1. Що таке етика: суть і зміст.\n2. Структура етики. Категорії.\n3. Взаємодія етики з іншими науками .\n4.МОРАЛЬ — СОЦІАЛЬНЕ ЯВИЩЕ: СПОСІБ СОЦІАЛЬНОЇ РЕГУЛЯЦІЇ\n4. 1. Соціальна природа; суть, специфіка, функції моралі\n4.2. Моральна культура особи\n5 Суть моральних цінностей.\n6 Професійна етика\nЕтика — галузь філософії наука про мораль, що осмислює, узагальнює, систематизує історію становлення і розвитку етичних теорій, концепцій, що обґрунтували природу, суть, специфіку, функції моралі, закономірності її розвитку і функціонування, взаємозв'язок з іншими формами матеріального і духовного життя людей. Етика моральна філософія — відрефлектоване теоретичне моральне знання про суть і призначення людини, що відображає моральну свідомість в усій її складності і суперечливості, конкретно-історичну практику у її розмаїтті і колізіях. Рівень моральності особи і суспільства залежить від сукупності умов і факторів. Важливу роль у формуванні моральної культури людини і суспільства має відігравати моральне просвітництво, що несе знання про моральні цінності, дає розуміння морального виміру поведінки особи, дій соціальних суб'єктів, життя суспільства.\nКожна з галузей науки має предмет, що розкривається в змісті, системі теорій, законів, категорій, принципів та ін. і виконує особливі функції у взаємодії з практикою, досліджує певну сферу суспільних відносин, ті або інші явища, процеси. Роздуми на етичні теми виникли в сивій давнині віків в індійській і китайській філософії, а потім продовжені, особливо в стародавній грецькій філософії. Відтоді і аж до сучасності не було і немає єдності в розумінні суті і завдань етики. А без вирішення суті питання етики, моралі, напевно, не зрозуміти ні історії етики, ні етичні проблеми сучасності. поняття (етики).\nУ процесі історико-культурного розвитку поняття етика і мораль наповнюються різним змістом. У суспільній свідомості мораль стали розуміти як реальні явища (звичаї суспільства, сталі норми поведінки, оціночні уявлення про Добро, Зло, Справедливість тощо). Етику ж почали розглядати як науку, що вивчає мораль, реальне явище предметну сферу. Хоча в повсякденному слововживанні поняття мораль, моральність відмінності у значенні не завжди дотримуються. Російським аналогом терміна мораль є поняття нравственность (моральність). Першоджерелом стало слово нрав (характер, тобто сукупність душевних якостей, що відрізняються від розуму; пристрасті, волі та ін.), від якого утворено прикметник нравственный, що і став основою слова нравственность. Уперше поняття моральність (нравственность) зустрічається у словнику російської мови кінця XVIII ст. Поняття мораль і моральність часто ототожнюються, і є досить підстав. У сучасній літературі за ними закріплюється, наслідуючи німецького філософа Георга Гегеля, розуміння моралі як форми суспільної свідомості, сукупності усвідомлюваних людьми принципів, норм, правил поведінки, а моральності — як утілення таких принципів, правил і норм у реальній поведінці людини та стосунках між нею й іншими людьми. Отже, історія (пам’ять) термінів дозволяє зробити висновок, що етика — це наука про мaраль (моральність).\nЕтика — наука про особливу сферу людської життєдіяльності, специфічний інститут — мораль. Метою етики є раціональне обґрунтування моралі та виявлення її природи, суть, місця та її призначення в розвитку людини і суспільства. В етиці осмислюються, узагальнюються, систематизуються історичні форми моральності, аналізуються етичні доктрини, теорії, що прагнуть пояснити природу,закономірності розвитку, функції моралі, а також здійснюється аналіз механізмів моральної орієнтації і регуляції, виражених у системі цінностей, норм, принципів, понять моральної свідомості. Правда, відразу слід обмовитись, що нарівні з класичною позицією на етику як науку про мораль, існує думка серед мислителів, які займаються етичними проблемами, і, що етика не є наукою. Видатний мислитель-гуманіст Альберт Швейцер це пояснює тим, що «наука як опис об'єктивних фактів, обґрунтування існуючих між ними взаємозв'язків і узагальнення всієї сукупності накопиченого матеріалу можлива лише тоді, коли мова йде про ряд однорідних фактів, що повторюються або про один факт серед явищ, коли в наявності матерія, в яку належить внести порядок. Науки про людське бажання і діяння немає і не може бути. Тут може йти мова лише про суб'єктивні і єдині своєрідні факти, взаємозв'язок яких прихований в загадковому людському Я».\nЯкщо з об'єктом вивчення етики більш або менш ясно, то складніше з її предметом. У процесі історичного розвитку цивілізації людства предмет етики змінювався. Це обумовлено двома обставинами. По-перше, змінювався сам об'єкт вивчення — мораль (те, що моральне в одних умовах, ставало аморальним, щонайбільше ненормальне в інших, умовах, що змінилися). По-друге, змінювався предмет етики і внаслідок розвитку самого етичного знання, відкриття нових сторін, регулятивних механізмів моралі, що свідчило про різні ступені і рівні її пізнання. Обидва ці процеси в їх взаємній залежності знайшли відображення в історії світової етичної думки. Характерним тут є те, що мораль, виступаючи об'єктом вивчення етики як науки, не створює етичні норми, правила, а лише встановлює, що в суспільстві або в історичну епоху вважатимуть або вважали добром або злом. Мораль не визначає, що є добро, а що — зло. Цим займається етика, визначаючи мораль, тобто, що добре, що погано з нормативної точки зору. Отже, предметом етики виступають моральні норми. Тому, етика — наука, об'єктом вивчення якої є мораль. Норми моралі.\nНорма — це зразок, правило, принцип діяльності, визнаний соціальною організацією і заданий для виконання її членам. Для етики важливо, як ці норми виникли. Існують дві протилежні позиції. Матеріалісти пояснюють походження моральних норм з потреб суспільного життя (регулювання відносин між індивідом і колективом); теологи вважають, що джерело моральних норм надприродне — Бог. У підтвердження думок релігійні мислителі посилаються на Святе Писання, особливо Євангеліє, указують, що Святе Писання пронизане особливим ставленням до морального Добра і Зла. Це видно і в зображенні осіб, і в описі подій. Відомо, що Ісус Христос сам гідний наслідування зразок етичної досконалості. Священне Писання підкреслює моральну сторону справи, і тому зобов'язує людей подумати про те, чи свідчить це про надприродне походження моральних норм. Мабуть, певно, свідчить. Адже саме джерело, як стверджують теологи, узгоджене з думкою і волею Бога. А ось чи всі моральні істини можуть стати правилами поведінки — це вже інше питання.\nОтже, позиція релігійних мислителів з приводу джерела моральних норм викликає сумнів. Чи є відмова від позиції теологів доказом істинності позиції матеріалістів? Необхідно подумати. Якщо норми формувалися з потреб суспільного життя, то все морально, що служить суспільству. Чи можна погодитися з такою тезою? Спірне питання. В історії суспільства такий підхід уже існував. Люди насильно переробляли у гвинтики та інші деталі піраміди влади, що повинні були підкорятися тому, що визначалося як суспільні інтереси. Така практика неминуче руйнувала моральну свідомість: у суспільстві, де йшло безжалісне полювання на людей незалежних, вільнодумних, високі моральні якості ставали не тільки зайвими, але й небезпечними.\nРеальний розвиток суспільства — складне поєднання, завжди несподівана рівнодіюча людської особистої і групової долі, дій, мети, але зовсім не є результатом єдиного, спрямованого (ким і куди спрямованого?) будівництва. Отже, вважати, що норми сформувалися тільки з потреб суспільного життя, не зовсім вірно. Мабуть, джерелом моральних норм завжди є людська діяльність і розум, можливо, саме тих незалежних і вільнодумних людей. Розум здатний пізнати істину. Розум може визначити, добрі або погані людські вчинки і людське ставлення до них. Істина про добро спирається на розуміння природи людини і її мети, бо благо те, що відповідає цій природі і меті самого буття. Жодна з моральних норм не може суперечити розуму і людській природі. У більшості випадків, коли висловлюємо думки, що є моральними нормами обов'язок, доброчесність, обговорюємо одну з проблем етики. Щоб наповнити зміст етики, треба знайти те загальне, що властиве моральним нормам. Що є загальним і властивим тільки моральним нормам? На це запитання відомі філософи — етики давали найрізноманітніші відповіді і жодна з них не є повністю задовільною. Але ближче до істини, вважає дехто з філософів, підійшов англійський філософ — етик Джон Мур. Загальним для всіх етичних норм і етикою називав науку, що займається розв'язанням питань: Що таке Добро? Що таке Зло? Та такий підхід може мати багато значень. Якщо люди говорять: «Зараз вчиняю добре» або «Вчора у мене був хороший обід», то кожне з таких речень деяка своєрідна відповідь на запитання. Точно також кожна думка, що виражає схвалення або осуд на адресу людей або речей, що існували, існують або існуватимуть, дає деяку відповідь на запитання: «Що таке Добро?». Але не в такому значенні ставить запитання наукова етика. Ні ця, ні безліч подібних відповідей не можуть увійти до етичної системи, тому що етика наука, яка має причини і принципи, достатні для вирішення питання про правильність кожної окремої відповіді.\nОтже, Що таке Добро? Дати відповідь на це запитання дуже складно. Описати суть поняття можливо тільки тоді, коли поняття є чимось складним. Можна дати визначення, наприклад, коню, тому, що кінь має багато різних властивостей і якостей, які можете перерахувати. Поняття ж добро — таке ж просте, як і поняття жовте, синє, тощо. Але поки не дамо визначення, етичні міркування можуть виявитися помилковими. Тому використовуємо інший метод, визначимо поняття через описовість. Спільним для всіх етичних норм, що характеризують поняття добро, є прикметник хороший. Отже, добро це ті відносини, вчинки, до яких є застосовним прикметник хороший. І етика прагне встановити властивості, притаманні всім хорошим предметам.\nДобро і Зло — це категорії етики, які в гранично узагальненій формі означають моральне і аморальне у вчинках і мотивах людей, в явищах соціальної дійсності. Такий підхід до визначення провідних категорій етики може підштовхнути до думки, що в науці етиці мало наукового. Тому виникає проблема науковості етики. Науковість етики пов'язана з глибоким пізнанням діяльності людини, з метою і значенням життя. Треба пам'ятати, що окремі павуки зі своїми позитивістськими настановами вносять у цю сферу мало з того, що пояснює такий зв'язок. Питання про сенс людського життя пов'язане з проблемою людського буття і буття взагалі, а тому дійсна філософія буття — опора етики. Науковою ж маємо право назвати лише ту етику, що пов'язана з такою філософією.\nЧасто прагнуть поняття наукової етики пов'язати з гіпотезою еволюції людини. Еволюціонізм підкреслює, що етичні принципи мінливі, що погляди на добро і зло міняються. Така мінливість самих основ поведінки повинна б вести до повної відносності в етиці: що є добром, а завтра стане злом і навпаки. Однак людина сприймає добро і зло не як відносні, а як абсолютні незмінні цінності. Обставини міняються, люди по-різному здійснюють погане і добре, але суть цих цінностей міняється не більше, ніж сама людина. У людині виявляємо другорядні, випадкові зміни, а принципово, за своєю природою, людина залишається тією ж. Саме ця незмінність самої її суті і дозволяє називати людьми тих, хто дуже відрізняється від інших істот і вважати їх здатними до морального життя. Гіпотеза еволюції етики, а не людини взагалі, важлива лише для позитивістської науки про мораль. Для етики гіпотеза еволюції має другорядне значення, однак змінюються умови життєдіяльності людини, її можливості і відносини, змінюється і мораль, а отже, і етика.\nРелігійна етика всією системою поглядів впливає на людину, на мету її буття, на сенс існування, формує особливу поведінку людини. Якщо говорити про самі основи поведінки, дуже багато з її моральних заповідей співпадають з науковими принципами, які людина повинна була б покласти в основу своїх дій навіть без релігійних джерел. Така, заповідь про любов до ворогів — важкий для науки і військової справи принцип поведінки. Однак людина, що керується розумом (а не ідеологією), визнає його етичну велич. Окрім того, більшість моральних принципів, з якими зустрічаємося в Біблії, стають повністю зрозумілими, оскільки проголошують милосердя, співчуття, допомогу. І тут треба відмітити, що вже дві тисячі років теологи намагаються додати науковості відкритій етичній істині. Так, Хома Аквінський увів ідеї Аристотеля в межах християнської етики.\nУ просвітницькій діяльності церква по обов'язку служіння займається моральними питаннями, піднімає свій голос, коли виникають етичні проблеми. Наприклад, Папа Іоанн Павло II у своїх працях багато говорив про етичні проблеми. Так, неодноразово виражав своє ставлення до моральних проблем, які прогрес біології і медицини породили в подружній і сімейній сферах життя. Розглядаючи релігійну етику, не повинні забувати її особливість, що деякі етичні норми доповнені в релігійних писаннях істинами надприродними. Ці істини приймаються на віру, і розум може бути з ними не згодний (наприклад, істиною про освячуючу душу благодать, і істиною про єднання з Богом у вічному житті тощо). Необхідно наголосити, що постійно виникають нові проблеми в змісті етики, в її предметі відбуваються зміни. Особливо це характерне для західної етичної думки. Інтерес виявляється до нормативної етики, прикладних галузей етики. Почали активно розвиватися такі її різновиди, як медична етика, екологічна, педагогічна та ін. У сучасності етика вийшла за межі однієї тільки науки, наприклад, медицини і здобула комплексний характер. Проблеми евтаназії, самогубства, аборту, ставлення до безнадійно хворих людей, інвалідів, які поступово вмирають, до фізично і розумово відсталих, стариків і самотніх — усе потребує з позицій етики, моралі, уваги, їх змушує нагадати про трагедії і нещастя життя, про рани і обов'язки, хвороби і страждання, а отже, і задуматися над самою головною філософською проблемою — проблемою життя і смерті.\n2. Структура етики. Категорії\nСтруктура будь-якої науки завжди зумовлена тими завданнями, які ставляться, і тими функціями, які наука реалізує в суспільстві. Етика — не виняток. Зміст етики заданий самим її об'єктом і предметом дослідження і має дві основні складові. Одна пов'язана з вивченням і теоретичним обґрунтуванням походження і історичного розвитку моралі, з осмисленням різних форм і напрямків етичних вчень. Друга складова — охоплює весь спектр проблем, що становлять зміст етики або загальної теорії моралі. Це систематизоване розуміння суті моралі, законів її функціонування і розвитку, ролі в житті людини і суспільства. При всій якісній своєрідності її історичних типів, множині етичних вчень, розвиток моралі цілісний і спадкоємний в єдиному історичному процесі. Емпіричне і теоретичне в етиці.\niblock -> Закону України "Про карантин рослин"\niblock -> Затверджую президент наан я. М. Гадзало від 13 лютого 2015 року Календарний план


15 липня 2020 - 12:41\n«Подія сталася 13 липня під час збору врожаю картоплі. 17-річний хлопець, який з бригадою селян працював у полі, з невідомих наразі причин потрапив під картоплезбиральний комбайн, приєднаний до трактора», — йдеться в повідомленні.\nВід отриманих травм хлопець помер на місці. Відомо, що бригада, в якій працював загиблий, приїхала з Рівненської області.\nЗазначимо, що наразі встановлюються усі обставини нещасного випадку. Проводиться розслідування.\nНагадаємо, на Херсонщині взято під варту підозрюваного у вчиненні умисного вбивства фермера.\nТегиДніпропетровщина Комбайн загибель людини


View posts TRANS-LAYN-SERVIS, CHP - forum Lardi-Trans\nView posts TRANS-LAYN-SERVIS, CHP\nReliability point : 10.747\nThread: ПОТРІБНІ ТЕНТИ/БОРТОВІ 22т. ДЛЯ РОЗВАНТАЖЕННЯ ВАГОНІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКА ОБЛ.\nThread: ПОСТІЙНІ ПЕРЕВЕЗЕННЯ... МІНДОБРИВА В Б/Б. Маршрут - ТАРНОБЖЕГ (PL) - ЗАХІДНА УКРАЇНА\nThread: МОСТ (3,8м.) В КІВЕРЯХ, ДОРОГА ЛУЦЬК-МАНЕВИЧІ, ХТО ЗНАЄ ОБЇЗД\nThread: ВІЗЬМЕМО НА ЕКСПЕДИРУВАННЯ РЕФИ, ПО УКРАЇНІ ТА НА ЕКСПОРТ. ЯБЛУКО ГРУША.\nThread: Продам комплект MAN comandor 19.463 кор.ZF '98/STAS '98 ворота зерновоз/самосвал 51м3 13000$\nThread: ПРОДАМ ПОРШНІВУ Б/У MAN F2000 19.463\nThread: SOS, порадьте хорошого моториста в Тернополі чи Чернівцях\nThread: Продам півресора задня ліва на РЕНО МАГНУМ Е3\nThread: Продам 315/60/22,5\nThread: DAF XF95.430, некачає більше 7 ат.\nThread: Продам, півресора задня ліва Е3\nThread: КУПЛЮ, MAN командор 19 тягач


Road not taken Для iPhone cкачати безкоштовно гру Шлях в нікуди.\nГра Road not taken. Скачати безкоштовно гру Шлях в нікуди на iPhone, iPad або iPod всього за кілька кліків!\nRoad not taken (Шлях в нікуди)\nДля того, щоб скачати Road not taken для iPhone або iPad безкоштовно, ми рекомендуємо вибрати вашу модель мобільного пристрою, і наша система підбере для вас найбільш підходящі файли гри Шлях в нікуди для iPhone, iPad або iPod. Cкачати Road not taken на телефон або планшет дуже просто: виберіть необхідний файл та натисніть "Скачати" після чого виберіть один із способів скачування!\nОпис гри: Road not taken (Шлях в нікуди):\nRoad not taken - грайте за відважного лісничого, якому належить пройти шлях крізь зловісний ліс і знайти зниклих дітей. Ведіть персонажа по непередбачуваним локаціях, заповненим пастками і ворогами. Раніше пройдені шляхи можуть привести вас в абсолютно несподівані місця. Вас чекають непрості випробування, від ваших рішень залежить доля і майбутнє рідної села.\nСкачати гру Road not taken (Шлях в нікуди) безкоштовно\nCкачати гру Road not taken для iPad безкоштовно. Шлях в нікуди повна версія.\nВи можете Road not taken скачати на телефон або планшет абсолютно безкоштовно прямо на цьому сайті. Завдяки цій грі ви більше не будете нудьгувати в транспорті, на навчанні або роботі. У Шлях в нікуди грати одне задоволення! Красива графіка і захоплюючий ігровий процес зможе зайняти вас на довгі години. Без сумніву це одна з кращих ігор на iPad.


Втрата: Не стало угорської рок-легенди, лідера гурту Omega Яноша Кобора\nНовини 06 Грудня 22:56\nВ Угорщині пішов з життя засновник культового гурту Omega Янош Кобор. Музиканта шпиталізували через коронавірусну інфекцію, а вже згодом він помер в серцево-судинній клініці Будапешта.\nПро смерть лідера гурту у понеділок, 6 грудня вранці повідомили на сторінці угорського рок-гурту у Facebook.\n“Ми шоковані, повідомляємо, що Янош Кобор, засновник гурту Omega, лауреат премії Кошута та Ференца Ліста, помер після нетривалої хвороби. Його обожнювали мільйони шанувальників вдома та за кордоном як справжню зірку в рок-музиці. Залишив по собі незбагненний простір. Немає слів, залишається лише тиша. Meкі залишиться з нами, в наших серцях назавжди”.\nДля багатьох угорців ця новина стала справжньою трагедією, адже на музиці та піснях Omega виросло кілька поколінь.\nТепер вже зрозуміло остаточно, що концертів культового гурту більше ніколи не буде. У 2020 році померли засновник Omega Ласло Бенко (клавішні, вокал) та Томаш Мігай (бас, вокал). Шанувальники утім не втрачали надію, що Мекі (таке прізвиського мав Янош Кобор) ще повернеться на сцену.\n78-річна легенда музики вперше за довгий час після смерті друзів планував виступити на телебаченні минулого тижня. Утім не потрапив до студії, оскільки, згідно з новинами, його госпіталізували через коронавірусну інфекцію. Згодом, у четвер, Яноша Кобора перевели до серцево-судинної клініки у Будапешті.\nЧим запам’ятався гурт Omega\nПерший склад Omega (під іншою назвою) утворився у 1962 році на базі шкільної групи, тобто практично одночасно з Rolling Stones. Засновниками були клавішник Ласло Бенке та гітарист Янош Кобор.\nА перший альбом власне Omega, “Trombitás Frédi és a rettenetes emberek” (“Трубадур Фреді і жахливі люди”) вийшов у 1968 році. Це був перший власне угорський біт-альбом.\nЗгодом вони вже гастролюють по Великобританії під назвою Omega Red Star. Був також підготовлений англомовний альбом, але Кобору не дозволили його записати через цензуру в радянській Угорщині.\nЇхня пісня 1969 року “Gyöngyhajú lány” (“Дівчина з перламутровим волоссям”) стала міжнародним хітом і була виконана з іншими словами та під назвою “White Dove” гуртом Scorpions на концерті в 1995 році.\nДо другої половини 1970-х Omega стали культовою групою в Німеччині, і, побачивши Яноша Кобора, німецькі підлітки реагували так емоційно, як при появі нинішніх світових рок-зірок.\nПро їхню популярність свідчить той факт, що в 1977 році альбом Time Robber був випущений німцями раніше угорської версії Omega 7: Időrabló.\nУ той час Scorpions, які стали відомими у всьому світі в жанрі рок, навіть брали участь у спільних концертах як бек-група Omega.\nУ незмінному складі група записала більше 10 альбомів у період з 1972 по 1987 рік, як угорською, так і англійською мовами.\nРекорди угорського гурту Omega\nГурту Omega належить рекорд Угорщини серед угорських виконавців за загальною кількістю проданих в Угорщині записів – понад 7 млн екземплярів альбомів та синглів. У 1984 році відомий угорський режисер Міклош Янчо зняв документальний фільм про цей музичний колектив “Omega, Omega, Omega”.\nЯнош Кобор був не лише співаком, а й музичним керівником гурту, звукорежисером та успішним продюсером.\nУ 2014 році Omega дала надзвичайно успішний концерт на честь 25-ї річниці зміни влади на площі Героїв в Будапешті. На концерті також виступили The Scorpions. Янош Кобор тоді заспівав Wind of Change з Клаусом Майне.\nНе дивлячись на втрату своїх друзів та колег Янош Кобор залишався активним до кінця життя, планував відсвяткувати шістдесятиріччя гурту, здійснивши тур Угорщиною та Європою.\nУ нього залишився син Данель від першого шлюбу, і дочка Лена від другого. У 2018 році народилася онука.\nОкрім родини та гурту, у Мекі було ще й третя любов: озеро Балатон. В одному зі своїх останніх інтерв’ю він сказав, що хотів би, щоб після смерті його прах було розвіяно по воді цього прекрасного озера.\nУ 2019 році гурт Omega вперше приїхав в Україну на запрошення КМКС (Товариства угорської культури Закарпаття) і виступив у амфітеатрі в Берегові, зібравши на концерт кілька тисяч шанувальників.\nНагадаємо, у листопаді Словаччину також вразила сумна новина – у віці 69 років помер співак і композитор Мирослав Жбірка, якого називали словацьким Полом Маккартні. Його завдяки словацькому телебаченню та радіо добре знали і на Закарпатті.\nФото зі сторінки гурту\nOmega Rolling Stones Scorpions Берегово музичний гурт Німеччина Угорщина Україна Янош Кобор


Як заробляти на надлишках енергії за "зеленим" тарифом? - Каталог статей - Журнал Житомира 2020\nУКР | РУС Сьогодні: П'ятниця, 18 Сентября 2020 13:41:02\nРозвинені держави активно використовують поновлювані джерела енергії для отримання електрики. Перехід на сонячну енергію - це вагомий внесок в порятунок екології Землі, відчутна економія власних фінансових ресурсів і з недавніх пір ще й перспектива заробітку і в Україні.\nСтолиця, інші, великі та не дуже, міста і навіть невеликі населені пункти вже активно впроваджують технологію поновлюваних джерел енергії на комерційних об'єктах і для житлової нерухомості. Про перспективи та можливі складнощі в переході на "зелений" тариф можна дізнатися більше на порталі Київтеплоенерго, де зібрана і представлена найбільш актуальна інформація і свіжі новини з даної теми.\nЩо таке "зелений" тариф\nУже кілька років в країні активно практикується продаж державі електроенергії, видобутої з відновлюваних джерел. Регулюється цей процес спеціальним тарифом.\nКоли домоволодіння або юридична особа встановлює і використовує на своїй території сонячні батареї, з'являється можливість продати надлишки одержуваного ресурсу державі. Найчастіше, обладнання видобуває енергію з надлишком, а об'єкт господарювання не може спожити її всю.\nСпеціальний тариф регулює суму, яку власник СЕС отримає від Обленерго за постачання електрики.\nЗаконом передбачено, що Обленерго купує всю надлишкову енергію. Тому рівень доходу власників сонячних електростанцій визначається потужністю і продуктивністю обладнання.\nЯкі ресурси підпадають під визначення "зеленого" тарифу\nНе тільки сонячна енергія підпадає під визначення енергії з поновлюваного джерела. Сюди можна віднести енергію вітру, гідро- і гідротермальних джерел, біомасу.\nДля фізичних та юридичних осіб здійснюються окремі розрахунки за тарифом.\nПроцедура оформлення спецтарифу для фізосіб\nВстановити спеціальне обладнання на своїй території може кожен бажаючий громадянин чи комерційна структура. Установка сонячних панелей доступна і жителям багатоквартирних будинків, але вони поки не можуть підключати СЕС по спецтарифу, але можуть просто економити власні гроші на оплаті електрики.\nФізособам, які бажають приєднатися до "зеленого" тарифу, необхідно буде пройти кілька етапів:\nПридбання та монтаж обладнання;\nВідкриття розрахункового рахунку в будь-якому банку на території країни;\nПодача пакету документів до філії Обленерго за місцем розташування СЕС;\nЗатвердження робочої схеми;\nОплата, монтаж і підключення лічильників;\nПідписання контракту на купівлю-продаж електроенергії.\nПісля підписання всіх документів можна починати заробляти на надлишках виробленої енергії.\nэнергия, зеленый тариф, электроэнергия\n16 Сентября 2020 80\nВыбор и преимущества солнечных батарей\nЩо представляє собою зелений тариф\nОсобенности и преимущества зеленого тарифа


У Вінниці крадій не зміг завести авто, викликав евакуатор та сховав крадену автівку в гаражі\nУ Вінниці крадій не зміг завести авто...\nПрацівники вінницької поліції затримали викрадача автомобіля у м. Вінниці. 36-річний мешканець обласного центру, щоб викрасти «ВАЗ-32104» задіяв евакуатор та сховав автівку в орендованому гаражі. Підозрюваний, який має вищу освіту та відсутність судимостей, каже, що у такий спосіб хотів орендувати авто.\nЗа словами начальника Вінницького відділу поліції Анатолія Присяжнюка, в поліцію заява про викрадення автомобіля надійшла 24 вересня. Власник «ВАЗу» залишив свою автівку біля багатоповерхівки по вулиці 600-річчя. Оперативникам знадобилося два дні, аби встановити зловмисника, який її викрав.\nЯк з’ясувалося, крадій не зміг завести автомобіль, тому викликав евакуатор і заховав «ВАЗ» у орендованому гаражі.\nЗа даним фактом слідчим відділенням поліції відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.289 КК України Слідчим відділом поліції відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом).\nЗатриманий вінничанин був доставлений до відділу поліції та допитаний. Він розкаюється у скоєному та пояснює, що хотів покористуватися автомобілем, а потім повернути власнику.\nВ процесі слідства його перевірять на можливу причетність до інших правопорушень.\nВикрадене авто поліція повернула власнику.\n28 вересня 2016 - 11:06


Владика Онуфрій: "Ми самі обираємо долю" ~ Помісна Церква\nВладика Онуфрій: "Ми самі обираємо долю"\n26.2.13 Вінницька обл., інтерв'ю, УПЦ КП\nУвазі читачів бліц-інтерв’ю з архиєпископом Вінницьким і Брацлавським Онуфрієм Української православної церкви Київського патріархату виданню “Рівненщина релігійна”.\n- Владико, скажіть, яким саме є прообраз сучасного священика? Священнослужитель Української православної церкви Київського Патріархату – хто він?\n- Це переконана, дипломатична, стримана молода людина, дуже тверда у своїх переконаннях, яка має широкий кругозір. Священики Київського патріархату, тієї єпархії, що я очолюю, є переважно молодими. Середній вік більшості священиків - 27 років. Ці люди обов’язково мають світську вищу освіту й релігійну освіту. Зазвичай це – семінарії чи навіть духовні академії. Майже всі прагнуть здобути вищу світську освіту, оскільки релігійна освіта не є акредитованою, не визнається державою. Інколи священнослужителі працюють за сумісництвом викладачами чи на підприємствах, де, безперечно, користуються високим авторитетом.\n- Ви вже говорили про те, що священики прагнуть отримати вищу освіту, але які ще риси повинен мати священнослужитель у наш час?\n- Сьогодні епоха нігілізму, люди розчаровані всіма сферами життя: політикою, частими виборами, які нічого не дають, несправедливістю в державі, соціальною незахищеністю. Здебільшого люди формують свої переконання за допомогою своєї родини, але потім вони і в цьому можуть розчаруватися. Але нам треба прагнути до ідеалів, бо вони існують. І в такому розрізі священики просто зобов’язані мати якісну освіту, бути чудовими ораторами, морально чистими, твердо знати, куди вони ведуть людей.\n- Як Ви ставитеся до нововведень та реформ у церкві?\n- Новизна повинна бути, церква ніколи не була ворогом розумної новизни, хоча і називають церкву архаїчною, дуже традиційною, але церква має виважено ставитися до всього нового. Новизна в церкві напевно потрібна, це, скажімо, використання новітніх технічних засобів, а в проповідях – прикладів із сучасного життя людей. Не може священик бути хорошим проповідником, коли він наводить приклади з ХІХ століття. Це не дасть йому змоги переконати молоду людину, яка впевнена у правоті свого світобачення, тому священик має знати всі сфери життя, бути чистим, знати відповіді на запитання і запити молоді. Треба допомагати людям також сформувати свої запити, щоб з’являлися духовні потреби, які потім священик зможе задовольнити. Дуже велика проблема, що люди швидко розчаровуються і не бажають далі реалізовувати свої запити, породжується байдужість, і це найстрашніше, коли людина не померла, але вже не живе.\n- Яка робота церкви сприяє налагодження стосунків з мирянами? Як можна залучити нових парафіян?\n- Є різні методи сучасної проповіді, просвітництва, але єдина вимога, щоб усе було справжнім, щоб не мало казенного підходу, не було просто для запиту. Коли молодь буде працювати й буде думати як реалізувати свої потреби, то нам потрібно буде просто не заважати. Єдина проблема, що УПЦ КП в Україні є гонимою, ми маємо й знаємо правдиву історію, але треба дати її для молодих людей, щоб вони мали про що подумати і це б допомогло їм формувати світобачення, духовні ідеали, справедливі вимоги. На основі цього сформувалася б гордість за своє місто, державу, за Батьківщину, бо коли ми бачимо несправедливість, то втрачається віра в сьогодення, але Господь усе одно приведе людей до віри.\n- Що побажаєте читачам “Рівненщини релігійної”?\n- Мирянами є всі люди. Людям можна побажати, щоб вони сформували свої переконання і захищали їх. Дуже часто ми забуваємо про те, що Господь дав нам право вибору. Без нашого вибору нічого не стається, ми самі обираємо свою долю. Часто, коли творимо свій вибір, не знаємо, до чого це призведе, і мирянам треба утвердитися в духовних ідеалах, треба зрозуміти, що Бог лише там, де правда. Я можу побажати всім: що б ви не робили в своєму житті – робіть по-справжньому добрі діла!\nСпілкувалася Ольга Данилюк


Home Для студента... Розвиток культури в країнах Зах. Європи у міжвоєнний період\nПерша світова війна й революція 1917 р. у Росії — ці дві події визначали творчість багатьох письменників. На війні зі зброєю в руках боролися Барбюс, Хемінгуей, Ремарк. Війна відбилася на їхнім світосприйманні й стала основною темою їх добутків. Романи французького письменника Анрі Барбюса (1873-1935) “Вогонь. Щоденник одного взводу” (1916), “Ясність” (1919) викривали сутність війни, призивали до єднання народів. Роман “Вогонь” відкрито тенденційний, у ньому представлені картини гігантської м'ясорубки — війни бездушної, сліпої сили, протиріч і людяності кинутих у цю бойню людей.\nПолітичну й суспільну підтримку Жовтневої революції в Росії виявили І. Бехер, А. Барбюс, Б. Шоу, А. Франс, Д. Рід, Р. Ролан, Т. Драйзер, М. Манн, Є. Синклер. Вони виступили на захист молодої Радянської республіки й засудили іноземну інтервенцію проти неї.\nРіка закордонної літератури мала 3 потоки: 1) подальший розвиток критичного реалізму, 2) формування й розвиток модерністських потоків, 3) апологетична, конформістська література, що намагається підтримати, що похитнулися основи капіталістичного ладу, найчастіше пронизана антирадянськю ідеологією (Флойд Гіббонс “Червоний Наполеон”, 1929, П’єр Норд “Подвійне вбивство на вулиці Мажино”, 1936 і ін.). Ми торкнемося перших двох.\nЯскравим явищем у літературі реалістичного напрямку є література “загубленого покоління”. Закінчилася війна, почалися проблеми молодих хлопців, що повернулися з війни, яким батьківщина не квапилася надати робочі місця, хоча на війні вимагала віддати за неї життя.\nТермін “загублене покоління” належить Гертруді Стайн. Це група “розсерджених молодих людей”, що пройшли жахи війни, що й побачили післявоєнний мир не таким, яким він бачився з окопів. Справедливість у післявоєнному світі не восторжествувала, чесним людям у ньому місця не виявилося. “Чому ближче до передової, тим більше зустрічаєш чималих людей, і чому далі від неї, тим більше негідників і негідників, які роблять “своя справа” на війні”, — писав один з “розсерджених” Є. Хемінгуэй. Його підтримували Ремарк, Річард Олдингтон, Дос Пассос і інші перші книги, що писали с, що шокують західну публіку.\nАнглійський письменник Р. Олдингтон (1892-1962) написав “Смерть героя” (1929), “Усі люди вороги” (1933), американський письменник Д. Пассос (1896-1970) — “ 42-я паралель” (1930), “1919” (1932), “Більші гроші” (1936), “США” (1930), німецький письменник Ремарк (1898-1970) — “Нa західному фронті без змін” (1929), “Повернення” (1931), “Три товариші” (1938), Хемінгуэй — “Вибачай зброю” (1929), “Фіеста” (1926). Головна тема всіх цих добутків антивоєнна, у них розповідається, чим стала війна для, що залишилися в живі.\nНе всі письменники залишилися на високій хвилі літератури” загубленого покоління”, Олдингтон пішов а публіцистику, Дос Пассос сам опустився нижче своїх героїв, лише Ремарк провів свою лінію до кінця. В 1946 р. у нього з'являється “Тріумфальна арка”, в 1954 р. — “Час жити й час умирати” і ін. добутку.\nЭрік Марія Ремарк народився в Оснабрюке в родині робочого друкарні. У роки 1-ї світової війни був солдатом, після закінчення війни працював спочатку шкільним учителем, потім торговельним репортером, що служать і. Професійним письменником став наприкінці 20-х рр. Після фашистського перевороту в Німеччині Ремарк був змушено емігрувати, багато років жив у США, де й помер, не повернувшись на батьківщину після 2-ї світової війни. Його книги присвячені людям військового й післявоєнного покоління юнацьких ідеалів, що пережили крах, тяготи світової економічної кризи.\nУ вигнанні Ремарк створив ряд романів про антифашистів-емігрантах ( “Возлюби близького свого”, 1946). Друга світова війна відбита в романі “Час жити й час умирати”. Останній роман Ремарка — “Тіні в раї” — про долі німецьких емігрантів у Південній Америці — видане посмертно в 1971 р. Сильний художник-реаліст, він зумів розкрити щиросердечний мир декількох поколінь людей своєї країни з таким гірким ліризмом, що його кращі добутки неможливо читати без напруженого, тривожного інтересу. До таких добутків ставиться роман “Три товариші”.\nУ романі з великою ліричною силою показане життя далеких від політики людей — колишніх фронтовиків, які пізнали гіркота розчарування. У важкі роки інфляції, що передували фашистському перевороту, вони випробували безробіття, безгрішшя, болісне відчуття неміцності, нестійкості існування. Суспільний ладо спустошив людей, позбавив щастя ціле покоління німецького народу. Герої роману не намагаються протистояти ладу, вони тримаються один за одного, зберігають фронтову дружбу й допомагають один одному. Життя нещадне до трьом друзям: безглуздо гине “останній романтик” Готфрід, поринає в розпач улюблену Роберт, що втратив, трагічно переживає загибель друга й горі Роберта Кестер.\nЦей роман мав приголомшуючий успіх в 50-е рр. у СРСР. Усі тиражі миттєво зникали з полиць магазинів. В один одного брали “тільки на одну ніч”. Це не могло не викликати заклопотаності й тривоги в офіційних ідеологів за безвинність радянського читача. У зв'язку із цим з'явився лайливий термін у літературі “ремарківщина”, як синонім бездуховності, розтлінності, занепаду в західній загниваючій літературі. Як можна, адже герої Ремарка через сторінку п'ють, спілкуються з вуличними дівками, темними ділками. Це немислимо для радянської людини. А їх неприкритий цинізм відносно суспільства, повне неприйняття його ідеалів і його суцільної фальші.\nЗвичайно, переважніше було їх бачити ідейними бійцями. Але життя показало, що боротися проти самої історії безглуздо. Єдино правильне — зберегти себе, свою душу від розтління. Герої йдуть у себе, відхід у себе — це перша ознака по-справжньому вільної людини (це не ухвалювалося в 50-х рр. у СРСР; в 50-х рр. людей поза колективом, поза суспільством прирівнювався до нуля).\nАле в 80- 90 рр. наша країна схожа на переможену післявоєнну Німеччину, тому зараз роман не викликає ніяких сумнівів, багато чого встає на місце. Вічні категорії — любов, дружба, товариство — виявляються в умовах загальної кризи самими коштовними й міцними, а часом єдиними якостями, які дозволяють людині залишатися людиною в умовах всеохватного розпаду. Важливе місце в літературі 20- 30 рр. займає література демократичної й соціалістичної користі.\nВ 1919 р. виходить книга Джона Ріда “Десять днів, які потрясли мир” про події Великої Жовтневої революції в Росії 1917 р., свідком яких був сам письменник. Революція в Росії вплинула на Є. Синклера, який рішуче виступив на захист молодої Радянської республіки у відомому романі “Джиммі Хіггинс” (1919). Т. Драйзер в 1927 р. створює повість “Эрнита” — яскравий зразок соціалістичного реалізму.\nВ 1930 р. у Харкову зібралася Міжнародна конференція революційних письменників, яка прийняла розв'язок створити Міжнародне об'єднання революційних письменників (МОРП), ця організація проіснувала лише до 1935 р. через догматичні підходи в роботі. У Німеччині літературу нового типу починають створювати Б. Брехт, І. Бехер, Ф. Вольф, Є. Толлер. Брехт пише драму “Барабани в ночі”, вірші “Легенда про мертвого солдата”, “ Про дітей і хліб”. Література демократичної користі створюється й в Англії, і у Франції, і в США, у Чехословаччині, Польщі, країнах Латинської Америки.\nВ 20-е рр. розбудовуються, що зародилися на початку ХХ в., у перед або в ході 1-й світової війни, модерністські течії: футуризм, експресіонізм, імажинізм, унанімізм, дадаїзм, сюрреалізм і ін. На деяких модерністів вплинула філософія Анри Бергсона (1859-1941) з його вченням про інтуїцію як особливому способі внутрішнього споглядання; на інших вплинуло навчання Зиґмунда Фрейда (1856-1939) — психіатра, що створив теорію психоаналізу (звеличувалася сфера несвідомого, принижувалася роль розуму), яку стали використовувати як інструмент для розв'язку політичних, філософських, етичних і естетичних проблем. Із цими навчаннями були зв'язані цілі модерністичні групи й окремі письменники.\nВ 1916 р. у Швейцарії виникла одна з модерністичних груп за назвою “дадаїзм” (дитячий белькіт). У групу ввійшли: румун Т. Тцора, німець Р. Гюльзенбек. У Франції до групи примкнули А. Бретон, Л. Арагон, П. Элюар. Дадаїсты абсолютизували “чисте мистецтво”, заперечували всякі принципи, за допомогою набору слів намагалися створити свій, не схожий на реальний, особливий мир.\nВони писали безглузді вірші й п'єси, захоплювалися словесними трюками, відтворенням звуків, позбавлених якого-небудь змісту. Вільно виражали несвідоме внутрішнє “Я”. Дадаїсты негативно ставилися до буржуазної дійсності й буржуазному мистецтву, відкидали вони й реалістичне мистецтво. В 1923-1924 рр., виявившись у творчому тупику, група розпалася.\nНа зміну дадаїзму прийшов сюрреалізм. Він оформився у Франції в 20-х рр. Сюрреалістами стали колишні дадаїсты: А. Бретон, Л. Арагон (“Анісі або панорама”, 1920, “Вільнодумство”, 1924), П. Элюар (“Столиця скорботи”, 1926, “Любов Поезія”, 1929). Плин опирався на філософію Бергсона й навчання Фрейда. Сюрреалісти затверджували верховенство підсвідомості над розумною й свідомою діяльністю людини.\nВони вважали, що необхідно звільнити своє внутрішнє “я” від навколишнього буття, від життя. Інструментом для цього є абстрагування у творчості від зовнішнього миру, “автоматичний лист” поза контролем розуму, яке неможливо відтворити 2-й раз.\nНа початку 30-х рр. почався процес розкладання й загасання сюрреалізму. Арагон і Элюар поривають із ним, переходять на позиції реалізму.\nЕкспресіонізм зародився в Німеччині. Експресіоністи, як і багато модерністів, наголошували на авторський суб'єктивізм, уважаючи, що мистецтво служить вираженню внутрішнього “я” письменника. Але разом з тим ліві експресіоністи Кайзер, Толлер, Газенклевер протестували проти насильства й експлуатації, були супротивниками війни.\nМетром модерністичної літератури визнавали англо-ірландського письменника Д. Джойса (1882-1971; роман “Улісс”, 1922), його літературний метод називався “потік свідомості”. Письменником-Модерністом уважають письменника Франса Кафку (1883-1924; романи: “Америка”, “Процес”, “Замок”). Популярність до нього прийшла після смерті, тому що його романи були опубліковано в 1925-1926 рр. Талановиті добутки були створені М. Прустом (“У пошуках втраченого”), Т. С. Элиотом (“Вірша”).\nМодерністична література не однорідна, у ній зустрічаються й шедеври, і бунтарські вправи, даючи оцінки, будемо пам'ятати про це.\nВ 30-ті рр. у зв'язку зі світовою економічною кризою й погрозою з боку фашизму й наближенням 2-й світової війни підсилюється розмежування в літературному середовищі. Більшість письменників устала на непримиренну позицію стосовно фашизму. Багато повинні були емігрувати із країн, де перемогли фашистські режими. Покинули країну Генріх і Томас Манни, Л. Фейхтвангер, Є. М. Ремарк, Л. Франк, А. Цвейг, Б.Брехт. Інші були кинуті у в'язниці: В. Бредель, Л. Ренн, Б. Апиц. Треті замовчали й замкнули у внутрішній еміграції: Б. Келлерман, Г. Фаллада, Г. Гауптман. Виявившись закордоном, німецькі письменники активно ввімкнулися в антифашистську боротьбу (В. Бредель, Є. Вайнерт, І. Бехер були в Москві).\nВ Англії в антифашистську боротьбу ввімкнулися Б. Шоу, Г. Уэллс, молоді письменники й критики Г. Гібон, К. Кодуэлл і ін. Ральф Фокс і його товариші К. Кодуэлл, Д. Корнфорд брали участь у громадянській війні в Іспанії на стороні республіканців, Фокс героїчно загинув.\nКриза 30-х рр. і погроза фашизму відбилися й на добутках американських письменників. Т. Драйзер пише “Трагічну Америку” (1931), Шервуд Андерсон із Драйзером створюють книгу “Говорять гірники Харлана” (1932). Проти погрози фашизму різко виступив С. Льюис у романі “ У нас це неможливо” (1935) Є. Синклер пише антифашистський добуток “Вони не пройдуть” (1937).\nАле в 30-ті рр. були й ті, хто не встояв перед фашистською пропагандою, скотився на консервативні позиції Дос Пассос, став шанувальником фашизму один з найбільших представників американського модернізму Є. Паунд. Таку ж позицію в Німеччині зайняв колишній експресіоніст Г. Йост, який в 30-ті рр. написав серію п'єс, пронизаних фашистською ідеологією. Але таких письменників було небагато. Більшість письменників твердо стояли на антифашистських позиціях. На стороні іспанського народу проти фашизму боролися найбільші іспанські й закордонні письменники Ф. Гарсиа Лорка, Р. Альберти, А. Мачадо, М. Унамуно, Є. Вайнерт, В. Бредель, Ф. Вольф, Є. Хемінгуей, А. Мальро й ін. Однієї з інтернаціональних бригад командував генерал Лукач — угорський письменник Матэ Залка, що впав смертю хоробрих на іспанській землі.\nВ 30-ті рр. підсилилася політична спрямованість літератури, її публіцистичний характер, підвищується суспільна активність письменників (Т. Манн, Є. Хемінгуей, Р. Ролан виступають проти погрози фашизму, у захист СРСР, проти погрози нової світової війни). Розширюється тематичний і жанровий діапазон письменницької творчості. З'являються історичні, політичні, утопічні, психологічні добутки, романи-епопеї.\nВідповідні зміни відбуваються в поезії (прозаїзація вірша, поглиблення психологізму) Арагону, Элюара, П. Неруды, Бехера, у драматургії Б. Шоу, Брехта, Чапека й ін. Героями їх добутків стають не тільки окремі особистості, але й народи (книги Барбюса, Нексе, Бехера, Зегерс, Арагону, Гібона й ін.). Помітимо, що творчість цих письменників неможливо кваліфікувати тільки як критичний реалізм, воно набагато сложней і багатше.\nТаким чином, література реалістичного й демократичного напрямку виявилася на висоті обстановки, що створився, і вносила свій посильний внесок у справу викриття сутності фашизму, що й насувається війни.\nКінематограф, зігравши свою пропагандистську роль у роки 1-ї світової війни, починав свій розвиток у складній соціально-політичній обстановці в Європі й більш сприятливої в США.\n20-ті рр. для кінематографа США були роками підйому, на ці роки доводиться розквіт американської німої комедії, пов'язаний з іменем Ч. Чапліна. Звукове кіно вже не дало в області комедії настільки значних і цільних фігур, як Чаплін.\nВ 20-ті рр. всесвітню популярність одержав німецький кінематограф, який до 1-ї світової війни відставав від кіно Франції, Італії, США. Під час війни починається бурхливий розвиток кіно, кайзерівський режим підтримував кінопромисловість, побачивши в ній засіб пропаганди. Формуються кадри постановників і акторів, імена яких після війни одержують всесвітню популярність, — Эрнст Любич, Фрідріх Мурнау, Фриц Ланг, Роберт Провині, Пауль Вегенер, Эмиль Яннингс і ін.\nПіслявоєнна Німеччина на краю економічного й політичного краху перебувала в тяжкій атмосфері несправджених надій, загального розчарування, тривоги й непевності в майбутньому. Це визначає песимістичну, нервову й тривожну тональність німецьких фільмів 20-х рр. Естетичною базою для такої кінопродукції був експресіонізм.\nВ 1919 р. з'явився, що вразив сучасників фільм, що викликав суперечки Р. Провині “Кабінет доктори Калигари” з жорстоким і сумним сюжетом. Тут розповідалося, як людей розумна, вольовий і одночасно жорстокий, цинічний посилає на злочини й убивства цілком підлеглого йому психічно хворого юнака. Похмурий сюжет доповнювався похмурими декораціями й гримом акторів, контрастами світла й тіні. Перед здивованими глядачами став мир зламаних ліній, скривлених будинків, мертвої природи. Деформація натури як би відбивала деформацію душі, психічно нездорову атмосферу.\nУ Провині натуральність була навмисно вигнана з кадра – навіть натура стала намальованої на полотнах. Навмисна ненатуральність тут органічно зливалася з жорстокою фантастичністю сюжету. “Кабінет доктора Калигари” уважається початком німецького кіноекспрессонізма. За цією картиною пішли картини інших режисерів, де розповідалося про вампірів, різного роду чудовиськах і т.д. Ці фантастичні похмурі сюжети перегукувалися з духовним кліматом, у якому жили німецькі обивателі, по-своєму відбивали психологічну й моральну атмосферу Веймарської республіки. Про експресіонізм критика писала, що він не є художньою школою із чіткими принципами, а скоріше стан душ, загублених у післявоєнному хаосі.\nУ той же час приймання експресіонізму використовувалися для створення картин іншого змісту. В 20-ті рр. у німецькому кіно з'явився інший напрямок, внутрішньо пов'язане з експресіонізмом: “каммершпиль”. Воно також прагнуло показати трагізм людини в буржуазному світі, але тут обиралися більш життєві ситуації, у яких брав участь невелике коло персонажів, тобто сюжети були камерними (звідси й назва). Зусилля художників були спрямовані на дослідження людської психіки, у картинах відчувалися акценти критики буржуазної дійсності. Приналежна до цього напрямку стрічка Фрідріха Вільгельма Мурнау (1889-1931) ”Остання людина” (“Людей і ліврея”) уважається одним із шедеврів світового кіно.\n“Останньою людиною” робить адміністрація ресторану старого швейцара, переводячи його на посаду доглядача в туалет. Старий у розпачі: його хвилює не нова робота — він не прагне розставатися з гарною лівреєю, у якій почував себе значною й важливою людиною. За задумом, фільм повинен був показати страшну вузькість інтересів маленької людину. Але ця думка здалася керівництву занадто “сміливої”, і воно зажадало від Мурнау змінити фінал.\nМурнау нічого не став переробляти, але до сцени, що показує старого, що смутно сидить за столиком у входу в туалет, додав сцену казкового характеру. Нібито один з відвідувачів почуває себе погано й віддає богу душу на руках старого, що кинувся на допомогу. Умер самотній мільйонер, що заповів своє багатство людині, на руках у якого він помре... Насильно доданий фінал не знімав критичної гостроти фільму, що розповідав про низи суспільства, про людей, духовно пограбовані, позбавлених навіть почуття власної гідності.\nДо середини 20-ті рр. експресіонізм згас, з'явилися нові художники з новими творчими поглядами, з'явилися нові фільми про різні шари суспільства.\nРозвиток німецького кіно був перерваний приходом до влади фашистів. Багато кінематографістів емігрували, а ті, хто не встигнув емігрувати, або замовчали, або змушені були підкоритися відомству Геббельса й робити картини, перейняті фашистською ідеологією.\nПерша світова війна загальмувала розвиток паризьких кіностудій, і центр світового фільмовиробництва перемістився в Голівуд. Пануючого положення французькому кіно не повернуло й поле війни, однак воно завжди було багате талантами й дуже часто ставало законодавцем мод, відкриваючи нові форми кінотворчості, пропонуючи незвичайні підходи до життєвого матеріалу. В 20-х рр. важливу роль у долях світового кіно відіграв французький “авангарди”, майстри якого шукали й розробляли нові виразні засоби. Були спроби перенести в кіно принципи імпресіоністського живопису, подібно німецькому експресіоністичному кіно в Німеччині.\nДО “авангардів” тією чи іншою мірою примикали багато видатних майстрів французького кіно 20- 30-х рр., у тому числі Рене Клер (1898-1981) і Жан Ренуар (1894-1979; син великого художника-імпресіоніста Огюста Ренуара).\nРене Клер починав як поет, журналіст, актор (знімався в Якова Протазанова). “Париж заснув” (1923) — перша його фантастична стрічка, принесла йому славу і як режисерові. З тих пор він зробив кілька десятків стрічок і майже жодного разу не випробовував гіркоти невдач. Найвідомішим фільмом 30-х рр. у нього є фільм “ Під дахами Парижа”. Клер — художник найвищої культури, усі його фільми відрізняються продуманістю й відточеністю форми. У своїх фільмах він розповідає про життя простих людей з паризького передмістя, виховує в глядача високі щиросердечні якості чесність, щирість, готовність прийти на допомогу близькому.\nТрадиції Огюста Ренуара й інших художників рубежу сторіч спробував перенести на екран Ж. Ренуар, який був найбільшим представником реалізму й майстром пластичної форми у французькому кіномистецтві.\nРенуар в умовах погрози фашизму був учасником Народного фронту й засобу профспілок знімав пропагандистські картини “Життя належить нам” (1936, про цілях народного фронту), “Марсельєза” (1937, про марсельських стрілки революції ХVIII в.).\nУ список “кращих фільмів усіх часів і народів” увійшов фільм Ренуара “Велика ілюзія” (1937) — епічна, філософська картина. В основу фільму Ренуар поклав автобіографічний випадок (на 1-ї світовій війні він був льотчиком і був збитий над Німеччиною й потрапив у табір військовополонених), узагальнивши його й додавши йому філософське й політичної звучання. Полон зібрав в одному бараку різних людей, одягнених в однакові мундири, витонченого маркіза, грубуватого механіка, інженера, банкіра, учителя й чиновника. Усе прагли бігти, але вдалося це тільки механікові Марешалю (Жан Габен) і банкірові. Перетинаючи границю Швейцарії, Марешель говорить: “Сподіваюся, ця проклята війна — остання!” ( до початку 2-ї світової війни залишалося близько 2-х років).\nВеликою акторською удачею в цьому фільмі був образ барона фон Райффенштейна у виконанні Штрогейма. У цьому образі прозорливо була показана психологія майбутніх завойовників Європи, що спалюють у печах дітей і жінок, але, що розмовляли в цей час про красу музики Моцарта. До початку 2-ї світової війни Ренуар зняв ще одну картину “Правила гри”, показавши в ній спустошеність і егоїзм правлячого класу.\nТретій видатний майстер французького кіно 30-х рр., що також створив ряд класичних фільмів, — Марсель Карне. Його стиль картин називали “поетичним реалізмом”. Його картини були перейняті загальною атмосферою трагізму дійсності. Карне відбив переважно негативні сторони французької дійсності, апатію, що охопила досить широкі верстви населення, тривогу у зв'язку з ростом фашистських сил і наближенням війни. Мир у фільмах Карне з'являється якимось хитким, позбавленим і міцних основ, і майбутнього, а герої — сильні й чесні люди, приречені на поразку, тому що вони самотні, оточені зрадниками й циніками.\nУ кращих фільмах “поетичного реалізму” — в “Набережній туманів” і “День починається” — М. Карне відіграє Жан Габен. Зыбкость існування режисер майстерно підкреслює антуражем фільмів мрячними пейзажами міського порту, незавершеними діалогами, трагічним присмаком історії любові героя (“Набережна туманів”).\nПо фільмах Карне, Клера й Ренуара вчилися багато кінематографістів миру мистецтву створення відповідної атмосфери на екрані, роботі з акторами, вираженню складних\nПершим звуковим фільмом в історії кіно вважається “Співак із джазу”, створений в 1927 р. однієї з голлівудських студій, яка прогоряла й намагалася новинкою врятувати своє комерційне положення. (Фільм мав приголомшуючий успіх. Почалося масове виробництво картин, побудованих на простенькому сюжеті й виконавській майстерності естрадних співаків і танцюристів. Подібна форма музичного фільму панувала в кінематографі 30-х рр. усіх країн, у тому числі й у радянському кіно. Глядачі любили музичні фільми, любили зустрічатися в кінотеатрах з новими піснями. Тому пісні звучали чи не в кожній картині.)\nНеобхідність у звуці стала відчуватися наприкінці 20-х рр. Постановникам доводилося іноді давати величезна кількість титрів, щоб зміст фільму став більш зрозумілим (“Страсті Жанни д'арк”, 1928, датського режисера Карла Дрейера).\nУ той же час прогрес у радіотехніку наприкінці 20-х рр. робив реальним створення апаратури для запису й відтворення звуку. Технічні можливості збіглися з художніми потребами.\nАле не все охоче розставалися з німим кіно, — Чаплін, наприклад, продовжував знімати по-старому, і персонажі в його картинах заговорили тільки в 1940 р. (правда, Чаплін широко використовував у своїх фільмах музику). Культура монтажного німого кіно до кінця 20-х рр. досяглася вершин, і декому просто жалко було від нього відмовлятися. Тим більше, що перші звукові фільми були схожі на театральне видовище, де зміст передається лише словесно.\nЗвук вимагав зміни склавшихся прийомів кіно.\nПошуки йшли у всіх кінематографічних країнах. У Франції Рене Клер в 1930 р. створив фільм “ Під дахами Парижа” — картину, наповнену звуками реального життя, але діалоги в ній майже були відсутні. В одній зі сцен дія розгортається в повній темряві, але по звуках глядач відмінно розуміє, що відбувається, в іншій сцені звуку ні, камера знімає персонажів через скляні двері кафе, їх голосів не чутно, зміст сцени виражається чисто мімічно.\nУ Німеччині в тому ж році режисер Георг Вільгельм Пабст у фільмі “Західний фронт 1918” не тільки широко використовує діалог, але й робить звук як би постійним тлом дії: гул гармат, гуркіт пострілів визначають трагізм долі героїв. У СРСР першим звуковим фільмом була “Путівка в життя” (1931) Миколи Экка.\nВ 1929 р. у США у фільмах з'являється колір.\nРеволюційні події в Росії і Європі виявили величезний ідейний вплив на світове. У цей час відбувається сплеск агітаційно-графічного мистецтва. Різного роду політичні плакати, газетно-журнальні карикатури були у великому ході.\nЧітко визначилося ліве крило серед живописців. Але свою прихильність до революції й демократії вони виражали всілякими методами від реалістичних, експресіоністичних до абстрактних. У багатьох країнах сформувалися групи пролетарського мистецтва (у Німеччині, США, Франції й ін.).\nУ Франції живопис розбудовувався в руслі художніх напрямків, які оформилися на початку ХХ ст., насамперед фовізма й кубізму (на виставках 20- 30-х рр. переважали саме ці роботи).\nВ 20-ті рр. передвоєнні “бунтарі” стали метрами й почивали на лаврах. Вони крім Пікассо нічого сприймали й не сотворяли нічого неймовірного. Ці художники “просто” пишуть картини, знаючи, що їх куплять. Наприклад, милостивий живопис Матісса була гарна для знівеченої Європи. У житті мистецтва затверджується новий тип художника — пристойно оплачуваного дизайнера-стиліста, що працює в промисловій фірмі або на підприємстві. Наприклад, колись бунтарське абстрактне мистецтво (раціоналістичні плини) у Франції знайшло своє застосування в архітектурі й художньої промисловості. У декоративних цілях різновиду абстрактного мистецтва використовували архітектори, мебельники, модельєри і т.д.\nСпробу зблизити абстрактне мистецтво з математикою й інженерією у своїх конструкціях зробили В. Татлин брати, що й покинули Росію, Антон Певзнер і Наум Габо. Прихильники конструкцій називали себе конструктивістами.\nАбстракціоністи претендували на абсолютну самостійність, на безроздільне панування в сучасному мистецтві, із цього приводу створювали мудрі теорії, які розуміли тільки вони.\nАбстрактне мистецтво виросло на базі кубізму після 1-й світової війни. На базі ж кубізму виник пуризм — раціоналістичний плин, що пропонує в якості художнього символу машину, де немає нічого зайвого. Предмет повинен зображуватися скупими схематичними засобами. У живописі найбільшим представником пуризму був Фернан Леже (1881—1955), що раніше примикав до кубістів. Місто і його мешканці — основна тема його картин.\nПомітну лепту в абстрактне мистецтво внесла функціоналістська архітектурна й художньо-промислова школа “Баухауз”, створена в Німеччині в 1919 р. У ній працювали художник з різних форм абстракціонізму — від раціоналістичного геометрізма Лазаря Лисицкого до містичного ірраціоналізму В. Кандинского й П. Клеї.\nЗначний вплив на французьку культуру 20- 30-х рр. виявив сюрреалізм — мистецтво “надреального” миру, тісно пов'язане з теорією психоаналізу З. Фрейда. Апелюючи до патологічної свідомості й підсвідомості (снам, галюцинаціям, бреду), сюрреалісти створили свою концепцію божевільного, абсурдного миру, де все вселяє замішання й страх.\nСюрреалізм оформився в 1924 р., тоді з'явився перший маніфест сюрреалізму, написаний А. Бретоном, за ним пішли інші маніфести й виступу. (В 1928 р. Бретон видав книгу “Сюрреалізм і живопис”.) Сюрреалісти виступали під прапором революції й критики буржуазного суспільства.\nДо Бретону примкнули французи Жан Люрс, Верб Танги, іспанці Жоан Миро й Сальвадор Дали, який в 30-е й післявоєнні роки став главою цього плину.\nПопулярність Дали одержав після виставки 1929 р. і після виходу в 1928 р. фільму “Андалузький пес”, знятого спільно Луїсом Бюнюэлем і Дали. 30-ті рр. — це час “м'яких годин” і інших “м'яких пам'ятників” (“Похмура гра”, “Невидима людина” і ін.). В 1936 р. Дали написав картину “Передчуття цивільної війни” (одні джерела говорять, що він із шумом примкнув до франкістів, інші — що він був аполітичний).\nСюрреалісти вважали, що мистецтво необхідно вивести з-під контролю розуму, інтелекту. “Не може бути реалізму в живописі... Можна писати гіпнотичні бачення”, — проголошував А. Бретон.\nСюрреалісти у своїх картинах змішували кошмарну, нерідко антигуманну фантастику з натуралізмом, залучали й неокласичні приймання, щоб додати кошмарам якусь піднесеність і багатозначність. Так, С. Дали в “Припиненні меблевого вигодовування” з'єднує виписаний фотографічно пейзаж і нереальний сюжет.\nРозквіт сюрреалізму пов'язаний з настроями занепокоєння, непевності в майбутньому під час погрози нової війни. На тлі загострення соціально-економічної обстановки оформляються демократичні організації діячів культури. В 1932 р. створюється “Асоціація революційних письменників і художників Франції”, вона видає журнал “Коммюн”. В 1935 р. у Парижу відбувся перший Міжнародний конгрес на захист культури.\nА коли в Іспанії почалася громадянська війна, організований у Франції комітет захисту іспанської культури виступив із закликом допомогти іспанському народу. Передові письменники й художники Франції взяли активну участь в антифашистському русі, який привів до створення Народного фронту, завдяки якому у Франції не був зроблений фашистський переворот. В образотворчому мистецтві прогресивні тенденції проявлялися слабкіше, чим у літературі. Незважаючи на прогресивну цивільну позицію багатьох художників, у їхнім мистецтві майже не звучала суспільна проблематика. Виключенням є, мабуть, лише Пікассо.\nНа початку 20-х рр. у Пікассо з'являється тема ясного й спокійного людського щастя (“Мати й дитя”, 1922). Але відсутність гармонії у світі не проходить повз художника, це відчувається в пластично деформованих роботах “Більша оголена” (1921), “Портрет І. Стравінського” (1920) і ін. Починаючи з 20-х рр., Пікассо пише великі серії картин (“Сидяча натура”, 1933 і мн. ін.), що містять або відвернені пластичні композиції, або комбінації розрізаних на частині людських фігур, елементи яких з'єднуються протиприродним і застрашливим образом (“Сидяча натура”, 1933). У цьому напрямку свого мистецтва Пікассо стає співучасником сюрреалізму, що затверджує абсурдність буття.\nУ графіку Пікассо, навпаки, взяв гору гуманістичний інтелектуальний початок. Його графічні роботи населені образами класичної міфології (“Скульптор і модель”, 1933, офорт із “Сюїти Воллара”). Ми бачимо, що творчість Пікассо дуже різнопланово, але поступово в нього уриваються грізні передчуття, на його полотнах стало з'являтися судорожне метання (“Плачуча жінка”, 1937). В 1937 р. він пише грандіозну трагічну композицію “Герника” (350х782) — саму знамениту політичну картину ХХ ст.\nУ драмі іспанського міста Герника, знищеного фашистськими бомбами, Пикассо побачив не тільки факт варварства, але символ загибелі, у яку фашизм увергає все людство. У картині немає сюжету, а виявляє собою символ всесвітньої катастрофи. Це образ сучасної війни, масового механічного вбивства, що спотворює увесь світ, що й позбавляє людину не тільки життя, але й самого людського вигляду — тіла, що розплющує, виламуючого суглоби черепа, що дробить, видавлює ока.\nЗобрази це він в “формах самої дійсності”, вийшло б накопичення покромсаного м'яса, що смердить плоті, що й кровоточить розпад ( як у С. Дали “Передчуття цивільної війни”). Пікассо пішов іншим шляхом, він зобразив безтілесну низку образів, що начебто проносяться у враженій свідомості. Це не стільки страждання жителів Герники, скільки страждання думки художника, що довідався про фашистське бомбування. І ці думки художник вселяє глядачеві. (“Герника” була поміщена в експозиції павільйону республіканської Іспанії на Всесвітній виставці в Парижу в 1937 р.)\nКартина французького живопису була б не повної без згадування творчості Марка Крокувала й Хаима Сутина. Їхня творчість важка підкорити якій-небудь школі, так вони й самі не поспішали встати під будь-чиї прапори.\nМарко Крокував, приїхавши у Францію в 1922 р., яскраво й активно вписав у художнє життя Парижа. Його фовістські, кубістські, експресіоністичні картини вражали колоритом, поезією, неповторністю побутових сюжетів, які піднімалися до обожнювання, до святих небес. Переважали вітебські пейзажі, Віра в Росію, Любов до Росії, Тривога за Росію. В 30- 40-ті рр. томлива туга за батьківщиною змушує його переїхати у Швейцарію, де природа нагадувала йому Росію, потім в 1935 р. у Варшаву й Вільно, щоб бути ближче до рідних місць. У передвоєнних роботах відчувається тривога, скорбота, народне горе, з'являється знову тема розп'яття.\nТворчість Хаима Сутина своєю експресією мазка близько до творчості Ван Гога. Улюблена траєкторія мистецтва Сутина — завихрена спіраль. В 20-е рр. він створив свій шалений, бунтарський “Турбулентний” стиль. “Непереможені”, так могли б називатися багато портретів Сутина 20- 30-х рр. Живі люди в Сутина, чоловіка й жінки, у якому б тяжкому положенні вони не перебували, це не жертви.\nСутин передчувала пожежа 2-ї світової війни. У ядушливій атмосфері після мюнхенського Парижа (Мюнхенський угода-змова1938) йому стає важко працювати. В 1939 р. намагається піти добровольцем на фронт, але його знову, як і в роки 1-й світової війни, бракують по стану здоров'я. Відмовився їхати в США. В 1943 р. від виразкової хвороби (операція була зроблена вже занадто пізно; виразка з'явилася, коли художник жив впроголодь) Сутин помер. Два художники ушанували його пам'ять. Матисс купив картину, Пикассо, зневажаючи рассовыми законами окупаційних влади, ішов за його труною.\nДля багатьох Сутин був диваком, дивною особистістю. В 20- 30-е рр. Сутин, будучи багатим і знаменитим, не давав свої картини на виставки, так він пручався маршанам, які профанували мистецтво, на догоду попиту вони змушували молодих починаючих художників писати під “матиссов”, “шагалов” або “... ”. (Пікассо всупереч ринку демонстративно міняв манеру; Матісс за допомогою сина-художника, створив майстерню в США й прямо, без посередників, продавав свої роботи.)\nВ 30-ті рр. демократичне мистецтво набирало сили, у нього вливаються художники республіканської Іспанії й англійські антифашисти, вони входили в “Міжнародну асоціацію художників”, засновану в Лондоні в 1933 р.\nВ Італії впливовим був напрямок неокласицизму, засноване на раціональних класичних канонах по враженнях від мистецтва Прадавнього Рима й Відродження, доведених до рівня дисципліни скупо відібраних об'ємних форм. У дусі цього мистецтва працювали Ф. Казорати, У. Оппи й П. Маруссинг — членів групи “Новоченто”, що зародився в 1921- 1922 р. Поступово програма “Новоченто” стала носити догматичний характер, і їй стало надаватися значення національної художньої програми.\nЗгодом група одержала підтримку фашистського режиму. Засобу неокласики були притягнуті для шовіністичної пропаганди гасел “величі Нації” і ідеалу “сильної особистості”. Режим надавав цьому руху національний характер, стимулював в 30-е рр. художників (А. Фуни, М. Сирони й ін.) на твір парадних демагогічних розписів, статуй і картин. У такій обстановці неокласицизм перетворився в псевдокласичне мистецтво з імперськими претензіями.\nЦьому офіційному напрямку протистояла група “Корренте”, сформована в Милане в 1938 р., у яку входили художники з антифашистськими переконаннями (Р. Биролли, Р. Гуттузо, Г. Мукки й ін.) і створювали мистецтво Опору.\nНеокласичне мистецтво довелося по смакові й фашистському режиму в Німеччині. Тут до цього стилю були додані національна романтика, грубий і примітивний натуралізм, культ “надлюдини” і агресивної варварської сили, у такому виді він відповідав вимогам фашистської пропаганди. Казенними художниками третього рейха були: скульптор А. Брекер, живописець І. Залигер і ін.\nУ Німеччині 20-х рр. продовжували існувати відзвуки експресіонізму початку століття, у творчості різних художників і скульпторів. Слідом за різними авангардистськими хвилюваннями 20-х рр., у Німеччині відбувається масовий поворот до реальності до зображення предметного миру, цю нову хвилю умовно називають “ новою речовинністю”.\nРеальність зображувалася по-різному: одні її зображували в геометризованих формах ( А. Канольдт, Г. Шримпф), інші — експресивно з кошмарними точностями реальному життя (О. Дикс, Р. Шлихтер, Г. Грос), треті — із трагічним гуманізмом, з'єднуючи реальність із символікою й класичними мотивами (К. Бекман, К. Хофер). Майже всі ці майстри були залучені в потужний плин німецького революційного мистецтва, що об'єднав ряд передових живописців, графіків, скульпторів, таких як Кеті Кольвиц і ін.\nНа революційних художників у першу чергу обрушилися жорстокі репресії фашистського режиму, який прийшов до влади в 1933 р. Режим учинив небачений погром усієї німецької . Заборонам, конфіскації, знищенню піддалися як демократичне революційне мистецтво, так і мистецтво трагічного гуманізму, схильне до самостійності суджень у змісті або формі. Офіційну політичну кваліфікацію “звироднілого мистецтва” одержало все, що не бажало служити пропаганді фашизму, мілітаризму, прославлянню влади й ідеалів звіриної сили.\nУ таких умовах художники, що залишилися в Німеччині, нантифашисти, незважаючи на арешти, заборони працювати й брати участь у виставках, відстоювали творчі традиції німецького мистецтва.\nПлину, які концентровано розбудовувалися у Франції, Італії й Німеччини, поширюються й в інших країнах згідне складу їх національних художніх шкіл. Так, у Голландії придбав велику вагу раціоналістичний геометричний абстракціонізм. В Англії, Бельгії, Швеції серед безлічі плинів активну позицію зайняв сюрреалізм. Одночасно в цих країнах розбудовувався й демократичний реалістичний живопис, що створює ліричні сцени народного життя. Швеція дає миру одного з лідерів раціоналістичного руху Ш. -Э Ле Корбюзье, одареннейшего колориста П. Клеї, який був причетний майже до всіх плинів модернізму, і працював переважно за межами своєї країни.\nІ так, виділимо основні напрямки, властиві для міжвоєнного часу:\n- відродження реалізму: “новий традиціоналізм”, рух “регіоналістів”, “нова речовинність”;\n- ірраціональний плин — сюрреалізм;\n- раціоналістичні плини: пуризм, конструктивізм;\n- творчість художників поза певними плинами;\n- мексиканський “муралізм”;\n- тиражна графіка.\nМузичне мистецтво цього часу являло собою досить строкату й різноманітну картину. У ній були присутні авангардистські експерименти, початі ще на початку століття, політичні пісні, симфонічна музика, опери, оперети, мюзикли, у цей час народжується джаз.\nЗупинимося лише на деяких напрямках музичного мистецтва. Головна “хвороба” XX в. — втрата позитивного ідеалу — поширилася й на музику. У музичному мистецтві набагато яскравіше показані зразки зла й руйнування, чому образи добра й творення. Це відчувається у творчості різних композиторів: австрійця Густава Малера (вокальна симфонія “Пісня про землю”), німців Арнольда Шенберга, Альбана Берга ( експресіоністичними добутками вони виносять вирок дійсності).\nУ пошуках позитивного ідеалу багато композиторів устали в ряди руху Народний фронт. Багато французькі, німецькі (Эйслер) і ін. композитори писали масові пісні. Тема патріотизму, протесту проти насильства й жорстокості звучить і в ораторії Артюра Онеггера “Жанна д'арк на багатті”.\nДеякі писали музику для люди, що музицирующих (Пауль Хиндемит) і пропагували музичну класику серед народних мас (Антон Веберн). Більшість же композиторів усе більше відривалися від масового слухача, надавалися писанню музики заради музики. Такі добутки, що виражають внутрішній мир композитора складною музичною мовою, були не доступні для розуміння. У цім руслі продовжувала свою роботу нова Віденська школа на чолі із Шенбергом, але із приходом фашизму, композитор емігрував у США в 1933 р. Шляху відновлення лежали через звертання до класичних сюжетів, стародавніх музичних форм (“Цар Эдип” залучив трьох композиторів Р. Леонквалло в 1920, І. Стравінського в 1927, Д. Энеску 1932) і фольклору (росіяни пісні Стравінського, іспанські пісні Мануэля де Фалья, сільські угорські наспіви Бартока).\nВ 20-е рр. нова хвиля в музичному мистецтві Франції була пов'язана із творчістю знаменитої “Шістки”. У неї входили Л. Дюрей, Д. Мийо, А. Онеггер, Ж. Орик, Ф. Пуленк і Ж. Тайфер. Усіх цих музикантів поєднував головний творчий принцип: створювати добутку, позбавлені неправильного пафосу, близькі до повсякденного життя з усією її прозою й щоденністю.\nТворчі однодумці, композитори “Шістки” ішли різними шляхами. Причому троє з них — Онеггер, Мийо й Пуленк — плідно працювали в жанрі опери, продовживши новаторські пошуки К. Дебюсси й М. Равеля, автора таких яскравих творів, як опера-буфа “Іспанська година” і фантастична опера “Дитя й чарівництво”.\nТак, Мийо в 1930 р. написав оперу “Христофор Колумб”, у якій намагається розширити звичні рамки оперних засобів: він створює масове дійство, залучаючи навіть киноэффекты. Свою оперу композитор призначав для виконання на вулиці перед широкою аудиторією. Подібна ж завдання — винесення оперного спектаклю з театру безпосередньо на відкрите повітря — захопила й Онеггера. Вона реалізувалася в опері-ораторії “Жанна д'арк на багатті”.\nЗовсім іншим твором, відмінним від грандіозних опер-містерій, стала моноопера Пуленка “Людський голос”. Добуток, що триває близько години, являє собою розмова по телефону жінки, покинутої своїм коханим. У цій опері було всього одна діюча особа. Це було новим кроком в оперному мистецтві.\nУ зв'язку з гострою соціально-політичною ситуацією розбудовується жанр політичної пісні, пісні боротьби за соціальну справедливість. Трибуном пролетарського мистецтва була творчість Ханса Эйслера (1898—1962). Як випускник Віденської консерваторії й школи Шенберга він писав симфонічну, камерну музику, музику до кіно, а своїми піснями брав активну участь у революційній боротьбі германського пролетаріату. Ідейно й творчо співробітничав з Б. Брехтом і Є. Бушем (1900-1980), виконавцем робітників і революційних пісень, в'язнем фашистських концтаборів, у майбутньому актором “Берлинер ансамбль”.\nПісні Эйслера “Пісня солідарності”, “Комінтерн”, “Червоний Веддинг” відрізнялися чіткістю й вольовим устремлінням, гостротою й динамікою мелодики, а також джазовим типом супроводу — ланцюг акордів, що створюють динамічне ритмічне тло. В “Баладі про солдата” на слова Б. Брехта в музиці відчувається заклично революційне звучання й памфлетна інтонація, контрастність і динамізм образів при джазово-фокстротному акомпанементі. Це надає звучанню іронічну інтонацію. Безпосереднім відгуком на фашистський переворот з'явилася “Пісня єдиного фронту” (1934) на слова Брехта. Виразна мелодія, суворість і непохитність ритму пісні кликали до опору. Пісні Эйслера брали участь у боротьбі й іспанського народу проти фашизму (“Пісня болотних солдатів” і ін.).\nПродовжувала свою роботу нова Віденська школа на чолі із Шенбергом, але із приходом фашизму, композитор емігрував у США в 1933 р. В 20-е рр. у музичну Європи владно вторгається джаз. Джаз — найяскравіше вираження естетики поколінь 20- 30-х рр., епохи катастрофи ідеалів.


У Шосткинському районі поліція викрила жінку, яка обікрала свою знайому пенсіонерку - SHOSTKA.INFO :: интернет газета Шостка. Новости Шостка\nКримінал 18:00, 21.01.2022\nПеребуваючи у гостях, неодноразово судима зловмисниця викрала банківську картку знайомої. Чужим фінансовим документом вона розраховувалася за товар у крамницях, завдавши збитків потерпілій на суму понад тисячу гривень.\nШосткинське районне управління поліції інформує, що до дільничних офіцерів поліції за допомогою звернулася 61-річна жителька селища Зноб-Новгородського. Вона розповіла, що невідома особа викрала в неї банківську картку, з рахунку якої в подальшому було знято 1 131 гривня.\nУ поліції відносно зловмисниці відкрили кримінальні провадження одразу за двома статтями Кримінального кодексу України: ч. 2 ст. 185 «Крадіжка» та ч. 3 ст. 357 «Викрадення, привласнення, вимагання документів, штампів, печаток, заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем або їх пошкодження». За скоєне їй загрожує до 5 років позбавлення волі.


Купити насіння моркви Артек оптом, ранньостиглий високоврожайний сорт моркви ціна | інтернет-магазин УкрНасіння\nМорква Артек 0,1 кг (власна фасовка)\nРанньостиглий високоврожайний сорт моркви для вирощування у відкритому ґрунті. Стиглості досягає на 60-85 день від початку сходів. Сорт ідеально підходить для отримання надранньої продукції. Конічні коренеплоди з тупим кінчиком забарвлене в яскраво-помаранчевий колір. Морква виростає до 15-16 см в довжину і масою 72-130 г. М'якуш моркви щільний і солодкий, з високим вмістом каротину. Сорт відрізняється високими товарними якостями і стійкістю до білої гнилі. Рекомендується для споживання та продажу на ринку свіжої продукції. Підходить для підзимового посіву.\nПосів: весняні, літні та подзимние посіви.\nСхема посіву: 20х4 см.\nУрожайність: 4,2-6,7 кг/м2.


Міщани і купці часів Гетьманщини\tКатегория: Історія держави і права України\tПечать\tE-mail\tМіщани були юридично вільними, але політично безправними людьми. Дослідники вважають, що їхнє становище наближалось до становища державних селян. Вони сплачували податки до міської й гетьманської скарбниць, виконували чимало повинностей. Подеколи подушний податок міщан перевищував той, що накладався на державних селян. Через те у власних містах вони інколи мали менше крамниць, ніж козаки, звільнені від податків і місцевого мита. У роки визвольної війни більшість міст утратили самоврядування за магдебурзьким правом і підлягали козацькій адміністрації. Виняток становили лише великі міста, які мали магістрати й користувалися певними торговими й промисловими привілеями. Також тут обирався війт, який виконував судові функції.\nНа чолі менших міст й містечок були козацькі отамани й ради (ратуші), що підпорядковувалися полковій адміністрації. У ратушних містах права міських жителів обмежувалися козацькою адміністрацією, яка визначала для них види й розміри податків та повинностей.\nПожвавлення міського життя простежується із середини XVIII ст., коли зростає чисельність магістратських міст. До кінця століття магдебурзьке право отримали майже всі міста Лівобережжя. Підвищується роль ремісничо-купецької частини міщан. Ремісники об'єднувалися за професійною ознакою у цехи (гончарі, кравці, бондарі тощо). Цехові ремісники поділялися на довічних і тимчасових майстрів. Майстри експлуатували підмайстрів, учнів та робітників. Аби стати цеховиком, треба було мати власне господарство, яке виробляло ремісничу продукцію. Існував і віковий ценз— 21 рік. Право засновувати цехи, обирати цехові управи належало лише майстрам. Вони користувалися податковими пільгами, встановлювали монополію на виробництво й збут товарів, розглядали дрібні судові справи членів цеху.\nКупці, які вели оптову і широку роздрібну торгівлю, об'єднувалися в гільдії. Гільдійське купецтво мало податкові пільги, але сплачувало громадські збори, несло певні повинності (шляхову, постойну та ін.). Наприкінці XVIII ст. купці були звільнені від рекрутчини й тілесних покарань. До купецького стану мав змогу записатися будь-хто з міщан, якщо у нього був капітал 500 крб. Правове становище купців залежало від своєчасної сплати гільдійських внесків: неплатник автоматично переводився до стану міщан.


Фільм «Лиси» онлайн\nАктори: Джоді Фостер, Чері Каррі, Мерлін Каган, Кендіс Стро, Скотт Байо, Селлі Келлермен, Ренді Куейд, Лоїс Сміт, Адам Фейт, Джон Слоун, Джилл Баррі Богарт\nІсторія дорослішання і набуття життєвого досвіду чотирма молодими дівчатами, що живуть в одній квартирі в Лос-Анджелесі. Що становить їхнє життя? Звичайно ж, секс, любов, наркотики, сварки з батьками ...\nДивитись фільм «Лиси» (1980) онлайн безкоштовно\nВи знаходитесь на сторінці, де можете подивитися фільм онлайн «Лиси» (1980). Переглянути фільм «Лиси» онлайн Ви можете абсолютно безкоштовно на нашому сайті moviestape.net. Жанр фільму «Лиси» - Фільми онлайн » Драма. Хочемо звернути увагу, що всі фільми онлайн у нас робочі, якщо раптом щось не працює - залиште коментар і ми обов'язково виправимо. Приємного перегляду!\nНа цій сторінці ви можете переглянути фільм Лиси онлайн. Ви хочете подивитись фільм Лиси онлайн - натисніть на плеєрі кнопку старт. Щоб не відчувати незручності під час перегляду фільму Лиси онлайн бажано наявність інтернет-каналу зі швидкістю близько 1 Мбіт/с. Даний фільм Лиси представлений на сайті лише з метою ознайомлення і з подальшим придбанням ліцензійного диску. Таким чином дивитися фільм Лиси на нашому кінопорталі є вибором людей, які не хочуть витрачати свій час на пошуки фільмів в інтернеті. Якщо ж фільм Лиси не відповідає його опису або виникли технічні проблеми при перегляді фільму - залиште свій коментар. Ще однією перевагою перегляду фільму Лиси онлайн на moviestape.net є наша абсолютна безкоштовність: дивіться фільми досхочу і у будь-який час.


На Тернопільщині чоловік вкрав гроші в пенсіонерів | Бізнесобласть\nДо поліції про крадіжку повідомили люди із Лановеччини.\nЖителі села Юськівці злочинця зловили у себе на кухні. Чоловік прийшов у гості до потерпілих. Коли господар помешкання вийшов з кухні крадій витяг із сумки дві тисячі гривень. Правоохоронці затримали ланівчанина.


Імовірний берлінський терорист - хто він? | Політичні новини з Європи: аналітика, прогнози, коментарі | DW | 22.12.2016\nУ терористичному нападі на різдвяний ярмарок у Берліні підозрюють громадянина Тунісу Аніса Амрі. DW про те, що вже відомо про ймовірного зловмисника.\nАніса Амрі розшукує поліція за підозрою в скоєнні теракту в Берліні 19 грудня\nПід час обшуку кабіни вантажівки, яка наїхала в понеділок, 19 грудня, на натовп відвідувачів різдвяного ярмарку в центрі Берліна, експерти-криміналісти знайшли під сидінням водія гаманець, а в ньому - посвідчення особи. Документ свідчив, що його власник перебуває в Німеччині на підставі наданої йому тимчасової відстрочки від висилання за межі країни.\nВважається, що гаманець загубив в кабіні вантажівки 24-річний громадянин Тунісу Аніс Амрі. Поліція розшукує цього чоловіка через підозру в скоєнні теракту, в результаті якого загинули 12 та отримали тілесні пошкодження різного ступеня тяжкості 48 відвідувачів різдвяного ярмарку на площі Брайтшайдплац.\nГаманець у кабіні вантажівки\nНа пасажирському місці в кабіні вантажівки поліція знайшла труп справжнього водія - поляка. Вважають, що в мить наїзду на відвідувачів різдвяного ярмарку він був ще живий та намагався завадити скоєнню теракту.\nЗа однією з версій, в кабіні дійшло до бійки, під час якої ймовірний злочинець і загубив гаманець, перш ніж застрелити поляка. За іншою версією, Амрі зумисне залишив у вантажівці свою "візитну картку", щоб всі взнали, хто саме скоїв теракт.\nПро те, що гаманець не підкинув до кабіни хтось третій, свідчать відбитки пальців Амрі, виявлені на кермі.\nПошук гарячими слідами\nСпочатку оперативні заходи з пошуку ймовірного терориста проводились без зайвого галасу, щоб не привертати увагу суспільства. Однак спроби схопити Аніса Амрі по гарячих слідах виявилися безуспішними.\nУ середу, 21 грудня, прокуратура звернулась до громадян по допомогу, пообіцявши за інформацію, яка призведе до затримання ймовірного терориста, винагороду обсягом 100 тисяч євро.\nВиявилось, що Аніс Амрі не лише добре відомий правоохоронним органам, а й впродовж тривалого часу перебував під їхнім пильним спостереженням.\nСписок потенційних терористів\nАмрі був одним з тих 549 осіб, які внесені в Німеччині до спеціального списку особливо небезпечних ісламістів, потенційно готових, за оцінкою влади, піти на значний теракт. Але навіть на їхньому тлі тунісець виділявся.\nНа площі Брайтшайдплац невдовзі після теракту\n"Таких, як він, в цьому списку небагато", - цитує газета Süddeutsche Zeitung слова одного зі слідчих. Амрі не лише постійно обертався в радикальних колах, але одного разу зізнався завербованому поліцією агентові, що збирається скоїти цілу серію терактів.\nТунісець прибув до Німеччини транзитом через Австрію чи Швейцарію з Італії в червні 2015 року - ще до того, як торік восени сюди потужним потоком стали прибувати біженці. Його, як і належало, зареєстрували, адже він подавав прохання про надання притулку, й спочатку поселили в гуртожитку в Фрайбурзі.\nПізніше він жив в землі Північний Рейн - Вестфалія. З лютого цього року Амрі, користуючись правом вільного пересування країною, перебував переважно в Берліні. В червні з Федерального відомства у справах міграції та біженців (BAMF) йому надіслали остаточну відмову в наданні притулку разом з вимогою залишити країну. На певний час він навіть опинився в ізоляторі для осіб, що підлягають депортації з Німеччини.\nБіженці, що чекають реєстрації\nАле до депортації справа так і не дійшла через брак документів, що підтверджували б його особу й громадянство. Туніс відмовився приймати біженця назад, заперечуючи, що йдеться про громадянина цієї країни. Документи, за якими Амрі можна було б, нарешті, вислати з Німеччини, німецькій владі передали з Тунісу лише в цю середу. На жаль, занадто пізно.\nЩо знала поліція?\nАніс Амрі потрапив у поле зору німецьких правоохоронних органів невдовзі після прибуття до Німеччини. Він входив у вузьке коло однодумців проповідника джихаду на прізвисько Абу Вала, заарештованого за обвинуваченням у підтримці терористів з "Ісламської держави" в листопаді цього року разом з чотирма спільниками.\nОдним з них був такий собі Бобан С. з Дортмунда, в якого Амрі час од часу зупинявся. Але для того, щоб виписати ордер на арешт останнього, доказів у слідства забракло. Ще до того за Амрі було розпочате стеження, його телефон прослуховували.\nУ березні 2016 року стало відомо, що його занесли до згаданого списку особливо небезпечних потенційних терористів. За даними правоохоронних органів, Амрі активно вишукував по всій країні однодумців, готових разом із ним скоювати теракти. Для початку він збирався скоїти пограбування банку, щоб отримати гроші, необхідні для покупки автоматів у знайомих з французьких ісламістських кіл.\nПриблизно в той самий час прокуратура федеральної землі Північний Рейн - Вестфалія розпочала розслідування щодо Амрі. Причина - підозра в підготовці тяжкого насильницького злочину, що загрожував безпеці країни (стаття 89-та КК ФРН).\nЧому скасували стеження?\nПісля переїзду підслідного до Берліна ним зайнялася влада німецької столиці, яка, однак, класифікувала його як людину, підозрювану в тому, що він має намір взяти участь в скоєнні вбивства. Берлінські нишпорки стежили за Амрі та прослуховували його телефон аж до вересня цього року, але даних, які дозволяли б і далі за ним стежити, вони так і не зібрали.\nЦілодобове спостереження з Амрі зняли, хоч ще й 11 листопада, тобто за 37 днів до теракту в Берліні, його справа була на порядку денному наради, яка відбувалася в об'єднаному антитерористичному центрі, де зібрані представники всіх німецьких спецслужб та поліції.\nНа своїх відео "Абу Вала" не показував обличчя\nЗакиди на адресу спецслужб\nЧому ж тоді правоохоронні органи, знаючи, яку небезпеку може становити Аніс Амрі, не зупинили можливого терориста? Це запитання ставить багато-хто в Німеччині. А тому, відповідає влада, що для його затримання та взяття під варту не було достатніх для норм правової держави підстав.\nЯкщо ґвалтівників, які відсиділи тюремне покарання за скоєні злочини, ще можна згідно з прогнозом психологів і в подальшому ізолювати від суспільства, то чинити так з людиною, яка ще не порушила закон, неможна. Закони Німеччини не дозволяють закувати його і в електронні кайдани.\nДля цілодобового стеження за всіма 549 фігурантами списку потенційних терористів у поліції немає достатньо сил. Адже на кожного треба було би виділити по 4-5 робочих груп оперативників, що працювали би позмінно.\nТож на такий надзвичайний захід поліція йде лише в тому випадку, якщо підозрюваний, приміром, вже замовив в інтернеті хімікати для виготовлення вибухового пристрою чи написав заяву, в якій бере на себе відповідальність за майбутній теракт.\nТеми Берлін, Теракт, Напад у Берліні, Туніс, Німеччина (ФРН)\nКлючові слова Берлін, теракт, Брайтшайдплац, Туніс, поліція, розшук, ісламіст, напад у Берліні\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/2Ukwp\nІталія підтвердила загибель підозрюваного в теракті в Берліні 23.12.2016\nПідозрюваного у берлінському теракті Аніса Амрі застрелили у Мілані. Цю інформацію підтвердив міністр внутрішніх справ Італії.Тунісець почав стріляти, коли його попросили показати документи.\nНапад у Берліні: затриманого напередодні тунісця відпустили 29.12.2016


У Києві на Саксаганського до переломів і струсів мозку побилися люди - Київ - TCH.ua\nКиїв 9 березня, 22:59\nКонфлікт стався через землю та вирубку дерев на ній.\nУ Києві на вулиці Саксаганського стався конфлікт між місцевими жителями та невідомими. Суперечка виникла, коли незвані гості почали пиляти дерева, йдеться в сюжеті ТСН.19:30.\nЧерез такі дії сталася штовханина, в якій одна з жінок отримала перелом ноги, а чоловік – струс мозку. Місцеві мешканці кажуть, що метою незнайомців було захоплення частини двору для забудови житлового будинку, бо ця земля була продана ще за часів головування в мерії Олександра Омельченка.\nОднак протестувальники переконують, що необхідних документів для зведення багатоповерхівки у власника землі немає і бути не може. "Тут неможна цього робити, бо ґрунт дуже нестійкий. Тут спеціально поставили тополі, спеціально стояла насосна станція, відкачувала воду, пливуни тут", - розповів місцевий житель Олександр Сироткін.\nВідеоКияни силою намагались завадити захопленню частини історичного двору на вулиці Саксаганського\nТСН. 19:30 9 березня, 20:07


Професійний пилосос Bosch GAS 20 L SFC розрахований на видалення пилу сухим і вологим методами. Устаткування збирає розсипані будівельні матеріали, глину, стертий від поверхонь стару фарбу. Для відділення дрібнодисперсних частинок використовується плоский складчастий фільтр з синтетики і додатковий елемент, розміщений у вихідному повітряному каналі.\nФункціональність і спектр застосування\nУстаткування застосовується будівельними бригадами для видалення сміття, що формується при обробці приміщень. У набір пилососа включені насадки, що дозволяють видаляти пил з важкодоступних місць або збирати розлиті водні розчини. Для збільшення радіусу дії використовується подовжувальна труба, що складається з 2 металевих секцій довжиною по 500 мм. Ходова частина обладнана передніми поворотними роликами з механічними гальмами.\nНа задній частині моторного блоку розташовано додаткове монтажне гніздо для шланга. Створюваний турбіною потік повітря застосовується для видування пилу з важкодоступних місць або підлогового покриття перед нанесенням грунтовок чи інших матеріалів. Пилосос не обладнаний електронним регулятором частоти обертання ротора турбіни. Коригування сили всмоктування проводиться переміщенням пластикової заслінки, змонтованої на зовнішній стороні зігнутої рукоятки управління.\nНа верхній частині моторного блоку розташовані штатні місця для зберігання насадок. Змотаний в бухту шнур живлення навішується на пластиковий кронштейн, що знаходиться на задній частині блоку. На нижній частині корпусу розташований додатковий фіксатор для втримання гофрованого рукава, змотаного навколо пилососа.\nОбладнання оснащене напівавтоматичним механізмом очищення фільтра. Алгоритм запускається натисканням і утриманням клавіші старту, пил висипається з фільтра за рахунок вібрації корпусу.\nТехнічні параметри Bosch GAS 20:\nпродуктивність — 62 л / сек .;\nрозрідження — 215 мбар;\nмісткість контейнера — 15 л.\nКонкуренти Bosch GAS 20:\nПрикладена документація містить рекомендації по експлуатації обладнання і вимоги техніки безпеки. Інструкція складається з опису та окремого розділу, в якому картинками відображено обслуговування вироби. Додатковий лист містить каталожні номери оригінальних насадок і запасних частин.\nДля збору сухого пилку застосовується мішок, який монтується в порожнині контейнера і кріпиться на повітрозабірний канал. Стінки мішка відокремлюють частинки пилу, остаточне очищення повітря проводиться складчастим фільтром. Мішок не рекомендується застосовувати повторно, оскільки матеріал втрачає міцність і фільтруючі характеристики. При експлуатації обладнання рекомендується використовувати засоби захисту слуху і надягати респіратор.\nНа корпусі пилососа Bosch Professional розташована розетка, закрита захисним кожухом. Розетка дозволяє підключати зовнішній інструмент, під час пуску двигуна обладнання здійснюється автоматичний старт турбіни пилососа. При припиненні свердління стін двигун пилососа продовжує працювати 15 сек., Видаляючи залишки пилу з робочої зони. Для з’єднання інструменту і повітрозабірника пилососа застосовується штатний гофрований рукав і перехідна втулка.\nУстаткування збирає розлиту воду, але виробник попереджає про ризик ураження електричним струмом.\nЗабороняється втягувати легкозаймисті рідини, розпечену або тліючу пил і застосовувати виріб у вибухонебезпечних приміщеннях. В резервуарі встановлений поплавковий вимикач, автоматично відсікає подачу води. Після зливу відходів дозволяється продовжити збір розлитої рідини.\nПри використанні будівельного пилососа Бош ГАС 20 необхідно очищати вентиляційні отвори від бруду. Засмічення повітряних каналів призводить до погіршення циркуляції повітря і збільшити робочу температуру двигуна, який обладнаний автоматичним захисним реле. Після аварійної зупинки повторний пуск можливий через 25-30 хв.\nВиробник рекомендує проводити щорічний огляд устаткування в спеціалізованому сервісі, обладнаному контрольними приладами. При перевірці уточнюється стан плоского фільтра, герметичність магістралей і коректність функціонування контрольного приладу.\nПри самостійному обслуговуванні Бош ГАЗ 20 необхідно роз’єднати секції корпусу, попередньо очищені від пилу вологою ганчіркою. Внутрішня порожнина бака промивається водою, фільтр, розташований на моторному блоці, знімається для чищення пензлем або стисненим повітрям. Допускається промивати елемент холодною водою. Перед зворотного установкою деталь сушиться на відкритому повітрі. Надірваний або деформований елемент потрібно замінити на оригінальну деталь, що поставляється компанією Bosch на ринок запасних частин.\nБудівельний пилосос Bosch GAS 20 L SFC Professional: відгуки, технічні характеристики, функціональність, інструкція користувача, експлуатація, обслуговування Ссылка на основную публикацию


Автор в ГМО-красуні, Конкурс краси, Підбірки образів | 0 коментарів\nДнями в Києві пройшло свято краси “Міс Україна”.\nТрадиційно головна краса була не на сцені.\nЦе жюрі і тут виникає логичне питання: “Що ці люди можуть знати про красу?”\nВершини Гімалаїв не йдуть ні в яке порівняння з вершинами українських світських левиць.\nНещодавно читала в новинах, що Майкл Джексон, виявляється, живий. Мушу вас розчарувати – це не Майкл Джексон. Це пластична хірургія і невтримність української “еліти” в цьому напрямку.\nАвтор в Epic fail, Політика, Поліція ЗМІ | 0 коментарів\nОй, пост, який я тільки що розшарила прибрали, але мені не важко повторити.\nЧесно кажучи, коли я побачила цей статус про “начінаєм новий праект прамоции украінскіх дастапрімєчятєльностєй”, то подумала, що це стьоб. Знаєте, як коли чуваки фотографуються в типових жіночих позах з дакфейсами.\nВиявилося ні, виявилося, що дехто вважає, що неприродно вигнута тьолочка в буклях і з очевидним вивихом шиї, яка займає більшу частину кадру з “дастапрімєчятєлнастью” – це промо України. А я думала це максимум рівень фотосесії для “однокласників”\nІ навіть більше, так вважає не дехто, а цілий депутат Самопомочі, яка ж власне і фігурує на знімках. Жарти про “самодроч” виявляються не такими вже й жартами.\n“Прома Украіни пачіму-та на рускам язикє” коментувати взагалі не хочеться. Українські депутати такі депутати.\nНайдужче мені подобається “промо Качанівки через крісло”, бо 75% відсотків кадру зайняте самим депутатом.\n(А саме крісло, до речі, до історії наякого стосунку немає, бо інтер’єри не збереглися і це новозроблене. Хоча яка різниця? Буклі! Буклі – головне)\nЯк страшно жити у світі, де в Букварі фото Кернеса йде раніше ніж слово “мама”.\nХоча ще це я? Нащо в букварі взагалі це диковисько?\nАвтор в Epic fail, Свята | 0 коментарів\nПобачила срач з приводу того, що понаїхала напівгола тьолка з Харкова, псує обличчя Львова на день незалежності. Дивлюся на фоточку і думаю, а оця вся масовка з дітьми і в вишиванках, їх теж з Харкова позвозили?\nРагулі існують доки продукт, за рахунок якого вони виживають, хавають і якщо хавають посеред вулиці, то туди і винесуть.\nОй, тобто на пілоні.\nМіський дизайн по-херсонськи\nЩо ви знаєте про міський дизайн?\nВи нічого не знаєте про міський дизайн!\nПринаймні ви точно не знаєтеся на ньому так, як це роблять люди, що оформили клумби перед драмтеатром у Херсоні. Мені чомусь здається, що клумб мало б бути 4, але одну скурили в процесі і тому результат вийшов таким надвичайним.\nМаю надію, що ця інсталяція не називається “Україна”.\nАфіша з “Анною Кареніною” дуже доречна, але гадаю у цьому випадку Анна Кареніна кинеться під поїзд не від нещасного кохання.\n“Яка сім’я, таке і сонечко”©\nЯк думаєте, за таке передбачена кримінальна відповідальність?\nОМКФ 2016: Закриття\nАвтор в Epic fail, ГМО-красуні, Підбірки образів, Червона доріжка | 0 коментарів\nКолір доріжки на ОМКФ – єдине, що видавало те, що це була червона доріжка, а так скидалося на те, ніби це виставка досягнень сільського господарства – голови колгоспів зібралися, щоб показати по-перше, розмах своїх гаманців, по-друге, свою невтримну несамовитість у стилі, по-третє те, що наша земля непогано годує (іноді аж занадто).\nДумка про “Та шо ж це таке! Пороблено їм чи шо?” мене не відпускала. Наступного року пропоную організаторам разом з квитками роздавати бажаючим пройти червоною доріжкою бодай хоч якусь інструкцію, бо цього року навіть дрес-коду, здається, ніякого не було, ви це побачите з фоточок.\nЗараз буде низька і висока поезія. Низька від мене.\nВисока від Ліни Костенко про весь чей червонодоріжковий рух:\nв шляхетських німбах сивини.\nНавіть курей-гриль запросили на закриття ОМКФ, а тебе, юзернейм, ні. От ти і казишся!\nОМКФ 2016: атака триває\nАвтор в Epic fail, Підбірки образів, Червона доріжка | 0 коментарів\nВи ж не думали, що я закінчила катувати вас фоточками з червоної доріжки ОМКФ?\nПочну з цитати однієї з читачок рагулів Ірини Касьянової:\n“72 чиновницы, 23 депутатские жены, 15 it-girl, 20 дочек бизнесменов, 37 содержанок у папиков, 8 начальниц жэков, 57 валютных проституток, 45 просто блядей из Аркадии, 0 киноактрис, 0 продюсеров, 0 режиссеров – перед вами численный состав прошедших по красной ковровой дорожке на церемонии открытия одесского кинофестиваля!“\nМені здається після цієї червоної доріжки ми можемо робити свою локалізовану версію Pokemon Go. Ходиш по світським подіям і відловлюєш надто відверто виставлених напоказ “покемонів”.\nOMКФ 2016 – Oh my God!\nНарешті знайшла час сісти і повивчати публіку на червоній доріжці ОМКФ.\nПерше враження таке – справжній переворот минулої п’ятниці стався не у Туреччині. Ось де приховалася міжнародна загроза здоровому глузду та світовій психічній врівноваженості.\nДеякі гості неприховано несли свій стиль в маси. Максимально неприховано. Відкрито таким же чином, як і рот фігурантки.\nЧасом червона доріжка скидалася на випускний у школі дівчат із затримками у розвитку. З затримками тому що вік у дівчат такий, що який вже тут випускний.\nЯ і бал по-одеськи\nЯкщо ви не знаєте як виглядає “торжество величия и красоты” (так, це цитата), то зараз я вам покажу, але одразу попрошу тих, хто з Одеси та тих, у кого слабка нервова система, відійти від екранів.\nОтже, в Одесі стався черговий бал. Ну у кожного свої фетиші, у організаторів цього дійства, наприклад, просто потяг якийсь збирати потенційних доярок і ліпити з них аристократію. Виходить ефектно.\nІ жаба риба, бо в воді сидить.\nЗа тим же принципом і баби, що прийшли на бал, зразу стали елітою. Ну виключно в своїх головах, але все ж.\nЧомусь одразу в голові виникає образ докторської ковбаси в перетяжечках, хоча я до цього ще ніколи не бачила, щоб ковбасу прикрашали стразами.\nВсе, що ви хотіли дізнатися про літеру Ф і боялися запитати\nПривіт, малятка! З вами ваша улюблена програма “Доктор, откуда у вас такіє картінки?”\nСкажу чесно, про літеру Х я не готова була дивитися.\nСторінка 10 з 78« Перша«...89101112...203040...»Остання »