшись із жорстокими законами,\nдракон Григорій іде на самопожертву, він\nготовий віддати своє життя заради того, щоб\nспинити зло й указати шлях до гармонійного життя . Але люди безжалісні, тому однієї\nжертви може виявитися замало, щоб вони\nусвідомили свої помилки .\n«Де взяти ще стільки драконів, аби кожен з нас мав кого розіп’яти?\nДе взяти стільки іуд1, аби мати на кого перекласти провину? Коли народ не має кого проклинати, сили його підупадають» — такі гіркі висновки автора наприкінці твору. Так утверджується ідея відповідальності\nкожного за власні вчинки й моральність суспільства.\n[…] Дракон ще був зовсім молодий. Минуло вісім років, відколи він вилупився з яйця, що пролежало, може, із сотню літ у печері. Не було кому заопікуватися ним та навчити драконячого способу життя, бідолаха навіть не знав,\nчим повинен харчуватися, і їв собі травичку, листячко, різні там ягідки, дикі\nяблука й груші. Цілими днями просиджував у печері, тільки вночі виповзав на\nпрогулянку, і через те ніхто й не підозрював про його існування. Але якось він\nсеред ночі забрів до густелезного лісу, проблукав у ньому до світанку й, коли\nвже повертав назад, натрапив у гайку біля річки на чиюсь хатину, з-за хатини\nчулося лунке гупання. Дракон спинився й зацікавлено почав наслухати. Небавом затихло і з-за рогу вийшов старий чоловік, несучи оберемок дров. Дракона він помітив щойно тоді, як висипав дрова біля порога, і хоч оте чудовисько\nна ту пору було всього лиш завбільшки з вола, проте й цього виявилося достатньо, щоби чуб на голові в пустельника — скільки вже там було його — заворушився, мов трава схарапуджена.\nДракон ще й говорити не вмів, був наче мала дитина. Та голову мав тямущу\nі досить хутко навчився говорити по-людськи. Вони бачилися мало не щодня,\nі минав їхній час у цікавих бесідах. Єдине, на що пустельник ніяк не хотів погодитись, це навчити дракона грамоти.\n— Не драконове це діло, книги читати. Я тебе не відраджую, але хто хоч\nкраплю мудрості зачерпне, довіку ситий не буде. Від многої мудрості много\nскорбі, і хто примножує знання, примножує печаль. Я пішов на пущу не з добра. Колись воєводою був, але зажерся із батьком теперішнього князя. Мені\nйого безперервні військові походи впоперек горла стали. Воює, воює, а який\nіз того мав хосен2? Ані клаптика землі не зумів приточити до Люботина. Плюнув я та й подався сюди. Нічого іншого не залишається, як книги читати. Дещо\nй сам пописую. Оце ось діяріуш3 свій списав, а це — літопис люботинський.\nКомусь цікаво буде — прочитає та й мене добрим словом спімне4. Мені книжІуда — тут: зрадник. Іуда зрадив Ісуса Христа.\n3 Діаріуш (пол. diariusz — щоденник, сімейна хроніка) — записи, зроблені\nпевною особою про події свого зовнішнього та внутрішнього життя.\n4 Спімнути — споминути, згадати.\n1 2 258\nна мудрість на користь пішла. А тобі навіщо? Я тебе й так можу надоумити,\nбез книг. Дракон приходить на світ лихо чинити. За гріхи наші людські мусимо\nспокутувати, бо така воля Господня, і не тобі проти неї йти. Так же й пращури\nтвої чинили, ніхто з них себе не пострамив. А книги добра вчать. Як же ти зло\nчинитимеш, коли праведним станеш?\n— Що ви таке говорите, дядечку?! — жахнувся дракон. — Та мені й на думці\nніколи не було зло чинити. Що мені хтось поганого зробив?\n— Е-е, синку, не бідкайся даремно, бо що має бути, те й буде. Нікуди від\nдолі своєї не втечеш. Подивися на себе — гадаєш, для краси тебе таким здоровилом Господь сотворив? А ти ж іще рости й рости будеш. Усе в природі має\nсвоє призначення, і горе тому, хто піде проти цього.\n— А так — ні за що. Дракон повинен згинути. А герой пошлюбить князівну\nі займе престол. У князя нема сина. Де він спадкоємця візьме? Ти для нього\nтепер як манна небесна. Чи робиш зло, чи ні — ніхто й не спитає.\n— А це вже не зарікайся. Буває, що й вовка змалечку приручать та при хаті\nтримають. І що з того? Вовк все їдно в ліс дивиться. Підросте й дремене, а то\nще й хазяїна задере.\n— Я тобі вірю. Чого ж? Вірю. Але це протиприродно. Чи ти чув коли, щоби\nзайці вовків жерли, а вовки на луці паслися? Ну добре, ти жив сам як палець та\nй харчувався чим попало, але чи можна бути певним, що ти колись не розсмакуєш м’яса? Спочатку якоюсь пташиною чи рибиною, а згодом козлом розговієшся. А тоді, так само, як і вся порода твоя, на людей кинешся. Був тут — не\nза моєї пам’яті — дракон. Мабуть, родич твій, бо у тій же печері жив. То він час\nвід часу якусь дівку ловив та й обідав усмак. Піде на жнива, було, вибере наймолодшу… До-овго з ним воювали. І ніхто не зумів подолати, аж Чорний лицар\nоб’явився. Отой і голову драконові стяв.\n— Оце так мені м’яса з’їсти. Я виріс на траві й траву їстиму. Навчилисьте\nмене вже стільки всього, що як іще й грамоти навчите, гірше не буде.\n— Бач, тобі пальця в писок не клади! — розсміявся пустельник. — Гаразд,\nМинув час, і докотилися до пустельника чутки, що князь уже довідався про\nдракона й оголосив лицарське рушення.\n— От так, синку, — зітхнув, — прийшла година випробування. Мусиш стати\nГерць — двобій, битва.\n— Такий звичай. Як вони захочуть тебе убити, то й з-під землі вигребуть.\nТи — дракон. Цього досить. Жоден володар ніколи не змириться з тим, щоб\nна його землях жило якесь чудовисько. І дарма — чинить воно руйнації чи так\nот, як ти, книги почитує, — мусить бути убите.\n— Біда, що й я тобі не поможу. Ніхто мене й слухати не стане. А людей не\nперехитруєш. Біс, хоч і який уже майстер, а й той ради не дасть.\n— Ну-у, Бог! Не тобі до Бога взивати, бо ж не для добра він таких, як ти,\n— Який Бог, така й правда, — сказав пустельник і сам вжахнувся сказаному\nта почав хреститися.\n— Не хрестіться. Він і вас на жорна свої покладе. […]\n— Та як що? Як що? Скільки мух! Слухай, Ривко, я думаю, все це недаремно. Хтось нам ті мухи насилає. Може, з-за гряниці? Там ся тілько й дивлят, аби\nбідному Мошкові яку пакість підсунути. З тими гоями1 треба ся пильнувати.\nВчора стілько тих лицарів приперлось — яй-яй-яй! — як вошей до пса на хрестини. Що вони тут виробляли! Один такий мені каже: «Сідайте, Мошку, до нас\nта й си випийте гапличок». Я, дурний, сів, а той мішігін мені жабу підклав. Я-ай!\nЩо з тої бідної жаби стало!\n— Де там! З тим змієм ще мороки буде і буде. Я си думаю, що все це недармо. Хтось нам тих зміїв мусить насилати. Може, з-за гряниці. Бо дуже вже\nвін хитрий. В нас таких не буває.\n— А що ти гадаєш? І це може бути. Але тільки чого не попередили, що я маю\nробити? Чи кричати «бий змія!», чи ціхо-ша мовчати?\n— А так спитають, чого не кричав. […]\n…до шинку зайшов сам таємний радник, весь у чорному одязі, та ще й з\nчорним плащем через плече.\n— Чого це ви завмерли й витріщились, як жаби на купині? — спитав радник,\nроззираючись по стінах. — Скільки мух… Звідки вони беруться?\nҐой — в сучасних івриті та ідиш — позначення неєврея (не-іудея в юдаїзмі),\nтрапляється в повсякденній мові в значенні «іновірець».\n— У нас жодних відомостей нема, а тільки так собі міркуємо, що то мухи\n— І перемагаєм! — закивав головою шинкар. — Я всіх загряничних мух\n— Гм-гм… — зам’явся радник. — Хто б сподівався від вас такої ретельності? А з нашими мухами як?\n— Відчизняні мухи найкращі в світі! Їх зовсім не чути. О! Слухайте! Чуєте?..\nЦе гудуть загряничні мухи! А наші — та їх зовсім не чути. Сказано — свої.\n— Про дракона? Та я про нього так погано думаю, що отако взяв би та й\nроздер на кавалки, ногами потоптав і сказав: «Щоб більше сюди не ходив!»\n— Аякже! З самої Візантії. Це їхня робота. І я собі так міркую, що ми повинні\nодімстити. Вони нам грецьких драконів, а ми їм — люботинських щурів. Хай\nначуваються! А наші щурі — самі знаєте — найкращі в світі. Куди їхнім драконам?\n— Пфу-у… — радник аж витер спітніле чоло. — Ото наплів! Вмієте! Нічого\nне скажеш… […]\n— Доброго вечора, — привітався князь до пустельника, що сидів на призьбі. (…)\n— Ви чули про змія, що ото в нас об’явився?\n— У нас, бачте, який клопіт… Лицарі поз’їжджалися з усього князівства.\nЄ й з Моравії, і з Польщі, і з Карінтії, і з Сілезії, і з Крайни. А змій, чортяка, заліг\nу печері й носа не показує.\n— А так воно є. Це дуже дивний і незвичайний змій. Не їсть м’яса, а лише\nтраву та овочі. Він ще нікому зла не вчинив. Коли видихає повітря, то задирає\nвисоко голову, щоб не обсмалити дерева.\n— Та-ак… Тепер усе ясно. От яку ви мені свиню підсунули! Без ножа зарізали! Мститеся?!\n— А що — ні? Це ж ви з моїм батьком погризлись, а тепера на мені, бач,\n— То замість того, щоби втовкмачити у його дурну голову, що ні дракон, ані\nжодне інше чудовисько добрим бути не може, ви книги підсовуєте?\n— Я йому розтлумачив усе, але ж не вимагайте од мене неможливого. Як\nможу навчити його робити зло, коли й сам не знаю, як це робиться.\n— Ніхто вас про це й не просить. Треба було дозволити розвиватися його\nдраконячим інстинктам, а не перешкоджати в цьому. Принаймні грамоти не\nслід було вчити.\n— Він мене дуже просив… Ну, а й… Просто ми з ним затоваришували.\n— Не знаю. Він не хоче битися з лицарями. Не хоче крові проливати. Йому\nхочеться жити собі спокійно у печері, нікого не рухати і щоб його ніхто не\n— Пресвята Діво Маріє, дай мені сили це все перенести! Ви мене у гріб\nзагоните! Я отак із вами ще трохи побалакаю і взагалі з глузду з’їду! Вірші\nпише… Це ж помислити тіко! Дракон-піїта! […]\n5. Прочитайте міркування пустельника, як потрібно людям поводитися з драконом. Чому він, освічений і з прогресивними поглядами, говорив про дракона, як\nвідстала неписьменна людина? Свою відповідь обґрунтуйте.\n6. Поясніть, чому пустельник не хотів учити дракона читати? Що означають його\nслова: «…хто хоч краплю мудрості зачерпне, довіку ситий не буде. Від многої\nмудрості много скорбі, і хто примножує знання, примножує печаль».\n7. Прочитайте діалог дракона з пустельником, у якому вони порушують проблему\nдобра і зла, Бога й нечистого. Прокоментуйте погляди кожного з них.\n8. Пустельник каже Грицькові: «У князя нема сина. Де він спадкоємця візьме? Ти\nдля нього тепер як манна небесна». Чому він так вважає? Яке джерело походження вислову «манна небесна»? Поясніть його значення.\n9. Прочитайте епізод із розділу І, який зображено іронічно та сатирично. Про що\nв ньому йдеться? Поясніть, яких смислових відтінків він набуває і як автор виявляє своє ставлення до теми розмови персонажів.\n10. Розкажіть, яким були уявлення обивателів про дракона. Як вони відображали\nсуспільну думку в князівстві? Чи відрізнялись їхні оцінки від уявлень князя про\nдракона? Про що це свідчить? Відповідь підтверджуйте цитатами.\n— Та-ак… Тепер усе ясно. От яку ви мені свиню підсунули!\n12.Висловіть припущення, як розгортатимуться надалі події у творі. Чому ви так\n2. Прочитайте розділи І–V і складіть до них складний план.\n— Е-е, що там… — помнявся трохи, та врешті випалив: — Був у мене князь…\n— Злився, що грамоти тебе навчив… Ну і взагалі… Пояснював йому, що ти\nй без книг зла б не чинив…\n— …не та натура. Таким уже ти вдався на свою біду. Але князь своє знає —\nйому треба князівну заміж видати, опріч того, боїться неслави. Скрізь, де\nз’являлися дракони чи там інші чудовиська — однороги, велетні, людожери\nабо лихі чаклуни, — всюди їх рано чи пізно знищували. Князь не може йти проти звичаю.\n— Нехай пустить чутку, що мене вбито, а я сидітиму тут, як миш, тихенько.\nМені б лиш із вами бачитися та книги читати. А більше нічого не треба. Як захочу погуляти, піду по той бік гір у ліс.\nНіхто над тобою тоді не заплаче…\n— Ось маєте! І це не єретик1? — князь потрусив у повітрі рукописом. — Це,\nя вам скажу, більше ніж єретизм! Він називає наш світ жорстоким, а во чревію\nнашого світу суть черви і гризь щоденна! Га? Чи це не мене часом і не моїх\nлицарів має він на увазі? Черви! Що ви на це? У нього, виявляється, ще були\nякісь ілюзії та марення. Щодо чого? Як мене круг пальця обвести?.. А «квітами\nспівати»? Це вже чорт батька й зна що! Дракон співає квітами?! Дракон знає\nтільки одну пісню: вогонь, кров і руїна! Ось ваша пісня!.. Де це ви тільки подіб\nних ідей набралися? Га?! Не дозволю!.. І де — на люботинській землі! Ну чому\nце чудо не явилося у туманному Альбіоні? Чому не десь на Сінайських горах,\nа в нас, у нашому Богу душу винному Люботині?.. За що мені така кара, Господи?! І чим я тебе прогнівив? І постив, і сповідався, а в нагороду — явлєніє\nпресвятого Григорія, в миру — дракона! […]\n— Ну, ти не той… — надувся князь. — Дракон-християнин! Ти такими словами не розкидайся. Сказано в Писанії: «І пошлю на вас змія». А цей, з дозволу\nсказати, змій, — князь поплескав дракона по лапі, — викинув такий фортель!..\nДо вуха його долинуло глухе постукування об камінь, яким було завалено\nвихід на галявину. Дракон відсунув брилу і побачив обох вчорашніх гостей.\n— Ну, я не казав? — замахав руками князь. — Зганьбив ти мене, лобуре,\nперед усім світом.\n— Хіба? Ти не вилазив з печери — цього не досить? Лицарям набридло\nпанькатися з тобою. Тільки дурно я таку купу грошей протринькав.\n— Отож-бо й воно, що янгольське. А я через того янгола скоро з глузду\nз’їду. Хоч нікому не розказуй — сором же який! […]\n«Не доб’юся я нічого, — бідкаючись, розмірковував князь. Правда, є ще о\nдин шлях — добром узяти. Чом би й ні? Адже що можна відмовити князеві, того\nне відмовиш товаришу. Хіба я не можу затоваришувати з драконом? Далебі, мені\nй прикидатись не доведеться. Цей дракон таки досить компанійський».\nЄретик — людина, яка відступилась від догм панівної релігії, послідовник\nКнязь і цього дня, і надалі більше не зачіпав болючої теми, дракон відчув\nсебе вільніше й виявився приємним співрозмовником. Князь навіть забажав\nпослухати вірші, й дракон їх читав, заплющившись, похитуючи у такт головою.\nЗвідтоді день у день сходилися вони утрьох, і князь тішився, що його дипломатичні заходи обходяться досить дешево. Ці посиденьки були приємні\nдля всіх. При дворі ніхто й гадки не мав, куди князь так часто зникає. Таємницею володіли тільки воєвода і Настасія.\nКілька днів пустельник не з’являвся в печері, а що таке й раніше траплялося, то ні дракон, ані князь не дуже й хвилювалися. Працюючи над літописом,\nвін не раз усамітнювався. Але четвертого дня дракон занепокоївся і, діждавшись ночі, подався до лісу. Лихе передчуття охопило його, коли наблизився до\nхати. Вітер тракав розчахнутими вікнами, рами скрипіли і протягло скавуліли.\n— Нічого, нічого, — заспокоював себе дракон. — Я заберу вас до себе.\nМусите поправитись. Що я без вас?\nЗмій заніс його до себе в печеру і пильнував усю ніч, а вранці, коли старий\nрозплющив очі, напоїв його зіллям.\n— Добре, що ти мене сюди завіз… Ти не знаєш, як страшно на самоті помирати. Я лежав і молився: не дай мені, Господи, вмерти серед темної ночі…\n— Так… після того, як змирився, що я на герць не вийду, бачимося ледве\n— Мені казав, що ти єдина істота, з якою цікаво йому розмовляти. В замку\nвсі в ньому бачать лише князя. А тут він перестає бути князем.\n— Зате я не перестаю бути драконом. Не думаю, що він позбувся свого\nбажання знищити мене.\n— Коли народ засне, то спить так міцно, аж поки не почує на своїй горлянці\nножа убивці… Ти — той ніж. Ти все ще біля горла… Податок збільшили — дракон винен. Хлопців до війська забрали — дракон винен. Град вибив збіжжя — і\nтут винен дракон. На тебе геть усе можна списати… Вночі, коли мені смерть\nперед очима стояла, думав про те, що зле вчинив. Не варто було втручатися в\nзакони природи. Не ми їх творили, не нам їх міняти.\n— Шкодую… Народженому в темряві і помирати в темряві легше. А кому\nвдалося хоч промінчик світла уздріти, смерть йому в тисячу разів страшніша.\n— Так, це правда. Але я вже знаю, що зроблю. Я вийду на герць. Заради\nкнязя, заради його доньки і заради Люботина. Мого Люботина. Бо ж це і моя\n— Що ти говориш?! Ти повинен жити! Життя володаря не варте й одного\nрядка поета! Ти повинен писати!\n— То йди звідси! — аж застогнав пустельник. — Йди геть від людей! Іди в непролазні хащі, в скелі і в болота! У тебе ж крила! Ти забув про них?.. Злети у небо,\nтільки подалі від ненаситної юрби! Бо не пише, як Бог, хто не терпів, як пес!\n— Вони ж тебе вб’ють! Зрозумій: коли йде війна — гинуть лише вояки.\nА коли володар хоче зміцнити владу, — поети гинуть у першу чергу.\n— Але ж вас теж, хоч ви і втекли від людей, турбує доля Люботина! І ви\nпереживаєте, що буде, як князь помре, не залишивши спадкоємця. Ви так і\nне стали справжнім пустельником! Ніколи не затуляли свого серця від світу!..\nА хочете, аби я це зробив?.. Пізно! Я вже вріс в оцю землю і мушу вмерти на\nній і за неї!\n— Та ніхто ж про це й знати не буде! Коли людина іде на смерть за вітчизну,\nто ім’я її потім прославляють у віках. А ти був драконом і ним зостанешся. Ти\nзагинеш як дракон, а не як поет і герой. Люботин ніколи не дізнається правди.\nГероєм стане той, хто уб’є тебе. Навіщо ж оця жертва? Кому ти її приносиш?\n— Господи! Ну як я тобі поясню, що все це намарно? Далеко важливіше\nтвоє писання! Мудрий завше поступався дурному!\n— Молю тебе! Іди звідси! Тікай від цього підступного світу! Живи серед звірів! Звірячі закони — людяніші! — Пустельник рвучко звівся на ліктях. — Я хочу,\nщоб ти жив! Я хочу, щоб ти був! — та тут же й схопився за серце. — Ти ще не\nвсе… не все… сказав…\n— Що з вами, учителю?.. Ляжте, заспокойтеся…\n— …ти ще мусиш… — простогнав, опадаючи, — мусиш жити…\n— …наперекір усім князям…\n— Знаєте що… я вирішив… словом, я згоден.\n— Та, — відмахнувся князь, — облиш. Я вже змирився зі своєю долею, — а\nсам спідлоба за драконом стежив, остерігаючись видати радість, яка захлеснула його гарячою хвилею.\n— Я не жартую… — дракон відкашлявся. — Зіправді хочу битися з лицарями. Посилайте гінців. Як зберуться, й вийду.\n— Але стривай… чому ти передумав?\n— Осінь… така пора, що смуток виїдає душу… Мене кличе до себе вчитель.\nЯ чую ночами, як він приходить до мене і кличе за собою… Одного разу вві сні\nпросив мене, щоби я виявив своє милосердя і вчинив вашу волю… (Невже він\nне помічає, що я брешу? Він не хоче помічати…) Тоді я не послухав його. І ось\nтепер… так, тепер, мені здається, я готовий стати на герць. І загинути… як мої\nпредки… І як того потребує звичай. […]\nНа світанку двоє вершників вигулькнуло з густого туману й спішилося біля\nпечери. Годі було пізнати князівну в постаті, закутаній у чорний плащ.\n— Так, завтра герць. Я прийшов попрощатися з тобою і просити ще одну\nпослугу… Мені, розумієш, грає велику ролю, від чиєї руки ти загинеш… адже\nце має бути людина, котра небавом стане володарем Люботина… А мені зовсім не байдуже, кому дістанеться престол… та й донька… Тому я просив би\nтебе… якщо це можливо… Якщо тобі буде не важко… е-е…\n— Так от… один з лицарів матиме на шоломі голубу стяжку.\n— Ну що ж… тоді… пробач мені, що так склалося… повір, я дуже шкодую…\nА дочка нехай лишиться в тебе.\n— Твої вірші…\n— Я залишу їх тут, на могилі… Ви збережете їх?\nКнязь поплентався з галявини. Поки йшов, увесь час його підстьобувало бажання озирнутися, та він пересилив його. «Я повинен бути сильним, я\nкнязь, — шепотів собі, — я зробив усе, щоб врятувати Люботин. Ніхто мене\n— Ой, як гарно! Які тут квіти! — Настасія зачудовано роззиралася по галявині. — Боже, у нашому замку одне павутиння і темрява, а тут так чудесно!\nЯ, здається, не привіталася?.. Пробачте, а ви не бачили дракона? Кажуть, він\nживе у цій печері. Мене тато привіз, щоб я сиділа тихенько в куточку і чекала,\n— Ви? Дракон? Боже мій! Хто б подумав! Але ж ви зовсім-зовсім, ну ані\nот настілечки не страшний! Я навіть можу підійти до вас і погладити по носі…\n— О, ясна панно, це для мене велика честь… — він аж замружився від задоволення, коли князівна провела теплою долонею по його прохолодному\nносі. — Але, скажіть, будь ласка, якщо я не схожий на дракона, то на кого?\n— Я, знаєте, як увійшла, зразу подумала: «Який гарний метелик!» Навіть\nзбиралася звернутися до вас: «Привіт, Метелику! А де дракон?»\n— Мені було б дуже приємно… У снах я не раз був метеликом, пурхав серед\nквітів. Це були найсолодші сни.\n— Ну от ми й познайомились. Я вас буду називати Метеликом. А ви мене\n— А мені… мені снилося — ой, тільки нікому не розповідайте! — мені\nснилося, що я маленька-маленька дівчинка, а коли прокидалась, то заливалася слізьми, що вже доросла. Це так противно — бути дорослою! Всі тільки й\nтуркотять про заміжжя.\n— Ну, закохатися я, звичайно, не проти. Але для князівни — це надто велика розкіш. Краще не закохуватися, бо все одно видадуть за іншого… Одного\nразу я таки закохалася. Він був сином садівника і підрізав троянди в саду. Я\nглянула, і мене обпекло. Ох, якби він у ту хвилину підвів очі й сказав: «Моя\nлюба, тікаймо звідси!» — побігла б із ним на край світу. Але за ту хвилину омани ми встигли б добігти хіба лиш на край саду. Там я отямилася б і вернулась\nназад… Зрештою, він навіть не глянув на мене. А я ще довго вимріювала лицаря, що був би схожий на нього.\n— Ой, він такий, такий… ну й не знаю… я б з ним…\n— Ха-ха… не тільки.\n— Нікуди той джура не втече. Буде й далі при вашому чоловікові. Та й при\n— Ну й ну, Метелику! Це ви вже кудись не туди заїхали… І як тільки вам\nвдалося розгадати мої найпотаємніші думки? Яке знання двірських звичаїв!\n— Метелику, не повірите — мені ще ні з ким так легко не розмовлялось,\nяк з вами. Здається, вам би порозкривала геть усі свої таємниці… Це велике\nщастя мати когось такого. Я вам обов’язково-обов’язково розповім про своє\nкохання з джурою… Серед ночі я обережно вийматиму руку з-під голови пана\nЛавріна і тихо-тихо, навшпиньки прокрадатимусь у сад… А там у саду… я забуду про все на світі. Тільки він і я! І місяць! І солов’ї! […]\nЛицарі знову з’їхалися в долині перед печерою, де, на їхнє щире захоплення, височіла гора вибілених вітром кісток та черепів. […]\nДракон почув галас і зрозумів, що пора виходити. Опустив голову на могилу пустельника й поцілував камінну плиту. «Скоро я прийду до вас, і ми знову\nбудемо разом», — прошепотів. Коли він помолився і встав, князівна спитала:\n— Боже, як це все безглуздо!.. Раптом подумала… що я ваш убивця. Не\nрозумієте? Я — справжній ваш убивця. Якби не було мене, може, обійшлося б\nі без цього герцю… Довкола одна брехня. Щойно вийдете з печери, як мушу\nперевдягнутися в оці ось лахмани. Так-так, адже я не на бенкеті була, а в лапах лютого дракона. Татуньо про все подбав. Оцю сукню, що на мені, повинна\nспалити. Тато її довго вибирав і вибрав таку, щоб не шкода було… І це ще не\nвсе! Ось пляшечка, бачите? В ній фарба червона. Кілька кривавих крапель —\nрозумієте? — тут-там… кілька подряпин голкою… Зате яке враження!\n— Ну і що? Ваш батько не винен, що мусить брехати. Якби я був справжнім\nдраконом, то й не треба б цієї кумедії.\n— Або якби князь був князем… І я — сама собою… І всі люди — людьми…\nА не драконами. Ах, я знаю, що зроблю! Зараз вийду до них в оцій чистенькій\nсукні… Нехай побачать, що нема вже кого визволяти…\n— Що це вам на думку спало? Покиньте ці істерики! Тут йдеться не стільки\nпро вас, як про долю князівства. Я на цій землі народився і зла їй не хочу…\nНікуди вас не випущу з печери.\n— Ви самі заспокоїтесь чи мені вас утихомирити?.. Так, я не був до сьогодні\nдраконом, але зараз став ним. І доведу це… А коли вам хочеться правди, то\nось вона: я зовсім не добрий, а просто боягуз. Це страх не дозволяє мені бути\nлютим… Травичку їсти безпечніше…\n— Я ще й не те можу, — твердо відповів дракон. — Тому ліпше займіться\nсвоєю зовнішністю. А то наче ви й справді десь балювали, а не в печері сиділи.\n…Сукня догоряла, коли князівна помітила на могилі пустельника сувої жовтого пергаменту. Один був розгорнутий.\n— Це… невже це про мене?\nЛицарі вишикувалися півколом, а за ними джури, кожен за своїм паном з\nнаготовленими списами й мечами на заміну.\nРаптом звідкись вигулькнула чорна постать таємного радника. За мить він\nуже стояв на кам’яній брилі з піднятою рукою.\n— Хвилинку уваги! Шановні лицарі, славні борці за свободу і незалежність\nнашого краю! Маю честь відкрити сьогоднішній урочистий бій з драконом,\nякий увійде в історію, можливо, як найкровопролитніший з усіх, що будь-коли\nвідбувалися на цій землі.\n1. Князь у розмові згадує Бога й Богородицю, Біблію та Євангеліє, обурюється,\nщо дракон назвав світ людей жорстоким. Чи відповідають слова його справам? Про що це свідчить? Свою відповідь аргументуйте.\n2. Пустельник характеризує Григорія так: «Плоть драконяча, а нутро людське. Та\nщо людське? Янгольське!» А ще він називає дракона справжнім християнином. Наведіть приклади на підтвердження цієї думки.\n3. Проаналізуйте вірш Григорія. Як він розкриває уявлення дракона про людське\nсуспільство? Чи справедливі його слова? Наведіть докази на підтвердження\n4. Поясніть, як ви розумієте слова пустельника: «Коли народ засне, то спить так\nміцно, аж поки не почує на своїй горлянці ножа убивці… Ти — той ніж. Ти все ще\nбіля горла… Податок збільшили — дракон винен. Хлопців до війська забрали —\nдракон винен. Град вибив збіжжя — і тут винен дракон. На тебе геть усе можна\n5. Розкажіть, як автор вирішує проблему взаємин митця з правителем і суспільством. Які погляди на цю тему відстоює дракон, а які — пустельник? Висловіть\nсвоє ставлення до цієї проблеми.\n6. Пустельник перед смертю ставить діагноз люботинському суспільству: «Звірячі\nзакони — людяніші!». Наведіть приклади із твору на підтвердження цієї думки.\n7. Розкажіть, як дракон перевіряє щирість дружніх почуттів до нього князя. Чому,\nдізнавшись про істинні його почуття й наміри, дракон не відмовляється від\nучасті в поєдинку? Свою відповідь аргументуйте.\n8. Опишіть, якою ви уявляєте Настуню. Чи заслуговує вона справжнього кохання\nта принесення жертви заради неї? Свою відповідь обґрунтуйте.\n9. Поясніть значення слів князівни «…якби князь був князем… І я — сама собою…\nІ всі люди — людьми… А не драконами». Змоделюйте ситуацію відповідно до\nцих побажань Настуні. Як тоді житиме країна?\n10. Проаналізуйте, у чому виявлялося лицемірство князя та його дочки. Наводьте\nприклади з тексту.\n11. У творі всі герої розуміють, що суспільство морально хворе. Чому в князівстві\nніхто не наважується змінити порядки на краще?\n1. Доберіть у прочитаних розділах цитати до характеристики образів дракона, пустельника та князя. Зробіть закладки в підручнику. Прочитайте розділи VІ–VІІ і складіть до них складний план.\n2. Послухайте на каналі YouTube пісню «Не від того я помру» у виконанні Віктора Морозова та гурту «Мертвий півень». Підготуйтеся до обговорення питання про роль\nепіграфа у творі.\n«Дивно, тоді, коли вперше лицарі мене викликали на бій, я аж трусився від\nляку, я повз, тікав од навісного диму, боровся за життя, мов топелець, а зараз\nмені однаково. Бо це я чиню з любові до мого вчителя і до князя. Яке щастя мати друзів і могти для них пожертвувати життям! Воістину це дозволено\nтільки людям! Вдячний долі, що дала мені хоча б у останній день відчути себе\nлюдиною… Пустельник помилявся. Не можуть люди бути гіршими від звірів…\nАле зараз я — лютий-прелютий дракон! Я — той, хто викрав князівну! Гори\nкісток перед моєю печерою — це моя робота! Смерть мені!»\nГрали труби, аж надривалися, гриміли литаври1, ревіла оскаженіло юрба\nтам, на горбах, де в тіні під дубом розмістився князь зі своїм почтом. Іржали\nсполохано коні, хоч на очі їм і накинуто було сітки, щоб не так виразно бачили вони страшне чудовисько, а лицарі вдаряли мечами по щитах і вигукували\nВраз усе стало байдужим, а те гарцювання перед його носом скидалося\nбільше на копошіння мурашви.\nІ він подумав: «Чи не лягти мені ото на траві, та хай собі роблять, що хочуть? У мене тільки два місця вразливих — око і око. Затулю їх лапами, що мені\nзроблять?» Проте, уявивши собі цю картину, всміхнувся — гарний був би з\nмене дракон. […]\nІ дракон, перебрівши річечку, став якраз навпроти пана Лавріна. Лицарі помчали на змія з усіх боків, а підскочивши ближче, задзенькотіли мечами по\nдраконячій лусці. Мечі відскакували, мов од скелі, списи ламалися або, вигнувшись дугою, випорскували з рук невдатних нападників.\nНе так це вже й страшно. Дитяча гра. Треба хоч для виду поборюкатися з\nними. Він почав ревіти й крутитись на місці, метляючи головою так, що збоку\nвиглядало, наче він і справді борониться.\nТут і джури осміліли й собі, прискочили до змія та щосили загамселили мечами і топірцями. Нарешті й пан Лаврін пришпорив коня та пішов на дракона,\nале на відміну від інших не махав дурно мечем, а вибирав місце вразливе, гарцюючи під самим носом в чудовиська.\n«Так, ну що ж — пора», — подумав змій і, вдаючи, наче від когось захищається, нахилив голову так, аби зручніше було поцілити його лицарю з голубою\nПан Лаврін помітив цей рух і замахнувся мечем, та враз відчув, що рука задеревіла, — драконове око, наче маленьке озерце, дивилося на нього таким\nрозумним поглядом, і в оці блищала сльоза, а в сльозі грало осіннє сонце. Око\nдивилось і ніби підказувало — коли, я чекаю! Мурашки побігли по спині в лицаря, такого він не сподівався, щоб з’явилася жалість до змія. До змія, котрий\nЮрба збуджено ревіла, багатоголосе «Рубай!» вдарило, наче велетенський\nптах, об груди скель і відбилося луною. Вже й джура підскочив:\nІ знову гарцювання і брязкання мечів. Комусь вдалося сіконути мечем так,\nщо загнав його під луску на животі й злегка поранив, виступила кров. Боляче\nне було, проте дракон зрозумів, що живіт у нього теж вразливий. Тепер лицарі\nзнають, куди треба рубати. Слід бути обережним.\nІ справді, лицарі й джури враз перестали бити будь-як, а весь час намагалися вдарити під черево. Дракон крутився, як дзиґа, врешті зловив мент і\nзнову підставив око лицарю з голубою стяжкою.\nЛитаври — ударний музичний інструмент, що має форму півкулі, отвір якої\nзатягнений шкірою; різновид барабана.\n«Чому він тоді не рубав? Ах, певно, помітив сльозу. Це була мимовільна\nсльоза, ваша світлість, я не хотів, пробачте, більше не буду. Коли ж!»\nІнші в цей час сікли живіт, хоч і без особливого успіху, бо виявилося, що не\nтак просто заганяти меч під луску, гецкаючи на переляканому коні. Ніхто не\nпомітив опущеної голови дракона. Лише пан Лаврін і його джура були поблизу. Лицар звів меча для удару, зціпив зуби і — побачив своє відображення в оці\nдракона. Вимучене походами й боями, пооране зморшками обличчя дивилося на нього. І так виглядає жених прекрасної Настасії? […]\n— Чому він зволікає? Що він вичитує щоразу в моєму оці? Один помах мечем — і все. А князь аж на ноги зірвався — так прагне моєї смерті? Я не винен,\nви ж бачите, ваша світлість, що я не винен. Я роблю все, як домовлено. Що на\nдуші в цього лицаря? Невже милосердя? Тоді це такий самий виродок, як і я.\nОто клопіт на мою голову. Ну, як і цього разу він не зарубає мене, то Бог свідок,\nя не зламав слова. […]\nІ лицар, заплющившись, навідліт рубає мечем у те око, в якому він наче у\nдзеркалі, та в цю мить налітає джура, бо терпець йому увірвався, і спис його\nз розгону впивається, мов жало оси, а голова драконова сіпається, і меч пролітає повз око, опускається на спис і перерубує його.\nУвесь натовп, який був, посипався з гори, князь, мов дитина, підстрибуючи, погнав щодуху й собі. Лицарі з’юрмилися біля голови дракона і навперебій\nпояснювали одне одному, як усе відбулось. Ошелешений джура весь час смикав свого пана за рукав і бубонів:\n— Я не хотів… ви зволікали… а я й… списом…\n— Не може бути! — Джура і сміявся, і плакав, усе ще не випускаючи з руки\n— Не він? Я ж сам… як він мечем… А хто?\nКнязь глянув на хлопця, потім на спис, що стримів з драконового ока, і все\nТри дні і три ночі гуляв Люботин, славлячи героя, переможця дракона, лилося вино і пиво ріками, шипів і пінився мед, грали музики, аж їм руки німіли…\nСпочатку князь не був тим дуже втішений, що здобув собі неждано такого\nюного зятя, та пан Лаврін зумів його переконати, розхваливши на всі заставки\nцноти свого вихованця. Князь заспокоївся. Князівні ж одразу припав до серця\nхоробрий джура, і тому з весіллям не забарилися.\nЛицарі роз’їхалися, везучи на грудях на шнурку хто кіготь, а хто зуб дракона, щоб мати змогу посвідчити свою участь у тій славній битві. Лише пан\nЛаврін не згодився нічого собі брати на згадку; а коли довідався, що князь\nзбирається дракона поховати, то сам зголосився допомогти.\nДракона поховали на галявині біля пустельника. Коли вже було по всьому\nі вояки розішлися, лицар спитав:\nІ тут князь із незрозумілої спонуки узяв та й розповів усе, як було, говорив,\nначе хотів сповідатись, в розповіді очищаючись від содіяного, говорив, уникаючи зустрічатися поглядами, а через те й не бачив, як міняється обличчя лицаря, як пальці його стислися в п’ястуки. Воєвода поривався зупинити князя,\nале марно. Коли князь закінчив і зиркнув на лицаря, то страх засвітився в очах\nйого — він не впізнав лицаревого обличчя, бо те, яке побачив, було налите\nлюттю і болем.\n— Якби я міг, — процідив лицар крізь зуби, — якби я міг, то з великою насолодою розчерепив би вам оцим келепом1 голову. Ви мені ненависні! Ви і весь\nнаш задрипаний Люботин! Я проклинаю вас!\nОсінь запанувала в князівстві. Вітри налинули зі сходу й принесли холод і\nхмари, дрібний дощ-січенець моросив безперестанку, і тривала сльота перетворила дороги в місиво.\nКнязь тинявся по палатах, проклинаючи дрижаки, і боровся з нудьгою.\nОстаннім часом він уже не міг ізвладати з собою — постійно чогось бракувало,\nвсе довкола страшенно обридло і баглося чогось такого, що він і сам гаразд\nне усвідомлював, почував себе так, начеб нутро його вишкребли й зосталася\nтільки одна оболонка. Порожнеча зяяла всюди, на що не глядів. Якийсь біль,\nнезрозумілий біль проліз йому в душу і звив собі там кубло, цей біль ятрив\nйого і душив ночами, примушував прокидатися в холодному поту, з виряченими од жаху очима. Все частіше снився дракон. Він нічого не говорив, тільки\nсумно дивився, і велика сльоза бриніла у нього на віях, а в сльозі грало сонце.\nНічниці знемагали князя. У нього зникло бажання до їжі, вихудлий, із запалими щоками, неголений, з посірілим обличчям, одлякував навіть сторожу.\nРаптом зрозумів, чого йому бракувало, — розмов з драконом. Не міг уже ні\nз ким розвіяти своєї нудьги, і спогади про ті дні, коли він, щоб добитися свого,\nїздив у печеру та здружувався зі змієм, не відпускали його зі свого полону, бо\nось, нехотячи, прив’язався до нього.\nНу що ви вирячились? Ви ж були такі самі! Не такі? Не кривили душею? Не\nобманювали? І не кривоприсягали? Ви — погани, що не відали Святого Письма,\nяк смієте дивитись на мене осудливо? Я зробив усе, щоб врятувати Люботин!\nВін вискочив з покою, вирвав з рук переляканого сторожника галябарду2\nй кинувся до портретів. З несамовитою люттю здирав їх зі стін і топтав ногами,\nКелеп — старовинна ручна зброя, що має форму молота, насадженого на\nГалябарда — те саме, що алебарда: cтаровинна зброя — сокирка у вигляді\nпівмісяця, насаджена на довгий держак зі списом.\nа коли останній образ упав на підлогу, випустив з рук галябарду, сів і розплакався, і той плач для нього був наче літній дощ після довгої посухи.\nНаступного ранку взяв бутель вина і три кубки, накинув на коня кожуха й\nвиїхав з замку.\nНа галявині, оточеній скелями, було тепліше, вижухла мертва трава ледьледь ворушилася, наче волосся якоїсь велетенської істоти. Князь постелив\nкожух межи двома могилами, поставив на кожній по кубку й налив.\n— Давайте, хлопці, вип’ємо, їдять його мухи… Осінь… така пора, що можна звар’ювати1. Ненавиджу її… Ех, не слухайте мене. Це так… до слова прийшлось… А ви пийте, пийте… — вилив вино на могили і налив знову. — Тобі\nскільки вже? Вісім? О, та ти жеребець! Пий! Добре вино? Це мені з Волощини привезли… У нас теж роблять, але квасне таке, хай йому біс. До рота\nвізьмеш — Київ побачиш… Ех, що б я без вас, хлопці, робив? Такий цей Люботин, що й не поговориш ні з ким.\n— Га, бісова негода! Ви не замерзнете? — спитав у пустельника, який сидів\nна своїй могилі в одній довгій сорочці. — Візьміть мого кожуха. Не хочете?..\nДощ лив і лив, кожух під князем хутко промокнув, і весь він скоро вже був як\nхлющ, вода збігала по обличчю, по бороді, проте йому було байдуже, бо сидів\n— Скоро зима. Все замете, все вибілить. І душу мою вибілить або й так зоставить, якщо вона біла, га?.. Чому мовчите? Вам ліпше знати, чи біла в мене\nдуша… Гей, Грицю, а втни якогось вірша, щоб аж.\n— Це ти про мене? — спитав сухо князь. — Ну, звичайно, про мене… От ти\nякий! За що? Я ж хотів як ліпше. Для держави. Я врятував її…\n— Якщо ви Юда, то я та осика, — зітхнув пустельник. — Я проник йому в\nдушу і дав розум. Для чого? Невже тільки щоб загибель його була у сто крат\nболючішою? Навіщо я виховував у ньому розуміння краси і добра? Навіщо\nзробив з нього поета? Поети так тяжко вмирають, і нема їм на цьому світі\nмісця, бо вони нетутешні.\n— І я вмер… — сказав дракон. — І ви побачили — зло не від мене.\n— Я казав: не від нього зло… Воно в нас самих.\n— Але розбудилисьте не державу, а лихі інстинкти… — сказав пустельник. — Це ще добре, як народ на цьому й заспокоїться. А як ні?.. Що буде, коли\nЗваріювати і звар’ювати — збожеволіти.\nвідчує, що йому замало смерті змія, бо зло ним не вичерпалося? Що буде,\nколи він кинеться шукати й інші джерела зла? Чи всі вони будуть справжні?..\nОдного дракона на всю державу замало. Де взяти ще стільки драконів, аби\nкожен з нас мав кого розіп’ясти? Де взяти стільки іуд, аби мали на кого перекласти провину? Коли народ не має кого проклинати, сили його підупадають.\nБоже! Пошли нам драконів! Не обділи нікого, навіть юродивого! Навіть нетямущої дитини, бо й вона мусить мати свою турнію!\nВітер скавучав у печері, стогнав і заводив, ніби на похоронах. На скелі з\nтріскотом повалилася сосна й полетіла враз коміть головою, упала, хруснула\nважко, й розлетілися скалки навсібіч. Вороняче гніздо одірвалося й покотилося до князя.\n— Ось і шапка. Чудова шапка, — засміявся князь і насадив гніздо на голову. — Гей! Чого ви замовкли?! Виговорились? А що мені тепер робити?.. Поки\nбув дракон, я мав сенс жити. Був світлий обов’язок — знищити змія. Вже тоді\nмене лякав кінець: ну знищу, а що далі? Зворотного шляху не було. На вагу\nпоставлено честь держави… До того ж я був не сам. Зі мною був весь мій народ… Але, тепер, коли дракона убито, я зостався сам… І нема в мене ані ворога, ані друга. І нікому нема до мене діла. Все розповзлося по норах… А зараз\nмені холодно… Хо-ло-дно! І ніхто мене не зігріє! […]\nКнязь відчув, що там, де в його душі була раніша сліпуча яснота, царювала\nтепер темрява, як і тут, над водою… Всю ніч біснувалася сльота, всю ніч кипіла\nвода на галявині, мов одна роз’ятрена рана, всю ніч гупало велетенське зболіле серце і розпачливо скрипіли дерева на скелях.\n1. Перед поєдинком дракон приходить до висновку: «Пустельник помилявся. Не\nможуть люди бути гіршими від звірів…». Чи правильний його висновок? Свою\n2. Прокоментуйте внутрішній монолог князя перед портретами своїх пращурів:\n«Ну що ви вирячились? Ви ж були такі самі! Не такі? Не кривили душею?\nНе обманювали? І не кривоприсягали? Ви — погани, що не відали Святого\nПисьма, як смієте дивитись на мене осудливо? Я зробив усе, щоб врятувати Люботин!»\n3. При першій зустрічі з пустельником дракон каже: «Я не хочу гинути, ще й не нажившись. І нікому ніколи зла не вчиню». Чому він погодився на вмовляння князя?\nЧи можна вважати, що він почав думати по-іншому? Свою відповідь обґрунтуйте.\n4. В епізоді поєдинку автор двічі використовує художню деталь — сльозу дракона.\nЯкого значення вона набуває у творі?\n5. Проаналізуйте епізод, у якому Григорій гине. Як себе поводить він та його\nсупротивники? За що дракон в останню мить дякував своєму вбивцеві?\n6. Прочитайте та проаналізуйте останній вірш Григорія. Витлумачте символіку\nобразів осики та Юди в ньому.\n7. Від слів «Це ти про мене?» до кінця твору проаналізуйте уявну розмову люботинського князя з драконом і пустельником. Витлумачте кожну репліку в цьому\n8. Поясніть міркування дракона про лицаря Лавріна: «Що на душі в цього лицаря?\nНевже милосердя? Тоді це такий самий виродок, як і я». Що він мав на увазі?\n9. Поясніть, чому лицар Лаврін не скористався допомогою Григорія і не вбив\nйого. Як цей вчинок його характеризує?\n10. Визначте проблеми, порушені у творі. У статті підручника знайдіть питання,\nпорушені в повісті-казці, та дайте відповіді на них, спираючись на текст.\n11. Поясніть значення заголовка твору. Яку роль у творі відіграє епіграф?\n12. Хоч написаний понад два десятиліття тому, твір передбачає багато явищ сучасного суспільного буття. Які саме тези автора є актуальними нині? Наведіть\nприклади на їх підтвердження.\n13. Спробуйте порівняти п’єсу Євгена Шварца та кінофільм-притчу Марка\nЗахарова й повість-казку Юрія Винничука. Що спільного між цими творами,\nа чим вони відрізняються? Свою відповідь обґрунтуйте.\nТвір складається із 7 розділів. Події в ньому відбуваються протягом короткого проміжку часу — з весни до пізньої осені, але часові рамки автор розсуває\nза рахунок спогадів про історію князівства. Сюжет твору однолінійний і має такі\n експозиція: розповідь про звичаї та лицарські традиції за правління\n зав’язка: князь дізнається про появу в його володінні дракона й наказує\nскликати лицарів на турнір;\n розвиток дії: добрий дракон у пустельника навчився грамоти й почав писати вірші; він знайомиться з князем і відмовляється битися з лицарями; скориставшись добротою Григорія, князь змусив його вийти на бій;\n кульмінація: протиборство дракона з лицарями та його смерть;\n розв’язка: Настасія бере шлюб із переможцем турніру, князь усвідомлює\nсвою фатальну помилку й помирає на могилах дракона та пустельника.\n• на відміну від фольклорних творів, де дракона зображено злим, у повісті він\nнайдобріший з-посеред усіх героїв, але люди безпідставно хочуть його вбити;\n• чоловіка для Настасії можна було вибрати в турнірах, але князь прагне вбити доброго дракона, щоб дотриматися традицій;\n• князь ще до поєдинку обрав нареченого для доньки, але лицар все ж таки\nмусить вийти на двобій тощо.\nПарадокс — думка, судження, що різко розходиться із звичайним,\nзагальноприйнятим і суперечить (іноді тільки на перший погляд) тверезому\nУ творі поряд з образами людей зображено казкових істот, але автор групує їх\nне за принципом «реальні — фантастичні», а на основі наявності в героїв моральних якостей «людяність — бездушність».\nЮрій Винничук, автор сценаріїв анімаційних фільмів, — «Історія одного\nПоросятка» і «Метелик, який вивчав життя» та короткометражного фільму «Трагічна\nлюбов до зрадливої Нуськи» за драматичним оповіданням «Граната для двох».\nПерегляньте їх на каналі YouTube та напишіть відгук на той, що сподобався\nКадри з мультфільму «Лежень» (2013), знятого за мотивами\nоднойменного твору Юрія Винничука (збірник «Львівські казки)\nНапишіть сценарій за повістю-казкою Юрія Винничука «Місце для дракона»\nта здійсніть його постановку в шкільному театрі.\nЧитачам, які полюбляють фантастику, пропонуємо\nпрочитати в перекладі українською філософську казку\n«Габріель і сталевий Лісоруб» українських письменників Марини й Сергія Дяченків. Вона теж про добро і зло,\nпро два світи — людей і тварин, серед яких живе кентавр\nГабріель. Наскільки він схожий на дракона Григорія, ви\nзможете визначити, прочитавши цю книжку.\nПовернімося до завдань, визначених у навчальному маршруті\nрозділу. Підбийте підсумки своєї роботи та визначте, як ви досягали\nзасвоєння матеріалу розділу.\nЧи задоволені ви результатом своєї навчальної діяльності? Що\nсприяло вашому успіху?\nЩо саме із запланованого не вдалося досягнути? У чому ви вбачаєте\nпричини своїх невдач і як плануєте надолужувати прогалини в навчанні?\nЯкий вплив на вас справили художні твори, що ви прочитали в цьому\nВиконайте завдання. За ключами, наданими вчителем, перевірте правильністьвідповідей.Уразіпомилкивзавданніповторітьдодатковотему\nУ чому відмінність прозової та віршованої мови?\nНаведіть приклади епічних творів українських письменників .\nНазвіть прізвище прозаїка, який жив і творив на межі ХІХ–ХХ ст .\nНазвіть твір, головними героями якого є учні 7-го класу .\nХто з українських письменників ХХ ст . порушував проблеми згубного впливу тоталітарної системи на особистість?\nНазвіть, про події якого періоду української історії розповідає твір\nМ . Коцюбинського «Дорогою ціною» .\nКого з письменників називали «Гомером кіно ХХ століття»?\nНазвіть головних героїв твору О . Довженка «Ніч перед боєм» .\nДоведіть, що твір В . Дрозда «Білий кінь Шептало» — оповідання .\nСформулюйте ідею твору Ю . Винничука «Місце для дракона» .\nНазвіть проблеми твору М . Коцюбинського «Дорогою ціною» .\nРозкажіть, у якому творі події відбуваються в казковій країні .\n13. Події відбуваються на території України та за кордоном у творі\nА «Дорогою ціною» М . Коцюбинського\nБ «Ніч перед боєм» О . Довженка\nВ «Шпага Славка Беркути» Н . Бічуї\nГ «Білий кінь Шептало» В . Дрозда\nД «Місце для дракона» Ю . Винничука\n14. Сюжет рухають парадокси у творі\n15. Засудження тоталітарної системи, що нівелює людину, — ідея твору\n16. Проблеми становлення характерів школярів художньо досліджено\n17. «Ні кроку назад!» — це ідея твору\n1 Юлько Ващук, Лілі Теслюк\n2 Настасія, пустельник\n3 Петро Колодуб, дід Платон\n4 Остап, Іван Котигорошко\n19. Тема твору «Місце для дракона» Ю . Винничука — . . .\n20. Твір «Дорогою ціною» М . Коцюбинського за жанром — . . .\n21. Запишіть чотири риси характеру головного героя твору «Білий кінь\nШептало» В . Дрозда: . . .\nкомічні епізоди твору;\n«Вітька + Галя,\nпро перше кохання»\n удосконалите навичкианалізу композиційних особливостей твору, образів героїв;\n розвиватимете вміння аналізувати вчинки героїв;\n визначатимете та пояснюватимете прийоми гумористичного зображення у творі;\n отримаєте задоволення від читання весе-\nлого й дотепного твору та переконаєтесь,\nщо за справжні почуття треба боротися\nПісля опрацювання розділу ви краще навчитеся розуміти тонкощі творення\nкомічного в літературному творі.\nстанній розділ підручника розпочнемо з висловлювань двох авторитетних давньогрецьких мислителів — Плутарха1 й Аристотеля2 .\nПерший із них у свій час писав, що «часто… слово чи жарт краще розкривають вдачу людини, ніж битви…» . Аристотель — навпаки,\nвважав, що смішне — це «помилка й неподобство; нікому не заподіює\nстраждання і ні для кого не згубне» .\nПрокоментуйте ці тези. Хто з мислителів, на вашу думку, мав рацію? Чому ви так\nдумаєте? На підтвердження власних слів наводьте аргументи.\nСміх як зброю в розвінчанні людських недоліків використовували ще\nнаші предки . Спочатку він служив для висміювання ворогів, супротивників і чужинців . Пригадайте, наприклад, епізод із легенди про князя\nІгоря, який збирав у древлян данину . Коли нічого було віддавати, люди\nпочали просто сміятися — і князь відступив .\nПотім наш народ використовував сміх, щоб зрозуміти самого себе .\nОсобливо дієвим він ставав у періоди, коли потрібно було зламати усталені традиції й розчистити дорогу новому . Дошкульний, сатиричний сміх\nзривав покривало з потворних явищ, розвінчував негатив у суспільстві\nчи поведінці окремих людей . Сатиричними можуть бути твори будь-яких\nжанрів: роман або повість, комедія чи байка, памфлет й анекдот .\nІнший вид сміху — гумор . Він\nлагідний і без зла в серці . Предмет\nйого висміювання переважно позитивний, а недоліки не є загрозливими для суспільства . Герої, зображені гумористично, викликають у\nчитача симпатію, їм часто хочеться\nпоспівчувати й допомогти .\nЗазвичай там, де суворістю нічого не досягнеш, на допомогу приходить сміх . Наявність його як в окремої особи, так і в усього суспільства\nє показником здоров’я нації . Тож\nсміймося на здоров’я!\n3. У мережі Інтернет знайдіть карикатури та шаржі українських художників Володимира Казаневського та Юрка Журавля. Доведіть, що їхня творча муза завжди\nсучасна й стоїть на захисті національних інтересів.\nПлутарх (бл. 46–120/125 рр. н.е.) — давньогрецький письменник, історик\nАристотель (384–322 рр. до н.е.) — давньогрецький учений-енциклопедист,\nфілософ і логік, засновник класичної (формальної) логіки.\n(народився 1936 р.)\nалентин Володимирович Чемерис народився 8 липня 1936 р . в\nс . Заїчинці на Полтавщині . Мала батьківщина письменника — це\nунікальне, як він вважає, місце . Село розташоване на півострові,\nякий із трьох сторін омиває річка Хорол . Змалку Валентин любив ходити\nв плавні, спостерігати за птаством, слухати його співи . Саме мальовничі\nкуточки природи навчили його відчувати й цінувати красу світу . І коли\nписьменник згадує про дитинство, то перед уявним зором завжди постають пейзажі рідної Полтавщини .\nДуже рано хлопчина захопився книжками . Він увесь час був у полоні\nтих образів і подій, про які читав . За це в селі його навіть вважали дещо\nдивакуватим: щойно видасться вільна годинка — хлопці беруться гратися, а Валентин — за книжку . Він був кращим читачем у сільській та\nшкільній бібліотеках і навіть книгоношею — приносив книжки додому\nлітнім людям .\nХудожня література розвинула уяву й фантазію майбутнього письменника . Уже в сьомому класі Валя Чемерис почав писати поезії . Книжні\nобрази були такими яскравими, що й сам міг написати про море, якого\nніколи не бачив, про кохання, якого ще не звідав . Але перша спроба надрукувати вірші була невдалою: редакція повернула їх молодому авторові\nз порадою писати про передовиків виробництва1 . Незважаючи на першу невдачу, Валентин вважав себе кращим поетом — якщо не в усьому селі, то,\nпринаймні, у школі, а ні — то в класі вже точно . Яке ж було здивування,\nколи після смерті Сталіна в районній газеті надрукували вірш його однокласника, де були рядки: «Ми підем незламно, нестримно вперед…» . Такі\nтвори Валентин писати не хотів . Тому все написане (а писав багато) складав\nу шухляду, а потім — рвав… І тільки через п’ятнадцять років після смерті\nСталіна надрукували його перші твори, але не поезії — гуморески .\nПередовики виробництва — працівники заводів, фабрик, колгоспів, що\nвипереджали інших, досягали найкращих результатів. Як правило, твори на\nподібну тематику лише уславлювали так звані виробничі «перемоги» Радянського\nСоюзу порівняно з іншими державами світу, нагадували, по суті, однотипні партійні\nгасла, а не художні твори.\nУміння побачити в житті смішне й весело розповісти про подію, як каже\nсам Валентин Лукич, він успадкував від батька, який славився в селі дотепністю та вмінням сказати гостре слівце . Гумор — це одна з його муз . А ще\nтри — історія, фантастика та детектив . Кожна з них надихала письменника\nписати різноманітні твори . Звідки така розмаїтість літературних захоплень?\nВід тих солодких годин читання в дитинстві — відповідає він .\nУ 1971 р . В . Чемерис закінчив Літературний інститут ім . О . М . Горького в Москві . Працював у редакціях газет, видавництві, був головою\nДніпропетровської організації Спілки письменників України, у 1993–\n1994 рр . — радник Президента України, нині — член редакції газети «Літературна Україна» .\nВалентин Чемерис — лауреат республіканської премії в галузі сатири\nта гумору імені Остапа Вишні, премії імені Юрія Яновського . За романи з\nісторії України «Фортеця на Бористені» та «Ордер на любов» у 2008 р . автору присуджена Міжнародна премія Українського козацтва «Лицарське\nперо», у 2009 р . — літературна премія імені Івана Мазепи за історичний\nроман про гетьмана Петра Дорошенка «Без права повернення», літературна премія імені Д . І . Яворницького .\nНа запитання: «А що Ви радите почитати восьмикласникам?» —\nавтор запропонував перелік власних творів .\nОтже, читайте із задоволенням історичні твори «Ярославна», «Смерть\nАтея», «Ольвія», «Генерали імперії», «Ордер на любов», а також фантастику — «Феномен Фенікса», «Вампір із Кассіопеї», «Заповіт нічного демона» від Валентина Чемериса .\nКожний стовп прагне повчати дерево, як треба рости.\n1. Перекажіть за змістом статті, що ви запам’ятали про дитинство В. Чемериса.\nисати про підлітків і для підлітків — справа не проста . Ось, наприклад, чого очікуєте ви від автора, беручи до рук книжку? «Щоб\nвона була цікавою, захоплювала увагу з перших рядків, герої були\nщирими у своїх почуттях, — скажете ви і додасте: — А ще було б непогано, якби автор мав гарне почуття гумору» .\nУсі ці побажання певною мірою задовольняє твір Валентина Чемериса «Вітька + Галя, або Повість про перше кохання». Сподіваємося,\nз нього вам буде цікаво довідатися, як закохувалися ваші ровесники\nмайже півстоліття тому, що вони переживали, як завойовували увагу й\nприхильність тих, хто їм подобався. Покоління Вітька і Галі — це насправді покоління ваших дідусів і бабусь, тому, читаючи твір, ви ніби перенесетесь на машині часу в їхню молодість.\n«Вітька + Галя…» — це гумористичний твір про пригоди чотирнадцятирічних друзів Віті Горобця, Федька Котигорошка і Галі Козачок —\nмешканців села Великі Чаплі. Цей твір автобіографічний, тому що автор\nрозповів про своє перше кохання, а Вітя Горобець — це він, Валентин Чемерис, бо в дитинстві його часто називали «Валько» або «Вітько». Імен\nдрузів письменник теж не змінював: Федько і Галя Козачок — реальні\nособи, з яких він писав своїх героїв.\n«Вітька + Галя, або Повість про перше кохання» автор написав українською, але твір був надрукований спочатку в перекладі російською\nв Москві, коли В. Чемерис закінчував навчатися в Літературному інституті. Саме тому ви знайдете цитати з творів російських поетів XIX століття Євгена Баратинського та Михайла Лермонтова. «Вітька + Галя…» мав\nвеликий успіх, а в 1975 р. його надрукували в німецькому журналі під\nназвою «Зиґзаґи дивного кохання». Чому зовсім інша назва? Спробуйте\nпояснити це, самостійно знайшовши та прочитавши твір. Обговорити в\nкласі пропонуємо вказані нижче розділи.\n«Ех, Вітько, Вітько!..», «Творчі муки Федька Котигорошка»\n1. Назвіть головних героїв твору. Яку роль у створенні комічних ефектів відіграють\nпрізвища дуелянтів та їх секундантів?\n2. Розкажіть, що стало вам відомо про Вітю й Федька з перших розділів твору. Асоціації з якими героями зарубіжної літератури викликають у вас їхні портрети?\nЯкою художньою деталлю автор досягає комічного ефекту в описі зовнішності\nФедька? Відповідь підтверджуйте цитатами.\n3. Чому автор починає розповідь зі згадки про завтрашню дуель? Що викликає у\nвас усмішку під час розповіді про неї? Відповідаючи, цитуйте уривки.\n4. Прочитайте уривок від слів «Федько Котигорошко вже вкотре намагається…»\nдо слів «Вітька, залишившись сам, зітхає». Які прийоми використовує автор для\nстворення комічної ситуації?\n5. Поясніть, чи відповідає поведінка Віті напередодні дуелі серйозності події.\n6. Вітя декламує уривок із вірша М. Лермонтова «Сон». В оригіналі поезія має\n7. Наведіть приклади, як у першому розділі автор поєднує високий (трагічне) і\nнизький (комічне) стилі. З якою метою він це робить?\n9. Поясніть, які прийоми використовує автор, щоб зобразити дитинство Віті й Галі\nз гумористичним забарвленням.\n10. Наведіть приклади, як використання слів у невластивому значенні допомагає\nавторові досягнути комічного ефекту.\n11. Поясніть, яку роль у розвитку сюжету відіграє пропозиція Федька, щоб Вітя\nосвідчився Галі в коханні.\n1. Узагальніть спостереження про засоби комічного у творі. У робочому зошиті\nнакресліть таблицю та заповніть її. Після кожного наступного розділу доповнюйте\nїї новими записами.\n2. До частини І твору автор обрав епіграфом слова з поезії Є. Баратинського. Дослідіть за додатковою літературою, як епіграф пов’язує твір В. Чемериса з повістю\nО. Пушкіна «Постріл». У чому автор бачить літературні паралелі між двома творами, а чим вони відрізняються?\n3. Прочитайте вірш М. Лермонтова «Сон». За джерелами в Інтернет або додатковою\nлітературою дізнайтесь більше про цю поезію. Поясніть, чому саме її цитував Вітя.\nЧи досягнув герой мети — передати через вірш драматичність власної життєвої\nситуації? Свою відповідь обґрунтуйте.\n4. Прочитайте розділи «На Голгофу» та «О зміюко лукавая!!!».\n1. Поясніть, яким був душевний стан Віті, коли він ішов до Галі на побачення. Які\nхудожні деталі допомагають вам зробити такий висновок?\n2. Прочитайте перший абзац розділу «На Голгофу» та визначте, кому належать ці\nслова. Що ви можете сказати про автора цих рядків? Знайдіть внутрішній монолог Федька, який перегукується за змістом із цими міркуваннями. Прокоментуйте, чому автор двічі повертається в роздумах до однієї теми.\n3. Поясніть, як ви розумієте слова «…не знаєш, що тебе чекає — чи Голгофа з хрестом, чи едем з райськими садами…» та «Оглянься, в цю гамлетівську для тебе\nхвилину — “бути чи не бути…”». Які джерела походження цих висловів та яке їхнє\nзначення? Поясніть, пряме та переносне значення слова Голгофа. З якою метою автор цитує їх?\n4. Поясніть, чи вистачило Віті сили духу зайти до Галиного двору. Хто прийшов\nйому на допомогу?\n5. Проаналізуйте, які слова добирає Галя в розмові з Віктором на першому побаченні та якого ефекту вона досягає. Чи відповідає тон її розмови з хлопцем її\nістинним почуттям до нього? Підтвердьте свою відповідь цитатами з твору.\n6. Назвіть, у який спосіб Вітя натякає Галі на свої почуття, що робить його схожим\nна романтичного героя ХІХ ст. Чи розпізнала дівчина його намір освідчитись і чи\nвплинув він на неї?\n8. Поясніть, яке враження у вас склалося про Галю. Чи шкода вам Вітю і якщо так,\nто за що?\n3. Прочитайте розділи «От вам і все!», «Дуель», «Арешт», «У Вітьки ростуть крила».\n1.Поясніть, з якою метою автор кількаразово протягом твору називає Вітю\nмужчиною чотирнадцяти неповних років.\n2.Назвіть позасюжетні елементи в розділі «От вам і все!». Яка їх роль у творі?\n3.Розкажіть, як автор описує поєдинок між Вітею та Петром Білим. У чому полягає\nневідповідність між ситуацією та способом її представлення? Відповідаючи,\n4.Проаналізуйте мовлення дільничного міліціонера. Як воно характеризує героя?\nВоно доповнює його поведінку чи суперечить їй? Свою відповідь обґрунтуйте.\n5.Під час дуелі Петро Білий відмовився відректися від Галі Козачок, а потім прийшов до ув’язненого Віті й сказав, що її не кохає. Чому в нього така суперечлива\n6.Поясніть, щî в сцені дуелі зображено драматично, а щî — комічно.\n7.У гумористичних творах одним із прийомів комічного є невідповідність між уявленнями (очікуваннями) героїв і реальністю. Наведіть приклад, як цей прийом\nвикористано в тексті твору.\n8.Розкажіть, чи щирою була дружба Віті та Федька. Відповідаючи, спирайтесь на\n9.«Вітька + Галя…» — це твір про перше кохання. Яким воно постає в зображенні\nВ. Чемериса? Чому автор розповідає про нього з гумором?\n10.Назвіть проблеми, які автор порушив у творі. Чи актуальними вони є в наш час?\nСкладіть план характеристики образу Вітька Горобця, Федька Котигорошка, Галі\nКозачок (на вибір) та усно схарактеризуйте обраного вами героя.\n«Вітька + Галя, або Повість про перше кохання» складається з двох частин:\nперша називається «Дуель», друга — «Голуба куниця». За жанром кожна з них —\nце оповідання, тому що сюжет однолінійний, події відбуваються протягом короткого проміжку часу, діє невелика кількість героїв. Тому слово «повість» у заголовку потрібно розуміти як синонім до слова «розповідь», а не як визначення\nУ розділі «Дуель» автор майстерно розташовує елементи сюжету. Події починаються надвечір 24 липня 1964 р., а завершуються наступного дня, 25 липня, хоч насправді охоплюють значно триваліший проміжок часу. Автор починає\nз епізоду, найближчого до кульмінації: наступного дня головний герой Вітька\nГоробець битиметься на дуелі. З ким? Чому? Навіщо у ХХ ст. з’ясовувати стосунки в такій застарілій формі? Ці та інші питання відразу виникають у читача і\nспрямовують його увагу на пошук відповідей. І поки сам дуелянт спить, автор,\nяк у кіно, починає «відмотувати» назад стрічку подій, щоб пояснити причини\nдуелі. І тільки після того, як вони з’ясовані, події починають розгортатися послідовно без часових «розривів».\n експозиція — розповідь про дружбу в дитинстві Віті з Галею та їхні пригоди;\n зав’язка — Вітя зізнається своєму другу Федькові у закоханості до Галі Козачок. Для нього самого це почуття стало несподіваним. Друзі вирішують, що\nВітя має освідчитись дівчині у своїх почуттях. Ця подія рухає наступні події сюжету. Як бачимо, конфлікт у творі не можна назвати гострим. Він побудований\nна суперечності між спокійними дружніми стосунками Галі й Віті в минулому та\nновим, не звіданим раніше Вітею почуттям;\n розвиток дії — друзі складають, а Вітя виконує серенаду для Галі; хлопці посилають свій «шедевр» — серенаду — до редакції районної газети з проханням\nнадрукувати; хочуть роздобути в бабці зілля, яким причарують дівчину; Вітя йде\nна перше побачення та здійснює заради коханої «трудові подвиги»; утворюється «любовний трикутник», що наближає розвиток дії до кульмінації;\n кульмінація відкриває всі таємниці та відповідає на запитання, які виникли\nв читача на початку твору, — дуель, арешт Віті, зізнання Петра Білого, що він не\n розв’язка у творі несподівана — Галя при всіх виявляє свої почуття до Віті\nй робить його щасливим.\nУ творі автор майстерно використовує позасюжетні елементи як додаткові\nзасоби впливу на читача (інтригуючий заголовок, епіграф, авторські відступи,\nпортрети героїв, лист із редакції тощо).\nПереповідає історію кохання у творі оповідач. Складається враження, що це\nдорослий чоловік, який уже пережив перші почуття, тому часто йому хочеться\nвтрутитись у перебіг подій і щось порадити Віті чи застерегти його від хибних\nкроків. Оповідач дотепний та іронічний, але ставиться до своїх героїв доброзичливо й зі співчуттям. Зображуючи комічні ситуації, автор використовує цілий\n створює смішні та парадоксальні ситуації;\n поєднує в розповіді комічне й драматичне, високий і низький стилі;\n вживає відповідну лексику та гру слів;\n поєднує невідповідність стилю мовлення й обстановки, у якій це сказано;\n натякає або вибудовує ланцюжок думок, що викликають смішні асоціації;\n перераховує різнорідні предмети в одному ряду;\n використовує спеціальні риторичні фігури тощо.\nРозпитайте у ваших бабусі й дідуся про їхнє перше кохання. Напишіть оповідання (новелу, гумореску тощо), поклавши в основу їхню розповідь.\nЄ на музейній карті України унікальний музей — «Весела оселя». Розташований він у місті Коломиї Івано-Франківської області. Його засновником був відомий письменник-гуморист, заслужений артист України Микола\nСавчук. В експозиції музею — усяка весела всячина: ілюстрації карикатуриста Ігора Бежука, гумористичні й сатиричні твори, жартівливі сувеніри й\nфотографії; гумористичні гральні карти, візитівки, календарики, посвідчення, банкноти; жартівлива карта України, смішний годинник та багато інших\nЧи задоволені ви результатом своєї навчальної діяльності?\nЩо сприяло вашому успіху?\nЧого саме із запланованого не вдалося досягнути?\nУ чому ви вбачаєте причини своїх невдач і як плануєте надолужувати\nпрогалини в навчанні?\nУ чому ви змінились як читач, опрацювавши розділ?\nНазвіть імена головних героїв твору «Вітька + Галя, або Повість\nпро перше кохання» В . Чемериса .\nВизначте жанр твору .\nВизначте тему та ідею твору .\nПерекажіть усно епізод, який у творі виконує роль зав’язки .\nНазвіть проблеми, які порушує у своєму творі В . Чемерис .\nНазвіть прийоми, якими В . Чемерис досягає гумористичного\nзображення подій .\npidhirskyy33 документа Отправить письмо