НА ЗАХИСТІ ЗУНР: ГАЛИЦЬКА АРМІЯ В УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСКІЙ ВІЙНІ (ЛИСТОПАД 1918 - ЛИПЕНЬ 1919 РР.) - Нариси воєнно-політичної історії України - 2014\nНА ЗАХИСТІ ЗУНР: ГАЛИЦЬКА АРМІЯ В УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСКІЙ ВІЙНІ (ЛИСТОПАД 1918 - ЛИПЕНЬ 1919 РР.)\nГероїзмом, хоробрістю, відданістю державницьким і соборницьким ідеалам, драматизмом та жертовністю характеризується Галицька армія в українсько-польській війні 1918-1919 рр. За оцінкою військового історика Л. Шанковського, ГА «була унікальним мілітарним та національним феноменом, який з подивом сприймається як особливе явище воєнної історії наших Визвольних змагань та українського збройного часу».\nВагомий доробок у вивчення означеної проблеми внесли М.Безручко, О.Бойко, В.Гордієнко, А.Каляєв, О.Карпенко, М.Клімецький, М.Козловський, О.Колянчук, М. Кравчук, О.Красівський, А.Крезуб, М.Лазарович, М.Литвин, Г.Лукомський, С.Макарчук, К.Науменко, С.Ріпецький, М.Кротофіл, Б.Савчук, О.Стецишин, П.Ткачук, Л.Шанковський та інші автори, матеріали яких широко використані у даному нарисі.\nАвтори здійснили спробу простежити будівництво і бойові дії Галицької армії в період польсько-української війни 1918-1919 рр.\nЯк відомо, 18 жовтня 1918 року у Львові засновано Українську Національну Раду на чолі з Костем Левицьким і Євгеном Петрушевичем, яка проголосила, що Галичина з Лемківщиною, Північна Буковина і Закарпаття мають стати Українською Державою. Завдяки одному з засновників Українського Січового Стрілецтва (УСС), сотнику Дмитру Вітовському, який наприкінці місяця був відряджений загальними зборами стрільців до Львова, вдалося чітко організувати і здійснити «Листопадовий зрив» - повстання українських військових формувань у місті в ніч на 1 листопада. Започаткована ним Листопадова революція призвела до проголошення національної за характером і демократичної за змістом Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР). З цього приводу публіцист, політик, учасник державного будівництва та один з перших історіографів ЗУНР М.Лозинський наголошував: «На щастя, ще перед утворенням Української Національної Ради почала працю військова організація, утворена офіцерами Українських Січових Стрільців і українських частин австро-угорської армії. Сій праці треба завдячити, що українська Галичина, заснувши одного дня під Австрією, не пробудилася другого під Польщею».\nВодночас, військові загони поляків відразу розпочали кровопролитну боротьбу за встановлення своєї влади у Львові, за приєднання міста і Східної Галичини до Польщі. Розпочалася українсько-польська війна.\nПольські історики здебільшого називають її братовбивчою, «домовою», навіть війною «двох патріотизмів». Але, як зауважив сучасний український дослідник М.Литвин, це не було протиборство «польських орлят» і львівських українців, а конфлікт двох новонароджених національних держав за територію, де українці становили більшість (окрім великих міст та частини містечок).\nУнаслідок запеклих боїв українські війська змушені були 22 листопада 1918 р. залишити Львів. Так, поразкою ЗУНР і її захисників закінчилася перша фаза цієї війни. Безумовно, це підірвало авторитет держави на міжнародній арені, моральний дух військовиків. Одначе наслідки її не були виключно негативними. Поразка у столиці стала дзвоном на сполох для українців усієї Галичини. Сучасники подій одностайно зазначають небувале піднесення національної свідомості краян. Незважаючи на воєнну виснаженість, галицька провінція ще раз напрочуд згуртовано відгукнулася на заклик політичного проводу йти до національного війська, забезпечувати власну державу хлібом, бути законослухняними громадянами молодої ЗУНР. «Упадок Львова, - згадував військовий діяч ЗУНР С.Шухевич, - зробив на суспільність, так на селянство, як і на інтелігенцію, страшне враження. Немов би хто несподівано ударив селянство по голові... І коли перед тим мало хто йшов до Української Армії, а багато з неї дезертирували, то тепер йшли всі, кого тільки засягнув перший приказ мобілізації». На місцях керівництвом військових повітових команд, а нерідко з власної ініціативи колишніх січових стрільців, старшин і підстаршин австрійського війська формувалися бойові підрозділи, що назагал брали собі за назву місто чи село, де вони виникали.\nПоразка у вуличних боях у Львові, аналіз її причин привели керівництво зУнР та її збройних сил до висновку, що українсько-польська боротьба не обмежиться партизанськими випадами сторін, а набере характер справжньої широкомасштабної маневрової війни, для ведення якої необхідно було створити сучасну регулярну армію. Адже в листопаді-грудні 1918 р., як зазначав Л. Шанковський, «Галицька армія була мішаниною регулярних, партизанських або напівпартизанських відділів, які керували здебільше на власну руку на лініях наступу польських військ. Відділи ці мали дуже різнорідний склад і дуже різно себе називали. І доки не була ще організована центральна військова влада, ці відділи не мали зв’язку з вищими командами і дуже рідко мали зв’язок між собою».\nСтворення армії необхідно було провести в ході бойових дій з напівпартизанських загонів, які після залишення Львова утримували навколо нього оборону. В складних міжнародних умовах, в яких опинився уряд ЗУНР, він мав вирішити цілу низку завдань, пов’язаних з підвищенням обороноздатності республіки та створенням Галицької армії. В першу чергу слід було організувати належний рівень мобілізації, наказ про яку був виданий ще 13 листопада; забезпечити армію зброєю, боєприпасами, одягом та продуктами харчування; розробити організаційно-штатну структуру на основі досягнень світової військової науки; вирішити проблему укомплектування збройних сил офіцерським складом, віддаючи перевагу професійним військовикам, які б мали бойовий досвід і підтримували ідею незалежної України.\nЗазначені завдання належали до сфери діяльності виконавчого органу ЗУНР - Ради державних секретарів. Головний тягар роботи з формування Галицької армії припадав на створений 9 листопада Державний секретаріат військових справ (ДСВС), першим секретарем якого став полковник Дмитро Вітовський, а його заступником - Петро Бубела. У його складі діяли такі відділи: мобілізаційний, озброєння, амуніції та артилерії, технічний, санітарний, ветеринарний, інтендантський, військового судочинства, пресовий. Організація збройних сил республіки почалася з переформування тих австрійських підрозділів, де служили українські вояки. Її основою стала формація Українських Січових Стрільців.\nСтратегічне керівництво ГА мала здійснювати її Начальна Команда. Вона була створена 8 листопада і стала вищим командним органом Збройних Сил ЗУНР в українсько-польській війні.\nСекретаріат розробив схему військової організації Галичини. Ще 13 листопада край був поділений на три області та 12 округ з центрами у Львові, Станиславові та Тернополі. Округа охоплювала 4-7 повітів. Водночас, слід зауважити, що попри тодішнім реаліям, цей поділ залишав за рамками Закарпаття й Буковину, що не могло не позначитися на розвитку подій у цих регіонах.\nПостановою ЗУНР було запроваджено обов’язкову військову службу для всього українського населення і мобілізацію в армію чоловіків 1883-1900 років народження. 13 листопада був затверджений текст військової присяги: «Присягаємо торжественно Всемогущому Богу повинуватися вірно і слухняно Західно-Українській Народній Республіці, її Верховній владі, її Правительству, її Армії, як також всім її отаманам та всьому її Начальству, їх поважати і захищати, їх прикази і припоручення у всякій службі виконувати, проти всякого ворога... на кожному місці, в кожну пору, в кожнім случаю хоробро і мужньо боротися, наших військ, прапорів, оружжя в ніякому случаю не покидати...».\nДля створення Галицької армії з Наддніпрянської України запросили військових фахівців - генерала Михайла Омеляновича-Павленка та полковника Євгена Мішковського, які зайняли найвищі посади - головнокомандувача та начальника штабу (у лютому 1919 року останню посаду обійняв Віктор Курманович). 40-річний генерал походив із старовинної козацької родини й отримав блискучу військову освіту: закінчив Омський кадетський корпус, одне з найкращих у системі підготовки офіцерських кадрів російської армії Перше Павлівське військове училище в Петербурзі. Служив у Волинському полку (його більшість складали українці), брав участь у російсько-японській війні, згодом закінчив Офіцерську стрілецьку школу. У роки Першої світової війни отримав чин полковника й після поранення очолив Петергофську, а пізніше Одеську школу прапорщиків. Повалення царизму й утворення Центральної Ради полковник М. Омелянович-Павленко сприйняв як національно-свідомий українець. До речі, особисто він очолював школу на демонстрації з цієї нагоди під синьо-жовтими прапорами. З цього приводу одна одеська газета відгукнулася наступним чином: «Полковник гвардії, георгіївський кавалер, з перев’язаною пораненою рукою, на чудовому рудому коні вів свою школу під сепаратистським прапором». У серпні 1917р. він перейшов на службу до українського війська, а в грудні наступного року з задоволенням прийняв пропозицію очолити Галицьку армію. Уже в першому наказі по армії він заявив: «Наша мета - звільнити стару столицю України Львів, а потім і всю Західну Україну, від Тернополя до Сяну і від Рави Руської до Коломиї від ворога. З Богом за діло».\n36-літній полковник російської армії Є.Мішковський теж був українцем, народився в Києві в родині з прадавнім козацьким та дворянським корінням. Закінчив Чугуївське піхотне юнкерське училище, Миколаївську академію Генерального штабу. Всю світову війну провів на фронті офіцером штабів. За Центральної Ради і Гетьманату займав високі посади у генеральних штабах українського війська. Це був високоосвічений військовик, талановитий штабіст, відданий українській справі. Він став автором і душею докорінної реорганізації галицького війська, а фактично - створив нову сучасну армію. «Першим фаховим начальником генеральної булави (генерального штабу - автори) був полковник Є. Мішковський, - писав Л. Шанковський. - Полковник Мішковський не тільки уклав майбутню схему організації Галицької армії, але й перевів повністю її реорганізацію, сполучаючи в корпуси й бригади різні бойові групи Галицької армії більшої або меншої сили. Організація, переведена полковником Мішковським, виявилася тривкою; вона залишилася незмінна впродовж всього існування Галицької армії».\nКрім них, до Галицької армії було зараховано полковника Миколу Какуріна - талановитого штабного офіцера, нагородженого кількома бойовими орденами. Пізніше прибув генерал Олександр Греків. Галицьку армію поповнив і російський полковник Д.Кануков - командир авіасотні УГА (загинув у повітряному бою під Тернополем). Успішно служили й інші російські старшини.\nЧерез панування в Галицькій армії австрійських порядків вони зустріли інше розуміння проблем оперативного та військово-організаційного характеру. Фронтові частини налічували до 30 тис. особового складу, з якого половина була бойового, мали 40 гармат, технічних засобів не було зовсім. Тому такою бажаною була допомога УНР, від якої в грудні 1918 року ГА отримала 20 тис. гвинтівок, 80 млн. набоїв, 80 гармат, а дещо пізніше ще й 20 літаків, щоправда придатними з них для польотів були лише декілька. До речі, командиром першого авіаційного загону, створеного у Красному, став сотник П.Франко, молодий хімік, випускник Львівського університету, син Каменяра.\nЗабезпечення ГА зброєю, боєприпасами здійснювалося різноманітними засобами. Частину амуніції вона отримала за рахунок реквізування колишніх арсеналів австро-угорської армії, роззброєння австрійських, німецьких, угорських частин, які поверталися додому через Галичину, а також захопленої у боях з поляками. Деяку допомогу, як уже зазначалось, армія отримала з боку Директорії УНР, з якою 14 грудня був підписаний відповідний договір. Тоді ж з’явилась реальна можливість закупити в обмін на нафту значну кількість озброєння в Угорщині, але угода не була підписана через позицію голови уряду ЗУНР С.Голубовича, який вирішив надати військову допомогу Угорській Русі, чим спровокував військовий конфлікт з Будапештом.\nУ новоствореній ГА зберігалася рангово-посадова система і запроваджувалися нові військові звання: стрілець, старший стрілець, вістун, десятник, старший десятник, булавний старший десятник, бунчужний, підхорунжий, хорунжий (молодший лейтенант), четар (лейтенант), поручник (старший лейтенант), сотник (капітан), отаман (майор), підполковник, полковник, генерал-четар, генерал-поручник, генерал-сотник. Військові звання присвоював Державний Секретаріат за поданням ДСВС.\nСтворення армії проходило на основі бойових груп «Північ», «Яворів», «Схід», «Старе Село», «Щирець» та інших, які 21 листопада стояли під Львовом, щоб запобігти просуванню поляків на схід.\nОрганізаційно-штатна структура бойових груп була різноманітною і залежала від оперативних завдань, які вони виконували. Так, наприклад, група «Рудки» у січні 1919 р. складалася з двох піхотних куренів і однієї самостійної сотні четаря А.Чайківського (всього 1200 осіб), дніпровської гарматної бригади (500 осіб з 24 гарматами) і панцеропотягу. До її штату входили відділи: інтендантський, закупки худоби, ветеринарний, розвідувальний, польової жандармерії, ліквідаційний, польового душпастирства, станційна команда, команда залізничного вокзалу, телефонна чета і обоз. У залежності від участі у бойових діях групи підсилювались різними частинами, частіше за все найбільш боєздатними куренями бригади УСС.\nУ листопаді-грудні 1918 р. головною бойовою силою, яка утримувала українсько-польський фронт, були сотні полку УСС.\nПісля проведеної мобілізації та надходження добровольців ці бойові групи почали перетворюватись у бойові підрозділи та частини Галицької армії. Так, наприклад, групу «Схід», організовану при командуванні УСС у Куровичах, доповнювали вихідці з Перемишлян, Тернопільщини, Золочівщини. Група «Старе Село» під керівництвом стрілецького сотника О.Микитки черпала поповнення з Бібрки, Ходорівщини, Станиславщини, Гуцульщини й Покуття. Південна група «Щирець» набирала людей зі Львова та навколишніх сіл, Стрийщини та Долинщини. Згодом на південному заході виникли групи «Хирівська», «Гофмана»,«Північ».\nГалицька армія будувалася за відповідною штатною структурою. Основними структурними одиницями були бригада і корпус, які могли діяти самостійно для вирішення тактичних і стратегічних завдань. Армія складалася з трьох корпусів, кожний з яких мав чотири бригади відповідної структури. Перша бригада була створена на основі полку УСС, її поповнили за рахунок добровольців з усієї Галичини. Січові стрільці дбали про поповнення і пропаганду своїх ідей серед молоді. У вимогах до вступника до Легіону січових стрільців зазначалося: «Головною ідеєю стрілецтва є самостійна Українська народна держава, складена з усіх українських земель, з таким ладом, який вибере воля усіх українських громадян. З цією ідеєю боролися всі січові стрільці, із стрілецьких лав треба викидати кожного, хто не готов вмерти за цю ідею».\nУ день прийняття військової присяги значна увага приділялась впровадженню традицій січового стрілецтва серед молодого поповнення. Наприклад, 3 грудня в Коломиї відбулася урочиста присяга нової сотні УСС. Окружний отаман Примак виголосив патріотичну промову, а член Національної Ради К.Трильовський розповів про історію УСС і закликав новобранців йти дорогою слави і подвигів стрільців. У «Слові до новобранців» бригади УСС вказувалося: «Товариші січові стрільці! Ви щойно тепер приходите до нас і можете бути щасливі тим, що служите в бригаді УСС. Стрілецька слава - кривава слава, тому шануйте її. Дивіться на своїх старших товаришів і вчіться від них того, що не вмієте. Поводьтесь всюди чесно, в бою хоробро, з ворогом сміло, щоб не принесли ви ганьби своїм попереднім товаришам, що лежать у холодній землі і тим, що з вами рядом борються за наші права. Пам’ятайте, що ніколи не смієте принести неславу українському народові і українській державі».\nІнші бригади комплектувалися у відповідних військових округах. Крім порядкового номера, вони мали назву округи: Друга Коломийська, Третя Бережанська, Четверта Золочівська, П’ята Равська, Шоста Сокальська, Сьома Львівська, Восьма Самбірська, Дев’ята Угнівська, Десята Яворівська, Одинадцята Стрийська, Дванадцята Гірська.\nБойові групи «Північ», «Яворів», «Угнів», окремі загони на північ від Львова увійшли до складу Першого корпусу на чолі з колишнім полковником австро-угорської армії Віктором Курмановичем, уродженцем Підляшшя, єдиним з галицьких воєначальників, який закінчив австрійську військову академію. До нього також увійшли Сокальська, Яворівська, Угнівська та Равська бригади. Корпус успадкував північне крило українсько-польського фронту від Белзу до Львова.\nДругий корпус, до складу якого входили бригади УСС, Бережанська, Золочівська, Коломийська, був сформований із груп «Схід», «Старе Село», «Щирець», «Наварія». Його очолив колишній полковник австро-угорської армії Мирон Тарнавський, уродженець с. Барилів на Радехівщині. Цей корпус отримав назву Осадного, оскільки тримав облогу Львова.\nЛьвівська, Самбірська, Стрийська та Гірська бригади, що були сформовані з бойових груп «Хирів», «Рудки», «Крукеничі», «Гофмана» (південне крило українсько-польського фронту), утворили Третій корпус, на чолі якого встав полковник Антон Кравс - буковинський німець, високоосвічений військовик, учасник світової війни, який командував піхотним полком.\nТочних даних про чисельність армії немає через те, що не збереглися її архіви. За приблизними оцінками, на початку грудня 1918 р. кількість галицьких стрільців складала майже 50 тисяч осіб, проте не вистачало офіцерів. Відомий дослідник історії УГА Л.Шанковський підрахував, що вона мала лише 55% старшин від необхідної кількості.\nЧерез брак українських старшин, особливо вищої ланки, при формуванні армії довелося користуватися послугами деяких австрійських офіцерів, таких як А.Кравс, А.Шаманек, А.Вольф, А.Єрлє, А.Бізанц та інших. Цей факт поляки часто використовували в антиукраїнській пропаганді для підтвердження тези, що українська справа є «австро-німецькою інтригою», хоча австрійські та німецькі військовики служили і в польському війську. Заради справедливості, однак, слід зауважити, що чимало з вищеназваних старшин іноземцями власне й не були, а належали до галицьких нацменшин - насамперед німців і чехів. Таким, наприклад, був 28-річний командир 2-ї Львівської бригади Альфред Бізанц - уродженець с.Дорифельд (нині Тернопілля Пустомитівського району Львівської області), який виріс у Галичині, добре володів українською мовою, знав місцеві звичаї. Не випадково в роки Другої світової війни адмірал В. Канаріс призначив його, полковника абвера, відповідальним за зв’язок з ОУН, а згодом скерував до Львова формувати дивізію СС «Галичина». Заарештований радянськими спецслужбами у 1945 р. Помер у таборах ГУЛАГу після 1953 р. Або сотник Генерального штабу ГА, львівський німець Ганс Кох, згодом відомий німецький історик, теолог, громадсько-політичний діяч, українознавець, голова Українсько-німецького товариства.\nОтже, як зазначив український військовий історик П. Ткачук, в основу реорганізації були покладені сучасні організаційні схеми, які відповідали характеру маневреної війни. Основною адміністративно-політичною одиницею ставала стрілецька бригада, насичена кіннотою та артилерією, чисельністю 6-8 тисяч вояків. За короткий термін, упродовж півтора місяці, в умовах напружених боїв була сформована нова армія у складі трьох корпусів (по чотири бригади в кожному) та інших частин, яка стала більш боєздатною, добре керованою, з чіткою структурою і підпорядкуванням. «Коли застановимося над цим, яку організаційну працю перевела Н. К. (Начальна Команда - автори). та команди корпусів, у порівняно невеликому для тої справи речинці (від 15 січня до 3 березня 1919р.), то самі дивуємося тій величі духу й енергії та творчій силі, яку виявили в той час молоді фахові сили нашої армії, - зазначав генерал М. Омелянович-Павленко. - За місяць гарячкової організаційної праці, при невпинних бойових операціях, наша армія виростає в поважну, одноманітну, зреформовану бойову силу кількістю 50-60 тисяч і 60 гармат».\n3 виведенням український військ з галицької столиці розпочинається якісно новий період польсько-української війни. Враховуючи, що Буковина майже не виявила організованого військового опору, то реальне співвідношення потенціалу супротивних сторін було 1:5 на користь польської. З поширенням фронту на територію Східної Галичини розробляються нові воєнно-стратегічні концепції, зростає зовнішній військово-політичний тиск на конфлікт.\nСтворення армії проходило у бойовій ситуації, яка склалася не на користь українського війська. Наприкінці листопада - початку грудня 1918 року поляки провели цілий ряд успішних наступів, їм вдалося відсунути підрозділи противника на флангах і опанувати залізничні шляхи Перемишль-Львів, Перемишль-Рава-Руська, Перемишль-Хирів, завдяки чому їхнє командування добилося значної стратегічної переваги.\nТільки під Львовом поляки наштовхнулися на сильний опір січових стрільців, які відбили їх атаки. Групи «Старе Село» і «Схід» зайняли найближчі околиці міста і з флангів загрожували гарнізону противника. У складі цих груп діяв і Перший курінь УСС, який своєю звитягою та стійкістю здобув право називатися «Куренем смерті УСС». Його бійці мали особливі відзнаки - під тризубом на кашкетах вони носили чорний трикутник. Всі сотні куреня очолювалися загартованими в боях офіцерами, котрі пройшли сувору школу Першої світової війни у складі 21-го австрійського корпусу і мали нагороди. Вони розробили навіть свій статут, так званий «Катехизм УСС», який став нормою життя стрільців. Це був, за спогадами учасників, найкращий ударний курінь, який героїчним шляхом йшов з одного переможного бою у другий на найважливіших ділянках фронту.\n4 грудня частини полковника А.Кравса перейшли у наступ і визволили Хирів. 9 грудня українські війська, закріплюючи успіх, вийшли під стіни Перемишля. Бригада УСС спільно з Козятинською завдала поразки полякам під Городком та почала бої за Раву-Руську і Белз. Але через відсутність координації бойових дій цей успіх не був належним чином використаний.\nПерші успіхи української армії викликали занепокоєння польського командування. 11 грудня на Галицькому фронті було створено двотисячну групу генерала З.Зелінського і перекинуто групу майора І. Модельського, яким вдалося зупинити український наступ.\nСтійкість стрілецьких бойових формацій на позиціях навколо Львова та успіхи у перших боях дали можливість українському командуванню розпочати підготовку наступальних операцій для оволодіння містом.\nДля підготовки першого загального наступу була створена ударна група чисельністю 4000 стрільців та 1б батарей гармат. Вона складалася з груп «Старе Село», «Щирець», 1-го куреня УСС та Козятинської окремої піхотної бригади.\nБезпосередній наступ мали здійснити групи «Старе Село» і «Щирець». З півдня і південного заходу вони повинні були наступати на Львів, щоб оволодіти Головним залізничним вокзалом. Для забезпечення їх дій підрозділ отамана А.Долуда мав вступити у бій в передмісті. Група УСС на чолі з О. Букшованим та група, очолювана О.Микиткою, повинні були прорватися до міста і відтягнути на себе більшість ворожих сил в тойчас, коли група, очолювана полковником І.Омеляновичем-Павленком (молодшим братом першого головнокомандувача), з району Глиняни-Пустомити нанесла б головний удар по залізничному вокзалу.\nГрупа А.Кравса отримала завдання зруйнувати залізничну колію Судова-Вишня - Перемишль, щоб запобігти можливому прориву поляків з боку Перемишля, далі вийти на лінію р. Сян і зайняти оборону.\nГрупа Г.Коссака повинна була забезпечити ударній групі лівий фланг з боку Городка Ягайлонського. Початок операції призначався на 27 грудня. На жаль, її підготовку не вдалося зберегти у таємниці. Дізнавшись про неї, польське командування посилило Львівський гарнізон і нанесло ряд упереджувальних ударів. Так, 25 грудня група Ю.Сопотницького у складі 2400 багнетів, 150 шабель, 24 кулеметів, 10 гармат ударила в напрямі Ставчани й через 2 дні захопила Оброшино, окраїни Рудна та 28 грудня увійшла до Львова. Ці дії поляків значно послабили лівий фланг українських військ та підвищили обороноздатність міста.\nНа цій ділянці фронту їй могла протистояти щойно прибула з-за Збруча окрема піхотна Козятинська бригада, але вона відмовилася воювати «з поляками-братами за чужу землю». В ході її роззброєння галичанами були вбиті та поранені.\nНезважаючи на те, що противник перегрупував свої сили, командування ГА не відмовилося від наступу. 27 грудня групи «Схід» і «Старе Село» почали бойові дії. Станиславівський курінь, який був підпорядкований групі «Старе Село», здобув Сихів, а курінь УСС - Зубру. 28 грудня вони зайняли Міські Пасіки, Сокільники, Боднарівку. В боях за Боднарівку відзначився курінь УСС, який дійшов до Кульпаркова. Козільники і Персенківку взяв Коломийський курінь.\nГрупа «Схід» дійшла до Личакова, а група «Щирець» відбила Любінь Великий, але здобути Ставчани і Оброшино не змогла.\nУ здобутті Скнилова вирішальну роль відіграли січові стрільці, які стрімкою атакою вибили поляків з позицій. Але ці зусилля виявилися марними, оскільки після їхньої передислокації на інший відтинок на здобуті ними позиції було поставлено Козятинську бригаду, бійці якої, як уже зазначалося, відмовилися боронити їх. Через це наступ українських військ зупинився. Єдиним здобутком цієї операції було те, що група «Старе Село» підтягнула свій фронт до найближчих окраїн Львова. Подальші бої, які тривали ще до кінця грудня, становища не виправили.\nЛінія фронту встановилася на рубежі Брюховичі - Рясна Руська-Малехів - Пасіки Міські - Персенківка - Кульпарків - Скнилів - Зимна Вода. На початок 1919 року українці і поляки вступили, як зазначив М.Омелянович-Павленко, в «стадію правдивої полевої війни». Польські війська зайняли 10 із 49 повітів Східної Галичини, де була проголошена ЗУНР. За морально-бойовими якостями галицьке вояцтво перевищувало противника, але поступалося фаховим рівнем командного складу.\nЗагальні причини невдачі наступу полягали в тому, що командування не мало достовірних даних про чисельність, бойовий стан та розташування українських військ, які знаходилися на етапі формування. За спогадами учасників подій, у бойових групах були полки, самостійні курені, навіть самостійні сотні, чисельність яких була різною, озброєння різноманітним, технічних засобів зв’язку не було. фронтові частини жили за своїми законами, містечкові інтереси стояли на першому місці. Через це бойова вартість цих частин була низькою. На всіх відтинках фронту становище рятували січові стрільці, яких командування кидало з одного напрямку на інший. Крім того, у ході боїв їм довелося роззброювати Козятинську бригаду, бійці якої стали прямою загрозою тилам українських частин. Не слід скидати з розрахунку те, що підготовку до операції не вдалося зберегти у таємниці. На думку деяких дослідників, це сталося через те, що в складі ГА було багато іноземців, які могли передавати інформацію противнику, а також через шпигунську роботу, яку велопольське населення на терені розташування українських частин.\nНевдача першого загального наступу на Львів не змогла переконати уряд ЗУНР відмовитися від продовження боїв за галицьку столицю до того моменту, поки ГА буде організована відповідно до розробленогоплану, який майже не втілювався у життя. На початок січня 1919 року армії як такої ще не було, існували лише окремі частини, координувати дії яких було важко.\nМіж тим уряд наполягав на проведенні ще однієї наступальної операції. Її план, в якому основна роль відводилась групам «Старе Село» і «Щирець», був розроблений командуванням. Але, як і у попередній раз,він став відомий полякам, які здійснили декілька наступів у районі Рави-Руської, Львова, Городка. Так, 6-7 січня група генерала Я. Ромера ударом з Рави-Руської прорвала оборону військ групи «Північ», зайняла Жовкву, Куликів й увійшла до Львова, збільшивши сили його оборонців до 15 тис. осіб, хоча й зазнала при цьому значних втрат і не досягла головної мети - ліквідації Північного фронту української армії. 7-8 січня поляки провели ще два наступи зі Львова на Угнів та Сокаль, але їх атаки були відбиті. У ході нового наступу вони зайняли Рясну-Руську, Домажир, Козичі, Мілану і Суху Волю. 10 січня українські війська групи «Янів» зустрічним ударом відкинули противника у місто.\nДругий наступ українських військ під тиском політичного керівництва розпочався 11 січня 1919 р. Блискавичним ударом Другий курінь УСС здобув Лапаївку, Бережанські курені - Сигнівку, Перший і Третій курені - Скнилів, але підтримки з боку груп «Старе Село» і «Схід» вони не отримали. В цей час Коломийська бригада зав’язла у боях під Персенківкою, а Станиславівська - під Пасіками Міськими. Невдача спіткала групу «Схід».\nНаступного дня поляки розпочали несподіваний для українського командування контрнаступ зі Львова. Зустрічним ударом вони відбили Скнилів; 13 січня зайняли Боднарівку, Глинцівку, Козельники, але тут їх було вибито із зайнятих позицій групою «Старе Село», частини якої зайняли Козельники і Персенківку. Цього ж дня група генерала З.Зелінського у складі 10 тисяч багнетів, 80 кулеметів, 34 гармат, 400 шабель атакувала Бережанську бригаду в районі Сигнівки і відкинула її курені до Басівки. Тоді ж поляки здобули Любінь Великий і Бартатів і вийшли до залізниці Львів-Самбір. Тут їх зупинив бронепоїзд групи «Хирів», яку очолював полковник А. Кравс. До речі, капеланом цієї групи був отець Василь Опарівський (загинув 22 червня в бою під Рогатином) - батько дружини Степана Бандери.\nУ цей час дві сотні групи «Хирів», які були призначені для допомоги групі «Рудки», вибили противника з с.Бучачи і Замковичі та здобули Угорці. У цьому бою знову відзначилися січові стрільці: «Сотня кінноти УСС атакувала ворога, - повідомляла газета «Стрілець» 17 січня. - На нашу Гуцульську сотню у Хирова чотири сотні поляків зі скорострілами повели наступ. Славні гуцули підпустили поляків і зразу перейшли на багнети. Поляки не видержали і пустилися втікати і залишили нам два скоростріли».\nНа цьому бойові дії припинилися: другий наступ на Львів закінчився також невдало. Це зумовлювалося тим, що частини Галицької армії ще не були готові для ведення наступальних операцій у зв’язку з продовженням процесу комплектації та трансформації окремих військових підрозділів у штатні одиниці. Наступальна операція проводилася без належної підготовки, за вимогами політичних лідерів, які відновленням української влади у Львові сподівалися підняти авторитет і міжнародний престиж ЗУНР та досягти успіхів на переговорах з країнами Антанти. На думку військових істориків, для здобуття галицької столиці перш за все необхідно було провести широкий стратегічний маневр і перерізати залізницю Перемишль-Львів, аби позбавити противника постачання із Польщі, але командування кинуло на цей напрямок недостатні сили.\nПісля другого наступу лінія підльвівського фронту встановилася через Брюховичі - Лису гору - Липахів - Ляшки Муровані - Солонку - Лисинічі - Чортову скелю - Пасіки - Сихів - Козельники - Сокільники - Басівку. Українські курені Янівської групи закріпились у селах Рясна Руська, Кожичі, Домажир.\nНевдача другого наступу на Львів примусила державне та військове керівництво стати обличчям до армії, стан якої був жалюгідним. Характеризуючи його, командувач М.Омелянович-Павленко відмітив, що на посади командирів частин бракувало кадрів, в той час, коли значний відсоток офіцерів часто відсиджувався у тилу, запаси австро-угорської армії були витрачені, відчувався брак важкої польової артилерії. Зв’язок в державних та військових структурах забезпечували поляки, які діяли майже безконтрольно, що давало їм можливість передавати розвідувальну інформацію.\nКомандний склад виявився не підготовленим до ведення маневрової війни: необхідно було позбутися моральних стереотипів, закладених довголітньою «окопною» Першою світовою війною.\nУсе це вимагало реорганізації армії та приведення її у відповідність з розробленою організаційно-штатною структурою. Здійснені у цьому напрямку заходи були закінчені до середини лютого. На цей момент у Галицькій армії, за деякими даними, було 45 куренів, 40 батарей, кілька сотень кавалерії. Загалом - 25 000 багнетів, 600 шабель, 150 гармат, літунська сотня і два панцеропотяги.\nПолітична ситуація навколо воєнного конфлікту залишалася складною. Польські дипломати досягли певного успіху на міжнародній арені, де вони представили Галицьку армію як більшовицьку, що загрожує Європі. Ця вигадка розповсюджувалася й західною пресою. Так, лондонська газета «Таймс» писала: «Небезпека більшовизму є ніби хмара, яка насувається на Польщу. Польща є коридором, через який більшовизм може проникнути в самий центр Європи». Тогочасна бурхлива ідеологізація міжнародних відносин сприяла тому, що наймоднішим і найприйнятнішим прикриттям загарбницьких планів та силової підтримки їх реалізації став мотив боротьби з більшовизмом і червоною Москвою. Це дало змогу полякам отримати допомогу для боротьби з українським більшовизмом. 21 січня країни Антанти погодилися направити на Східний фронт шестидесятитисячну армію, очолювану недавнім командиром польського легіону у франції генералом Ю. Галлером і сформовану тут з військовополонених поляків з колишніх австрійської та німецької армій, а також з польських емігрантів на Заході.\nЗагальна ситуація на фронті була обговорена на Ходорівській нараді керівництва ЗУНР та командування ГА, яка відбулася 12 лютого. Начальник штабу полковник В.Курманович доповів про становище в армії, яка після закінчення реорганізації нараховувала 60 тис. вояків, але її технічні засоби та озброєння потребували вдосконалення. Група офіцерів на чолі з полковником А.Кравсом запропонувала завдати головного удару на Перемишль, тим самим заблокувати Львів і не витрачати сили на штурм добре захищеного міста з п’ятнадцятитисячним гарнізоном. Але президент ЗУНР знову відстояв свою точку зору, згідно до якої напрям головного удару наступальної операції було спрямовано на Львів з метою набрання дивідендів для вирішення українсько-польського питання на Паризькій мирній конференції. Тому головний удар наступу спрямувався на найменш небезпечний для поляків напрям - Любінь Великий і далі на Львів.\nКомандування Галицької армії передало для підсилення групи «Гофмана» Першу бригаду УСС, два курені з груп «Хирів» та «Щирець». Всього на цьому напрямку було сконцентровано 6 тисяч військовиків, 60-80 кулеметів, 32 гармати.\nОднак підготовка до нового наступу проходила дуже повільно, що дало можливість противнику посилити свої війська на відтинку Родатичі-Вовчухи, Судова Вишня - Городок на 1,5 тис. багнетів та 15 гармат. Причинами цього польські історики вважають не тільки відсутність нормальних шляхів та транспорту, а й те, що «українцям бракувало ясно визначеної мети та сконцентрованої волі». Крім того, з’ясувалося, що польська розвідка знову отримала інформацію про плани галичан і напрям головного удару.\nТретій наступ на Львів, який увійшов в історію під назвою «Вовчухівська офензива», планувалось здійснити у три етапи. У ході першого етапу війська Третього корпусу повинні були перерізати залізницю Перемишль-Львів. Під час наступного - Другий корпус мав заволодіти Львовом. На третьому - планувалося здобути Перемишль і вийти на рубіж ріки Сян. Операція почалась 16 лютого артилерійським обстрілом позицій польських військ у районі Судова Вишня - Городок - Львів. Наступного дня бойові частини Сьомої бригади оволоділи Любінем Малим і Дубовою Долиною. Другий корпус зайняв Збоїська і Лапаївку під Львовом. Група «Рудки» захопила Вовчухи і Бар.\nЯнівська група звільнила Гартфельд, а Яворівська зруйнувала залізничний шлях в районі Заріччя і оволоділа Бортячином.\n18 лютого група «Рудки» увірвалася до Довномостиська, зруйнувала залізничне полотно в районі Братковичів. Група «Крукеничі» здійснила наступ на Медику.\nНаступного дня поляки провели контрнаступ і відбили Вовчухи і Бар, а 20 лютого, розвиваючи наступ, нанесли удар з Вовчухів на Долиняни і Добряни. Тут вони наштовхнулись на Перший курінь бригади УСС, який розбив лівий фланг військ противника і зайняв висоту 307 неподалік від Вовчухів. Поляки безперервно атакували позиції усусівців. Як згадують учасники подій, «від самого ранку гриміли всі батареї, засипаючи гранатами підрозділи УСС...та сотні «Куреня смерті» видержували мужньо кожну спробу удару сильнішого противника».\nНевдачею закінчилися контрнаступи польських військ 21 і 23 лютого на Попелі і Стоділки. Практично українська сторона у ході боїв забезпечила собі успіх для закінчення першого етапу наступальної операції.\nВійська Другої Речі Посполитої перебували у катастрофічній ситуації. Уже 18 лютого з Парижа, а з 20-го зі Львова місія Антанти під керівництвом французького генерала М.Бертелемі надіслала М.Омеляновичу-Павленку під загрозою суворих санкцій вимогу припинити бойові дії для проведення переговорів. За наказом президента Є.Петрушевича вогонь припинили, і 22 лютого командувач армії у своїй ставці в Ходорові зустрів посланців з Парижа. «Голова місії стукав по столу кулаками, вимагав негайно припинити наступ на усьому фронті», - писав генерал у спогадах «Українсько-польська війна 1918-1919». «Ми просили вас припинити вогонь, а ви відповіли генеральною битвою на всьому фронті, - накинувся на галичан англійський генерал А.Картон. - Це що, виклик Антанті? Вимагаємо припинити генеральну битву. На відповідь даємо п’ять хвилин». 24 лютого за вимогою Антанти на фронті встановилося перемир’я, пов’язане з приїздом М.Бартелемі, який відкрито висловлював прихильність до поляків. До речі, у поїзді, яким він прибув до Львова,було таємно перевезено 14 тис. гвинтівок із боєприпасами на підмогу оточеним польським військам, а до Парижа передавалася суб’єктивна інформація про ЗУНР. Незважаючи на перемир’я, поляки провели низку воєнних акцій, завдяки чому Вовчухи знову перейшли до них.\nКомісія запропонувала встановити лінію кордону між Польщею та ЗУНР, яка увійшла в історію як «лінія Бартелемі». 27 лютого до Ходорова прибув Головний отаман УНР С.Петлюра з наміром примирити уряд ЗУНР з поляками, щоб спрямувати ГА проти Червоної армії, чого вимагало становище Директорії.\nПід час роботи комісії, з 25 лютого по 1 березня, бойові дії на фронті не велися. Згідно «лінії Бартелемі», Львів, Дрогобицько-Бориславський нафтовий район, значна частина Східної Галичини відводилися Польщі, а тому уряд ЗУНР не погодився на таке рішення.\nС.Петлюра болісно переживав невдачу свого плану і звинувачував передусім у цьому командувача М.Омеляновича-Павленка. Він вважав, що зрив переговорів - це катастрофа. «Коли б Галицька армія була кинута на Велику Україну, було б знищено більшовиків і закріплено там владу, тоді по Києву була б прийнята черга на Львів. Тоді ми могли б зайняти Східну Галичину», - висловив він свої міркування у розмові з командиром Золочівської бригади С.Шухевичем. Але, на думку останнього, якщо б командування в той час погодилось би на запропоновану демаркаційну лінію, то становище на фронті стало б надто небезпечним.\n28 лютого генерал М.Омелянович-Павленко від імені уряду і Начальної Команди звернувся до особового складу збройних сил з відозвою: «На третій день переговорів запропоновано нам остаточно демаркаційну лінію, яка являється образою наших найсвятіших почувань, бо на основі цієї лінії Камінка-Струмилова, Львів, Дрогобич та від цих місцевостей на захід великі простори української території мали би стати надалі в руках поляків аж до остаточного вирішення у Парижі...До зброї, товариші команданти, старшини, стрільці і козаки. Хай нас розсудить залізо і кров».\n3 березня бойові дії відновилися. Через два дні у Львові від артилерійського обстрілу загорілися та вибухнули склади з боєприпасами. Населення і вояків Львівського гарнізону охопила паніка. Дізнавшись про це, командири наступаючих бригад просили дозволу атакувати окраїни міста, але командування не бажало ризикувати, хоча цей ризик був виправданим, адже, на думку польських військових істориків, в цей час українці могли б взяти Львів, оскільки головна частина військ місцевого гарнізону була перекинута до Городка і Судової Вишні.\n6 березня генерал М.Омелянович-Павленко здійснив часткову реорганізацію, розподіливши війська Південного фронту на чотири бойових групи: «Городок», «Бригада УСС», «Судова Вишня» та загін поручника Г.Голинського.\nВранці 7 березня поляки наступом з Вовчухів і Черлян зайняли Долиняни та Стоділки. В цей же день українські війська чотирма групами (всього 6000 багнетів, 60-80 кулеметів, 32 гармати) розпочали контрнаступ, у ході якого відбили усі втрачені позиції, повернули Вовчухи, Родатичі, Бар і Довгомостиськ. 8 березня бригада УСС здобула Братковичі і продовжила наступ, маючи на меті проломити польську оборону над Верещицею. В діях січових стрільців намітився успіх, противник був ослаблений, а його контратаки позитивних результатів не принесли.\nЯворівська бригада зайняла Бортячин і Годиню, група «Крукеничі» вела активні бої в районі Медики. Повністю була зруйнована залізниця від Городка до Княжого мосту. В ході наступу була розгромлена група Бекера, внаслідок чого у польській обороні утворився глибокий пролом, який відкривав шлях на Судову Вишню і далі на Перемишль. Але командування ГА не внесло відповідних змін у план операції. Українці не змогли скористатися плодами попередніх перемог і підготувати наступ на Перемишль, а тому задовольнилися опануванням залізничного шляху між Городком і Судовою Вишнею.\nВосьмого березня розгорілися бої на відтинку Городок Ягайлонський - Судова Вишня. Курені Першої бригади УСС перейшли широким фронтом залізничну колію біля Братковичів, приступом взяли це село та узгір’я на північ від залізничного шляху та знищили мости і далі просунулися до с.Бурталь. 10 березня вони зайняли Галичанів, Бурталь і вдерлися на Черлянське передмістя. Другий курінь УСС зав’язав бій за цегельню в Городку і разом з Гуцульським куренем наступного дня зайняв перші позиції, але далі просунутись не зміг.\nСтановище поляків під Городком стало загрозливим. Вони втратили майже 300 осіб убитими і пораненими, понад 400 дезертирували з поля бою. Здобич українських військ була значною - тільки один з куренів Першої бригади УСС захопив у ворога 24 кулемети.\nТаким чином, 11 березня українські частини мали під Городком максимальний успіх. Напередодні Начальна Команда висловила подяку всім частинам Третього корпусу, які брали участь у боях, а його керівництво у своєму наказі вшанувало січових стрільців за їх мужність та бойову майстерність.\nПід враженням успіхів ГА польське командування, за спогадами учасників подій, вже думало про ліквідацію Львівської групи військ, але генерал Т.Розвадовський, якому належали значні маєтності в цьому краї, заявив по телефону начальнику Генштабу С.Шептицькому (братові митрополита Андрея), що «краще загине, ніж опустить Львів».\nЧерез те, що провід ГА невірно обрав напрямок головного удару, бої затягнулись, а тим часом з Польщі до Перемишля надійшли резерви у складі групи генерала Ф.Александровича (2973 чол. особового складу, 37 кулеметів, 13 гармат) і Познанської групи (приблизно 3000 чол. особового складу), на які не звернула уваги Начальна Команда.\nПолковник А.Кравс, довідавшись про підхід до Судової Вишні свіжих частин противника, запропонував підтягнути туди більше сил, але зробити це йому не тільки не дозволили, а й усунули з посади командира Восьмої бригади. За його планом, війська повинні були повернути на Судову Вишню і об’єднатися з групами «Хирів» і «Крукеничі», розбити там поляків, завдяки чому можливо було взяти Львів у кільце. Але командувач Третього корпусу Г.Коссак відмовився виконувати цей план, а Начальна Команда залишилася у цьому питанні бездіяльною. Крім того, невідомо з яких причин, з ударної групи було вилучено два курені бригади УСС, що могли б відіграти значну роль, як найбільш боєздатні підрозділи армії.\nПомітивши помилку українського командування, поляки з метою забезпечення своїх комунікацій та скорочення фронту вирішили провести низку наступальних операцій. Для цього було необхідно зайняти лінію Самбір - Рудки; очистити від українських військ простір між Городком-Перемишлем-Ярославом-Равою-Руського і вийти на лінію Рава-Руська-Немирів-Яворів.\n16 березня Перша бригада УСС була знята з позицій під Городком і розпорошена по різних напрямках. Третій курінь (всього 350 стрільців) вислали під Судову Вишню проти групи Ф.Александровича, а два сильніших куреня відправили у різні боки: один - під Янів, другий - за Бортятин.\nДосягнувши успіху під Судовою Вишнею, поляки продовжили наступ. Для порятунку ситуації провід ГА спрямував у цей район новосформований Четвертий курінь УСС під командуванням поручника Струця та курінь поручника Тарнавського з метою відбити позиції, котрі до того втратили чотири курені групи «Судова Вишня». Безумовно, це було нереальне завдання, оскільки поляки мали тут чисельну перевагу, а Четвертий курінь УСС до того ж не володів жодним кулеметом. 17 березня ці курені почали наступ на Довгомостиськ. З боями стрільці пробилися до середини села, але під загрозою флангового удару противника були змушені відійти. В цьому бою вони втратили 40 осіб убитими, а поляки - близько 90 вбитими і пораненими. Після цієї невдачі командування перекинуло у цей район три курені Першої бригади УСС, але у різні напрямки, через що бригада як бойова одиниця втратила свою вартість.\n18 березня поляки нанесли удар двома групами військ генералів Ф.Александровича і Д.Конаржевського вздовж залізниці у напрямку на Городок. Незважаючи на відчайдушний опір частин ГА, противнику вдалося захопити Вовчухи та Бар і розгромити українські війська в цьому районі. Галицька армія зазнала відчутної поразки: одні частини були розгромлені повністю, інші втратили боєздатність. Найбільших втрат зазнали курені бригади УСС, які знаходились у центрі подій і через безглузде використання їх у боях опинились у катастрофічній ситуації.\n19 березня ворог прорвав облогу Львова. На північному крилі фронту йому вдалося зайняти Яворів і Янів. З великими труднощами українським частинам вдалося його зупинити.\nВовчухівська операція ще раз виявила неспроможність Начальної Команди координувати дії корпусів, оскільки фактично в даній операції активно діяли тільки війська Третього корпусу. Підсумовуючи її результати, учасники бойових дій, пізніше відомі стрілецькі історики Б.Гнатевич і О.Думін писали: «Так трагічно покінчився найбільший чин української зброї за час чотирьох з половиною місяців змагань, діло, що коштувало багато крови й великого зусилля. Українські стяги виповнили своє завдання блискуче, і коли їх змагання не увінчались успіхом, то завинив у цьому у 100 відсотках провід армії, Начальна Команда. Вже, захопивши залізничний шлях, вона повинна була звернути зараз головні сили проти заходу, щоб здобути Перемишль і лінію Сяну. Львів був би скапітулював, заки покінчилася би була акція проти Перемишля. Начальна Команда утретє зробила ту саму помилку тим, що намагалася захопити Львів безпосередньою акцією проти нього...»\nНавіть після цієї невдачі уряд ЗУНР не вжив рішучих заходів щодо заміни або зміцнення керівництва армії та перегляду стратегічних планів ведення війни. Він сліпо вірив в ідею необхідності здобуття Львова як вирішального чинника війни.\nМіж тим активність українців під галицькою столицею викликала занепокоєння польського уряду та країн Антанти. Остання остерігалася, що ЗУНР може піти на союз з Радянською Україною. 19 березня країни Антанти надіслали телеграму командувачам обидвох армій з вимогою припинити бойові дії, а через два дні було прийняте рішення відправити армію генерала Ю.Галлера у Польщу. В цей же час радянський уряд запропонував командуванню ГА об’єднати збройні сили для боротьби з Польщею. Є.Петрушевич вирішив залишити цю пропозицію без уваги, оскільки сподівався, що Захід не дозволить знищити українську державність у Східній Галичині.\nНевдача Вовчухівської наступальної операції значно погіршила становище ЗУНР та її армії, оскільки показала противнику, що він може перемогти у війні. Останній частіше став перебирати ініціативу в оперативних акціях. Галицька армія перейшла до пасивної оборони. На захист 300 км фронту не вистачало військ. Тридцять сім тисяч стрільців з 553 кулеметами та 200 гарматами не могли забезпечити надійну оборону. Їм бракувало боєприпасів, обмундирування, продуктів харчування.\nТакі умови змусили уряд здійснити декілька кадрових змін у командуванні корпусів, що, проте, не поліпшило становище на фронті. В цей період поляки прорвали оборону під Любінем, Самбором і почали масований наступ. 26-28 березня українська сторона втратила Краківець, Яворів, Янів, Брюховичі, Бірки, Сокільники, Глинну, Міклашов, Дубляни. Жорстокі бої тривали у районі Городка і Любіня Великого, де утримували оборону бійці бригади УСС.\nУспіх польських військ і тяжкий моральний стан українських військ змусили уряд ЗУНР звернутись до офіційної Варшави з пропозицією про перемир’я, у зв’язку з чим збройні сили республіки були відведені на «лінію Бартелемі» та припинили бойові дії. Але поляки навіть в умовах замирення не припиняли боїв і відбивали зручні позиції.\n13 травня провід ЗУНР погодився на умови комісії Мирної конференції на чолі з генералом Л.Ботом і чекав реакції польської сторони. Ці умови були прийнятними для українців, оскільки залишали їм Борислав і Дрогобич. Але наприкінці квітня на Галицький фронт з Франції прибула армія Ю.Галлера.\nНавесні 1919 р. вона була одним із найбільш організованих і могутніх збройних формувань у Східній Європі (60 тис. бійців, 200 гармат, 900 кулеметів). Поєднавши її з військами Т. Розвадовського, поляки мали на Галицькому фронті 100 тис. вояків. План операції передбачав у короткий строк розгромити противника, зайняти Східну Галичину і сполучитися із союзною Румунією. Галлерівські війська мали наступати на схід від лінії Любачів-Яворів-Львів-Ходорів (всі пункти включно) у загальному напрямі Сокаль-Красне-Бережани-Бучач. Справа, у напрямі Самбір-Дрогобич-Стрий-Бучач, наступала армійська група генерала В.Івашкевича.\nТогочасній Галицькій армії, навпаки, не вистачало військ, боєприпасів, обмундирування, продуктів. Понад 300-кілометровий фронт тримали всього 37 тис. стрільців, які мали 553 кулемети і 200 гармат. «Стрілецтво було обдерте і босе, - згадував пізніше колишній старшина Самбірської бригади І.Карпинець, - без відповідального озброєння, перемучене, часто голодне і без надії на краще. Ніхто ним не журився, ані уряд, ані суспільство».\n30 квітня Юзеф Галлер прибув до Львова, де його урочисто зустріло польське населення. Наступного дня під час прийому мало не просльозив: «Як птахи з далеких країн, прилетіли ми до Львова, щоб у вашому місті звити гніздо, з якого підемо далі на схід...».\nМужньо обороняючись, завдаючи противнику дошкульних контрударів і водночас деморалізовані невдачами, втрачаючи дисциплінованість, українські частини відступали, здаючи ворогу позиції.\nШвидкий відступ призвів до поспішної евакуації як державних установ, так і військового майна. Завдяки цьому до рук поляків потрапило багато зброї та боєприпасів, що значно знизило боєздатність ГА. 6 червня її війська зібралася у трикутнику за лініями: Устечно-Ягольниця - на заході, Збрись-Черконінці-Шманьківчики - на півночі і ріки Збруч - зі сходу.\nУ такій критичній ситуації Є.Петрушевич проголосив себе 9 червня диктатором - в його руках зосередилась уся влада. Відбулася і зміна командувача - замість обвинуваченого у військових невдачах М.Омеляновича-Павленка призначили генерала Олександра Грекова, який свого часу закінчив юридичний факультет Московського університету, Московське юнкерське військове училище, Миколаївську академію Генерального штабу, брав участь у російсько-японській і світовій війнах, був деякий період військовим міністром УНР. Цілий ряд змін відбувся в державному та армійському апаратах.\nВідсутність плану і швидкий відступ Збройних сил ЗУНР привели до послаблення зв’язків між наступаючими частинами поляків: лінія фронту стала нестабільною і виник певний розрив між передовими частинами і тиловими. Галицька армія опинилася перед загрозою оточення та повного знищення, але спромоглася на наступ, аналогів якому мало знайдемо не лише в українській, а й у світовій воєнній історії. Він відомий під назвою «Чортківська офензива». Це був четвертий, останній похід на Львів. Підтриманий майже усіма командирами корпусів і бригад, О.Греков зумів переконати уряд в необхідності наступальної операції, спираючись на високий моральний дух галицького стрілецтва.\nЩе напередодні, 5 червня, начальник штабу ГА В.Курманович надіслав командирам корпусів і бригад розпорядження, в основі якого лежав не лише патріотичний порив, а й ретельний аналіз оперативної ситуації на фронті. «Нехай всі жовніри разом і кожний з них зокрема скаже, чи дійсно є ще у них народна і жовнірська честь, чи готові вони боронити до останньої краплі крові сей останній клаптик рідної землі, чи рішені розпочати на ново похід для визволення з ганьблячої польської неволі своїх батьків, матерів і сестер, - зазначалося в ньому. - Перекажіть їм, що я, пригадуючи присягу, зложену ними рідній Вітчизні, наказую сей час всякий дальший відворот зостановили, а приказую натомість готовитися до рішучого наступу удару».\nЧортківська офензива, як зауважив М.Литвин, була останньою відчайдушною спробою визволити окуповані землі і врятувати незалежність ЗУНР. Вона засвідчила перед світом незламну волю українського народу обороняти свою Батьківщину. У ході травневої офензиви поляків ГА зазнала великих втрат у людях та озброєнні. За два тижні її чисельність скоротилася на 10-12 тис. Внаслідок міжнародної ізоляції у травні-червні повністю припинилося надходження вояків, зброї і боєприпасів з Австрії та Чехословаччини. Втягнута у запеклу і важку боротьбу з більшовицькою Росією, УНР не змогла реально допомогти братній республіці, бо сама опинилася в критичній ситуації. Свою роль відіграли й інші фактори, які визначили перевагу збройних сил Польщі кількісно і якісно, зокрема, в укомплектуванні армії рядовим, підофіцерським, офіцерським і генеральським складом (нагадаймо хоч би те, що у війні брали участь більше двох десятків польських генералів, тим часом як в ГА їх налічувалися одиниці). Польська армія була набагато краще озброєна новими зразками французької, англійської, німецької та американської зброї і бойової техніки, в той час коли Галицька задовольнялася здебільшого малоефективною австрійською і в кращому випадку російською зброєю. Супротивнику сприяла наявність розвинутих комунікацій на його території, яка дозволяла маневрувати кіннотою (її у нього було в кілька разів більше), панцерними потягами та автобронетехнікою, швидко зосереджувати їх на напрямках головних ударів або для контрударів. Отже, навіть за найсприятливіших умов сподіватися на повний успіх операції було б надто оптимістично.\nПочатком загального наступу став переможний бій за Ягільницю 7 червня. Наступного дня дивізія В.Сікорського зазнала серйозних втрат і відступила до Бучача. Частини Другого корпусу захопили 200 полонених, 52 кулемети, багато військових трофеїв. Ця перемога викликала велике патріотичне піднесення в особового складу ГА.\nНа думку багатьох істориків, операція почалася стихійно і тільки після здобуття частинами Другого корпусу Ягольниці Начальна Команда спланувала і провела операцію зі звільнення Чорткова. Її здійснили бригади Другого корпусу. Завдяки вмілим діям стрільців та координації між бригадами, місто було визволено 8 червня. Цей день внесений яскравою сторінкою у літопис визвольних змагань. Новопризначений головнокомандувач О.Греков 9 червня видав свій знаменитий «Наказ військам», в якому наголошувалося: «...Від сьогодні ми будемо знати тільки слово «Вперед!» і боєм та хоробрістю здобудемо назад всю нашу землю...».\nУ зверненні до армії Є.Петрушевич писав: «Ви за два дні свого походу вперед визволили великий шмат втраченої землі... Далі вперед, українські діти! Ждуть Вас замучені польською неволею українські села і міста, чекають Вас там Ваші родини, благословить Вас на послідній бій і на славну побіду весь український нарід!».\nЗвільнивши Чортків, ГА продовжила свій наступ. Другий корпус рушив на Бучач, Перший - на Теребовлю, Третій - на Монастирську.\nПерша бригада УСС була перекинута на допомогу Першому корпусу під Теребовлю, де вирішувалась доля наступу. Саме тут польське командування силами комбінованої дивізії В.Сікорського планувало нанести удар по правому флангу наступаючих й примусити їх повернути назад. Але під Ласківцями і Вербицями січові стрільці у нічному бою розгромили підготовлену до контрудару групу. Їхня кіннота на чолі з четарем Д. Коржинським і хорунжим М.Петруняком захопила багато трофеїв.\n11 червня бригада УСС підійшла під Теребовлю і взяла участь у зведеному штурмі, що закінчився перемогою. 15 червня був звільнений Тернопіль. Таким чином, удар бригади УСС по лівому флангу ворога допоміг Першому корпусу виконати своє завдання. Велику хоробрість та військову майстерність у ході операції проявили три курені УСС (1300 крісів, 120 шабель, 40 кулеметів, які в запеклих боях протягом 14-15 червня зірвали намагання дивізії В.Сікорського окружним маневром розчленувати Галицьку армію.\nТак, 15 червня бригада УСС зустрілася у бою з ударною групою ворога, очолюваною полковником Л.Бербецьким (один полк піхоти, дві сотні уланів, три батареї гармат), яка намагалась розсічним ударом розділити фронт наступаючих частин ГА в районі Купчинці-Денисів. У цьому бою курені бригади УСС витримали шалений наступ поляків, провели маневр, зайшли в тил, розгромивши 7-8 куренів ворожих військ, зайняли Городище і спинили підхід їхніх резервів. Цим подвигом усусівці зірвали плани противника і ще раз врятували становище. За хоробрість багато з них отримали різноманітні відзнаки, більшість офіцерів були підвищені у військових званнях.\nОдна з найбільших битв українсько-польської війни розгорнулася 17-21 червня за Бережани. Саме тут, в районі Бережани-Зборів-Золочів, ворог зосередив основні сили, щоб зупинити наступ ГА на Львів. Після артилерійського обстрілу стрільці бригади УСС багнетами зламали дві лінії оборони противника поблизу Гиновичів. У бою відзначилась артилерійська група Я.Воєводки та 2-й курінь УСС В.Білинкевича, який біля Нараєва перекрив полякам шлях відступу. Завзята боротьба йшла в районі Гиновицького цвинтаря, де наступ вів 3-ій курінь УСС.\nПісля здобуття Бережан усусівці переслідували ворога у Перемишлянському напрямі. Здобувши блискучу перемогу під Дунаєвом, вони зупинилися під Перемишлянами.\nНа півночі бригади Першого корпусу здобули Підкамінь, Лукавець, Луків, Золочів. Польські частини відійшли на лінію Ожидів-Скварява-Гологори, з якої 15 червня провели декілька контрнаступів. У зустрічному бою війська ГА відбили останні, захопили Ожидів, Белзець, Бурштин та закріпилися на цьому рубежі. Під час контрнаступу галичан ворог зазнав відчутних втрат: 2121 особа, з них 156 вбитими, 222 полоненими і 1743 пораненими. Генерал Галлер бомбардував Варшаву благальними телеграмами, лякав непередбаченими наслідками, якщо не отримає допомоги. Вона надійшла - 26 червня до Львова прибув і сам Ю.Пілсудський. Відтак польські бойові ряди зросли до 38613 багнетів, 2144 шабель, 797 кулеметів і 207 гармат. А в їх супротивника на той час було лише 24300 багнетів, 400 шабель, 367 кулеметів і 144 гармати.\nП. Ткачук звернув увагу на те, що вже в ході стратегічної наступальної Чортківської операції, попри існування плану нової реорганізації ГА у перспективі переходу останньої до стратегічної оборони на широкому фронті, командувач О.Греков під впливом її успішного розвитку повернувся до попередніх організаційних схем полковника Є.Мішковського. Основним вищим тактичним з’єднанням ставала бригада у складі чотирьох піхотних куренів, кінної сотні, гарматного полку, сотень саперів, зв’язку тощо. За його наказом, від 14 червня розгортається формування 4-го корпусу генерала Володимира Генбачова і 5-го корпусу полковника Григорія Коссака - по чотири піших бригади кожному. У складі Начальної Команди утворено Оперативний штаб для керівництва бойовими діями, а також Головний відділ фронту. Внаслідок нової реорганізації НК ГА стала гнучкішою й відповідала вимогам війни. Оголошено було штатну кількість особового складу збройних сил згідно з новою організацією: старшин у бойовому стані - 2585, інших - 285, всього - 2870; підстаршин і стрільців - відповідно 66970, інших - 18935, всього - 85905. У Галицькій армії, згідно планами, мали служити 88775 старшин і стрільців. Кожний з корпусів мав особового складу 17775 осіб, і також 2308 коней і 416 кулеметів. Кожна піхотна бригада мала 4346 вояків, з них старшин - 138. Курінь складали 1039 старшин і стрільців, сотню - 5 старшин і 115 стрільців. Тим же наказом було впроваджено тимчасові відзнаки належності вояків до корпусів і бригад.\nТим часом затримка операції під Бережанами, невиправдано повільні темпи наступу лівого крила ГА, припинення Червоною армією боїв проти поляків дало можливість останнім підтягнути значні резерви і серйозно посилити війська Галицького фронту. Співвідношення сил різко змінилося на їхню користь. До того ж безперервні бої вкрай виснажили людей. А головне - бракувало боєприпасів. 28 червня по всьому фронту від Бродів до Калуша поляки перейшли у рішучий наступ. Галицька армія була змушена відступити до Збруча на з’єднання з Дієвою армією УНР. На подальший наступ вона не мала сил. Відчувалася нестача озброєння, обмундирування. Її провід навіть не зміг забезпечити зброєю добровольців, які бажали вступити до лав збройних сил у дні Чортківського наступу. З дев’яноста тисяч з них до війська потрапило лише 15-17 тисяч. Командування стверджувало, що «оружжя і амуніції є досить», але до його збирання потрібно залучити населення. Воно закликало до здачі зброї - по 20 гривень за кріс, а її приховування оголошено злочином. Однак, це не дало бажаних наслідків. Згідно розпорядження Є.Петрушевича, зі збройних сил були звільнені неукраїнці, яким закидалися різноманітні зловживання. Разом з тим був сформований «Пробойовий курінь Першого корпусу Галицької армії», що став більше відомим під назвою «Жидівський курінь ГА», який за дуже короткий час уже налічував 1200 вояків-євреїв. Очолюваний поручником колишнього 15-го австрійського полку Соломоном Ляйнбергом, він хоробро воював за українську державу. Крім цього, негативне військово-політичне значення мав укладений С.Петлюрою 16 червня, якраз під час розгортання Чортківської офензиви, договір з Польщею про обопільне припинення воєнних дій. Згідно нього, ЗУНР втрачала основну частину своєї території. Правда, Є.Петрушевич його не визнав, що відображало настрої українського населення Східної Галичини й особового складу збройних сил.\n15 липня уряди Директорії УНР і ЗУНР підписали умову про перехід ГА за р. Збруч і влиття її до складу Дієвої армії УНР.\nНаступного дня Начальна Команда під проводом генерала М.Тарнавського (5 липня диктатор Є.Петрушевич звільнив генерала О.Грекова з посади Начального вождя) та уряд переїхали до Кам’янця-Подільського - ставки С.Петлюри. 16-17 липня стотисячна маса галицьких вояків і цивільних громадян перейшла Збруч в районі Гусятина та Скали і стала ударною силою українських військ в наступному періоді визвольних змагань українського народу. Під час відступу було полонено 6,5 тис. стрільців. «Висловом того глибокого зворушення та тих тяжких настроїв, що переживало в той драматичний період галицьке стрілецтво, була одна з найкращих пісень Р.Купчинського «Ой та зажурились», складена ним у серпні 1919р.: «Ой та зажурились Стрільці Січовії, як Збруч річку проходили.». Як бачимо, ГА опинилася за межами батьківщини на Поділлі в трикутнику річок Збруч і Дністер на території, яку поки що контролювали війська С.Петлюри, затиснуті тут військами Радянської України.\nТак закінчилася українсько-польська війна, що тривала вісім з половиною місяців. В ній на теренах Східної Галичини загинуло близько 15 тис. українських і 10 тис. польських вояків.\nТаким чином, військово-політичне керівництво ЗУНР зуміло створити боєздатні збройні сили, які у край несприятливих міжнародних і внутрішніх умовах упродовж майже дев’яти місяців відстоювали її суверенітет, протистояли значно сильнішому ворогу. Проти 3,5 млн. галицьких українців виступила 18-мільйонна Польща, а на Галицький фронт була кинута 60-тисячна армія Ю.Галлера, озброєна Антантою для боротьби з більшовиками, яка зуміла переломити хід війни на користь Другої Речі Посполитої.\nНезважаючи на поразку, Галицька армія вкрила свої знамена славою в ім’я Батьківщини і довела всьому світові, що український народ має історичне право на створення своїх збройних сил та власної держави.\n1. Які причини українсько-польської війни?\n2. Як створювалась Галицька армія?\n3. Розповісти про Вовчухівську операцію.\n4. Що ви знаєте про «Чортківську офензиву»?\n5. Які уроки можна винести з українсько-польської війни 1918-1919 рр.?


Новости Украины - Выступим в России, когда победим - ДахаБраха о фанатах из РФ и магии песен - Апостроф\nМария Крыштопа среда, 27 декабря 2017, 08:23\n"ДахаБраха" – український музичний етно-гурт, організатором і художнім керівником якого є Владислав Троїцький. "Апостроф.Лайм" зустрівся з музикантами гурту МАРКОМ ГАЛАНЕВИЧЕМ, НІНОЮ ГАРЕНЕЦЬКОЮ та ОЛЕНОЮ ЦИБУЛЬСЬКОЮ в стінах театру "Дах" і поспілкувався з ними про творчість, гастролі за кордоном і запрошення до Росії.\n- Ми вас вітаємо зі святами і хочемо поцікавитись, до вас Святий Миколай приходив чи ви були Святим Миколаєм (інтерв'ю записувалося 19 грудня, - "Апостроф.Лайм")?\nМАРКО ГАЛАНЕВИЧ: Вчора. Мені доня намалювала мій портрет, не могла дочекатися до завтра і вчора ввечері каже: "Я вже не можу дочекатися. Можна?" Я кажу: "Давай". Отже він вже прийшов.\n- До речі, про роботу Святим Миколаєм, я бачила, що ви давали багато концертів для діток, зокрема в це свято. Як вам із дітьми працюється? Ви вибираєте якийсь спеціальний репертуар, ви хвилюєтеся, можливо, більше?\nМ.Г.: "Лайкані" пісні.\nН.Г.: "Лайкані" пісні. Вони з нами танцювали, посміхались. Це дивовижно. Вони не стримують своїх емоцій, вони на нас одразу виплескують.\nМ.Г.: До речі, не тільки в Україні нам доводиться грати для діточок. У нас були випадки, коли по американських школах ми грали. Є соціальна програма для так званих "відсталих" шкіл, в індіанських резерваціях у штаті Вашингтон. Але там такі "відсталі" школи, що нашим передовим школам ще до тих "відсталих" дуже далеко в плані інфраструктури і оснащення. І там теж були дуже цікаві моменти, ми завжди згадуємо, тому що зовсім інша культура, зовсім інше світосприйняття. Ми там граємо, розказуємо про нас, про Україну, а потім вони задають питання. Одне із перших для нас було шокове, вони запитали, чи всі ми з одного племені. Ми сказали, що так, ми всі з одного.\n- А дорослі на концертах за кордоном про що найчастіше запитують у вас?\nМ.Г.: Досить часто питають про слова [пісень]. Ясно, що 99,9% людей за кордоном не розуміють слів, але їм подобаються якась наша енергія, наші імпульси, наша музика. Але щоб більше осягнути, вони хочуть зрозуміти, про що власне йдеться. А вони можуть собі надумати, чи, можливо, ми надаємо більше сенсів, ніж закладено в текстах. Тому коли ми кажемо, що текст такий: "Ой, люлі-люлі, прийшли туди, до зозулі", вони кажуть: "Ой, так все просто, виявляється..."\nО.Ц.: "...а я думав, що там таке вже..."\nН.Г.: "...там революція".\n- Останні роки напевно запитують не тільки про творчість, а й про країну. Які найбільш запам’ятались запитання?\nМ.Г.: Приємно, коли, буває, люди ніколи нічого не чули про Україну, а після наших концертів пишуть листи: "Ми тепер дізнались, що у вас відбувається, ми тепер вас підтримуємо, ми тепер завжди з вами. Дякуємо за те, що ви нас познайомили з Україною". Ми відчуваємо тоді, що щось робимо важливе у цьому світі не тільки для себе як музиканти, а, що важливо, ще і для своєї країни, для своєї нації. От такі моменти найбільше проймають.\n- Ви раніше, до цих всіх подій, їздили до Росії. Зараз не запрошують виступати туди?\nМ.Г.: Запрошують постійно. Нещодавно написали з російського телеканалу, що вони хочуть використати нашу пісню для якоїсь передачі – чи то "Танці з зірками", чи щось таке. Ми відмовились, так само, як відмовляємося їздити туди виступати. Ми кажемо, що поки триває війна, поки ви всі приймаєте те, що ваша країна, ваша влада веде з нами війну, ми не можемо їхати туди і виступати. Це наша позиція, ми нікого іншого не засуджуємо, кожен собі шлях обирає, те, що відповідає його серцю і його помислам. Наш шлях – такий. Ми запрошення досі отримуємо. І, до речі, багато росіян не можуть зрозуміти, в чому проблема, тому що живуть у своєму інформаційному світі, інформаційному просторі. Вони кажуть: "А чому ж ви не їздите? Багато українців їздять – і все класно".\n- Маленький прогноз, як ви думаєте, коли це буде?\n- А що для цього потрібно, як ви думаєте?\n- Пісні з вашого репертуару дуже давні. Але вони зараз зачіпають, ніби написані сьогодні. Як ви вибираєте пісні, як ви їх шукаєте?\n- До речі, про магію. Кажуть в народі, що ваші пісні зцілюють. Чи правду кажуть?\n- Ви шукаєте не тільки пісні, а й музичні інструменти. Які найцікавіші були?\nН.Г.: Хтось дарує, або ми на фестивалях буваємо по світу, десь щось цікаве бачимо і його беремо. Ми раніше брали набагато більше інструментів із собою. Але оскільки багато подорожуємо, ми намагаємося дуже мінімізувати це все. Усі ці цікаві інструменти – дуже крихкі, їх дуже легко пошкодити. І тому всякі керамічні, дерев’яні ми майже і не возимо. Але, звичайно, вони лежать у нас тут в "Даху", їх багато. Колись давно ми під час вистав той весь багаж доставали, шуміли, шуршали.\n- А окрім транспортування, у митників не виникає якихось претензій до вас, питань?\nН.Г.: У митників виникають питання тільки до моєї віолончелі. Але все законно, у мене є паспорт. Я завжди показую, завжди, коли приходжу в аеропорт "Бориспіль", то там: "А, ви знову кудись їдете?" Вона ж розмальована, і вони її пам’ятають.\n- А хто у вас в колективі голова?\n- А між вами?\n- А генератор ідей? Хто назву генерував?\n- А назви альбомів?\nМ.Г.: Ми вирішуємо разом, як назвати альбом, кожен дає свої варіанти – і потім якось, голосуванням чи не голосуванням, до нього приходимо спільно. Але немає такого, щоб хтось сказав: "От це". Поки ми разом не погодимось, то нічого не буде.\nН.Г.: У нас творчий колектив, всі творять разом. І у нас такого дійсно немає, що "я сказав" – і все. Ми всі дослуховуємось\n- Ви вже стільки разом. У чому секрет цього міцного колективу?\n- Друга сім’я у вас складається. А перша? Не страждає ваше особисте життя від турів, гастролей? Як вдається поєднати це все?\n- Вас уже напевно питали сотні разів, але ми ще раз запитаємо. Шапки – хто, як і навіщо?\nН.Г.: Оскільки ми не співаємо чисто українських автентичних пісень, а робимо обробку, експерименти, тому і образи наші мали виглядати не такими чисто автентичними, не традиційними. Тому ми вирішили зробити експерименти. Костюми у нас є різні, але шапка незмінна. Шапку придумала чисто випадково актриса театру Тетяна Василенко. Лежали якісь речі у нас в "Даху", і вона взяла шубу, просто притулила до голови і каже: "Дівчата, а давайте спробуємо". Ми дуже були спочатку проти, нам здавалося це таким дивним. Але все-таки це спрацювало, це така фішка, наш бренд. Багато хто, можливо, не пам’ятає назву "ДахаБраха", але за шапками нас однозначно мають впізнавати.\n- І скільки шапок зараз в кожної з вас у гардеробі?\nМ.Г.: Але ми кажемо, що, на жаль, вони просто причетні до театру "Дах".\n- А вас без шапок впізнають на вулиці?\n- Тобто зоряна хвороба вам поки що не загрожує?\n- Скажіть, будь ласка, скоро Новий рік, Різдво. Як ви їх будете святкувати? Чи будуть спільні якісь святкування або родинні?\nН.Г.: З цього року ми по своїх родинах будемо або зі своїми компаніями, друзями. А так бували у нас різні варіанти святкування: або ми у "Даху" влаштовували якісь дуже гарні святкування, або це був якийсь концерт, що теж непогано, ми любимо на сцені святкувати Новий рік. То завжди весело, святково, тобі не треба заморочуватися, які тобі салати рубати і як святкувати. Але цього року ми відмовились від всяких концертів і вирішили спокійно вдома, з рідними.\n- У вас такий закритий колектив, а ви прийняли б когось із українських музикантів до себе?\n- Кожен з вас окремої кар’єри сольної поза колективом не бачить?\nН.Г.: У мене теж ще один проект – з Dakh Daughters. Коли я з "ДахаБрахою" не їжджу, то тоді я їжджу з Dakh Daughters. І в лютому теж будемо мати тур у Франції, так що я буду там з дівчатами.\n- Оскільки скоро Новий рік, що б ви побажали собі й нашим читачам у новому 2018 році?\nТеги: Россия, Украина, Троицкий, музыка, ДахаБраха, новый год


Якщо для Луценка судова система ефективна, то нехай досидить свої 3 роки, – Дрік\nсереда, 20 вересня, 2017, 16:50 Політика\nВимагаючи створення антикорупційних палат, Генпрокурор Юрій Луценко стверджує, що нинішня судова система є ефективною. Тож, у такому випадку, він повинен досидіти за ґратами той термін, який йому свого часу присудила Феміда.\nТаку думку в ефірі інформаційного проекту «Перші про головне. Коментарі» (щобудня о 13:00-15:00 та 17:00-19:00 на телеканалі ZIK) висловила голова ГО «Громадський люстраційний комітет» Олександра Дрік.\nАбо ми зараз завершуємо формування низки нових антикорупційних органів з останньою ланкою – Антикорупційним судом, або ж створюємо палати, про які говорить Генпрокурор. Та це законсервує корумповану систему, а весь світ «просто махне рукою на Україну і ми втратимо державність».\n«Антикорупційний суд і зміна виборчого законодавства мають стати тими інструментами, які допоможуть Україні дати конкретні результати у боротьбі із корупцією та можливість новим елітам, які діють в інтересах держави, сформувати більшість. Таким чином, законодавство, яке приймалося або може бути прийняте, нарешті запрацює», – наголосила Дрік.\nАдже, на її думку, після створення Антикорупційного суду українці нарешті зможуть побачити результати роботи НАБУ чи САП.\n«Якщо буде дотримана обов‘язкова процедура відбору цих суддів так, щоб вони були справді незалежними, і буде забезпечена автономія новоствореного інституту, зможемо розраховувати, що судді виноситимуть рішення, відповідно до законодавства», – підкреслила вона.\nОкрім того, вона зазначила: вимагаючи створення антикорупційних палат, Генпрокурор стверджує, що нинішня судова система ефективна. Тож, якщо він переконаний у цьому, має відправитись на три роки за грати.\n«Якщо він вважає цих суддів доброчесними, це означає, що рішення проти нього було справедливим. Відповідно, має і відсидіти весь термін, який вони йому дали. Адже ми говоримо про безкінечні подвійні стандарти і погоджуємось на абсурдні пропозиції допустити до нових органів суддів, які знову робитимуть те ж, що робили раніше», – зазначила Олександра Дрік.\nЧитайте також: Через два місяці органи прокуратури втратять функції слідства, – Луценко\n2018-03-23 03:37 :02


WEGAME - PlayUA\nДо WEGAME — фестивалю ґейм- і ґік-культури залишилося менше місяця! WEGAME 6.0 відбудеться 28-29 серпня в Міжнародному виставковому центрі (Броварський проспект, 15). Захід...\n23 Липня, 2021 1\nДля того, щоб ви повністю занурилися та відчули весь ґеймерський вайб на фестивалі WEGAME 6.0, організатори створили унікальний епічний квест. Загадковий міфічний світ,...\n19 Травня, 2021 0\nНа жаль, у теперішні часи провести будь-який оффлайн-захід — непроста справа. Але організатори українського фестивалю ґейм- та ґік-культури WeGame 6.0 впевнені у своїх силах....\n9 Травня, 2019 1\nЮвілейний WEGAME 5.0 пройшов у Києві 20-21 квітня і запам’ятається відвідувачам надовго, завдяки різноманіттю стендів, конкурсів, відеоігор та косплею. Зібравши, між іншим, рекордну...\nМасштабний фестиваль гейм- і ґік-культури WEGAME оновлюється до п’ятої версії! Ви зможете зануритися у світ комп’ютерних ігор і феєричного косплею 20 і 21...\n14 Квітня, 2017 0\nhttps://www.youtube.com/watch?v=hRy9NYejBgw Скінчились вихідні, а вслід за ними зачинив свої двері київський арт-завод “Платформа”, який приймав такий очікуваний багатьма ґеймерами та прихильниками ґік-культури фестиваль...\n7 Квітня, 2017 0\nАмериканський бренд ігрових і кіберспортивних аксесуарів HyperX оголошено офіційним спонсором кібертурніру з Counter-Strike: Global Offensive, League of Legends і DotA 2 під назвою WEGAME VaultCup, що...\n28 Березня, 2017 0\nПредставництво Samsung Electronics в Україні стане офіційним ексклюзивним партнером фестивалю WEGAME 3.0, що відбудеться 8–9 квітня на арт-заводі «Платформа» у Києві. Ігрова зона всесвітньо відомої фірми...


Підпалили будинок Пушкарьова у Харкові — соратника Ширяєва\nУ Харкові закидали «коктейлями Молотова» будинок соратника екс-командира «Східного корпусу» Ширяєва\n10:35, 23 листопада 2018\nУ Харкові вночі 23 листопада невідомі закидали «коктейлями Молотова» та підпалили будинок Ігоря Пушкарьова, соратника колишнього командира роти Нацполіції «Східний корпус» Олега Ширяєва.\nПро це Пушкарьов повідомив на своїй сторінці у Facebook і опублікував відео нападу на його оселю.\nНа записі видно, як три людини близько 02:20 кидають у будинок «коктейлі Молотова», після чого зникають.\n«Будинок, який ми з дружиною будували власними руками. Більше 10 років. Для нас. Для наших дітей. Для моєї внучки. Сьогодні його підпалили. Підпалили ті, хто погрожував мені і моїй родині останні місяці. Це зробили ті, кого я колись вчив. Кого вважав побратимами», — написав Пушкарьов.\nGepostet von Igor Pushkarev am Donnerstag, 22. November 2018\nГромадський рух «Східний корпус» було створено у березні 2014 року у Харкові для протистояння сепаратизму. Він з’явився з ініціативи членів громадської організації «Патріот України» та футбольних уболівальників. Учасники організації допомагали бійцям Збройних сил та полку НГУ «Азов».\nУ листопаді 2014 року в Харкові сформували роту особливого призначення Нацполіції, підпорядковану МВС. Очолив її Олег Ширяєв. До її складу ввійшли члени громадської організації «Східний корпус» та добровольці. У серпні 2015 року Ширяєв звільнився з МВС. Але продовжував керувати однойменною громадської організацією. У лютому 2017 року він представлявся вже як глава харківського осередку політичної партії «Національний корпус».\n16 березня 2018 року керівником громадської організації «Східний Корпус» став Ігор Пушкарьов.\nУ вересні 2018 року Київський районний суд Харкова заарештував на два місяці без права виходу під заставу Олега Ширяєва. Його підозрюють в організації рейдерського нападу на сільгосппідприємство в селі Занки Харківської області. Крім нього, суд заарештував ще 22 підозрюваних. Напад стався 11 вересня: близько 50 осіб, розпочавши стрілянину, намагалися проникнути на територію місцевого елеватора. Постраждали восьмеро людей, зокрема працівник поліції.


Місцевих не допускають: окупанти в Маріуполі придумали цинічну схему, як приховувати кількість загиблих\nРосійські окупанти намагаються приховати кількість жертв серед місцевого населення, яких самі ж і знищили.\nРосійські окупанти в Маріуполі продовжують робити все для приховування злочинів. Як виявилося, в місті не допускають місцевих жителів до розбору завалів в розбомбленому пологовому будинку і драмтеатрі, щоб вони не бачили реальну кількість загиблих. Про це повідомив у своєму телеграм-каналі заступник мера Маріуполя Петро Андрющенко.\nЗа його словами, МНС так званої ДНР посилаючись на звіти МСЧ Росії, що працює в Маріуполі, оприлюднить дані про загиблих в драматичному театрі. Їх виявилося 12.\n"12 осіб за даними "ДНР" загинули в драматичному театрі. Навіть за мінімальним сценарієм там загинули понад 300. Де поділися тіла інших - ми теж розуміємо. Приховано під номерами в безіменних братських могилах Мангуша. Лють. Просто Лють", - написав Андрющенко.\nЗазначимо, раніше ми писали, що мер Маріуполя закликав жителів не вірити в обіцянки окупантів про компенсацію за зруйноване житло і не повертатися в місто. За словами мера, фактично немає заборони на в'їзд в місто, проте вибратися звідти буде вкрай складно.\nНагадаємо, "До побачення": окупанти налякані "партизанщиною"і вже почали вчити українську.\nЯк повідомляла Politeka, "Таких персонажів Треба знати": журналіст показав цинізм колаборантів у Маріуполі.\nТакож Politeka писала, що Запах путіна насторожив присутніх: американський політолог згадала зустріч з президентом рф.


Акція на підтримку Олега Сенцова відбулася в Житомирі\nВ Житомирі відбулась акція «Врятуй Олега Сенцова». Аби підтримати політв’язнів Кремля, українці влаштовують такі акції по всьому світу. Біля пам’ятника Сергію Корольову зібрались житомиряни. Люди розписались на так званій «червоній картці Кремлю». Як все відбувалося – дивіться далі\n1 червня 2018 432\n18 травня 2018 776\n7 травня 2018 482\n20 квітня 2018 433\nВійськові пенсіонери мітингували в Житомирі\nЗамалі пенсії та пусті чиновницькі обіцянки влади про підвищення обурюють колишніх військових. Сьогодні вони провели акцію під стінами Житомирської облдержадміністрації. Водночас, пенсіонери перекрили рух транспорту на кількох вулицях міста. У Житомирі підтримали всеукраїнський протест військових пенсіонерів, бо подібні заходи відбулися у багатьох обласних центрах\n17 січня 2018 521\n28 листопада 2017 717\nЗемлі вимагають члени громадських організацій за участь у бойових діях\nБіля приміщення управління Держгеокадастру в Житомирській області сьогодні мітингували колишні учасники АТО з Житомира та області. Вони обурені призупинення видачі землі. Вимагали від керівництва активізувати роботу з оформлення документів та навіть звільнити з керівних посад низку посадовців структури. Подробиці – у сюжеті Олександри Давидової\n11 липня 2017 698\n4 липня 2017 667\nУ Житомирі перед сесійним засіданням біля міської ради зібрався мітинг\nМісцеві активісти вимагали відміни рішень про здорожчання цін на газопостачання, проїзд у міському транспорті. Активісти погрожували міській владі\n4 квітня 2017 374\nЖитомирська обласна рада взялися за оптимізацію обласних шкіл-інтернатів\nНа сайті ОДА повідомили про можливу ліквідацію деяких з закладів\n20 березня 2017 516\nУ Житомирі планують ліквідувати кілька шкіл-інтернатів\nКілька шкіл-інтернатів області планують ліквідувати, про це написали на сайті Житомирської облдержадміністрації. Сьогодні під стінами ОДА сьогодні відбувся мітинг\n17 березня 2017 551


Що потрібно знати про каналізацію в будинку » Все для дачників і городників, поради та рекомендації\nБезліч людей віддають перевагу жити в приватному будинку, при цьому велику увагу приділяють інженерному обладнанню будинку. Головними є питання водовідведення, водопостачання і каналізації. Власники будинків вже давно зрозуміли, що, якщо цими питаннями не цікавитися, то це чревате наслідками.\nКаналізації розділяють на два типи:\nзовнішню і внутрішню. Внутрішня призначається для приймання фекальних і стічних вод санітарної зони і відведення цих вод за межі житлового будинку в спеціальну каналізаційну систему. Зовнішня транспортує забруднену воду на очисну споруду (ОС), а далі - за кордон населеного пункту. Якщо ви живете в котеджному селищі, то зовнішня каналізація може:\n- існує автономно, але власнику потрібно самому стежити за потраплянням стічних вод на ОС, ліквідує різні ситуації;\n- з'єднується з мережею центральних міських каналізацій. Цей варіант вважається оптимальним, але для цього неподалік від селища повинен бути великий каналізаційний колектор.\nКаналізаційні системи можуть бути пов'язані з місцевим очисною спорудою, де зазвичай відбувається централізована обробка стоків. Важливо пам'ятати, що вигрібну яму потрібно розташовувати на невеликому віддаленні і від житлового будинку, а також від джерела води для пиття, це місце має бути зручним для приїзду асенізаційної машини.\nФінансовий та інші важливі організаційні аспекти.\nЯк показує практика, проектування каналізації і її суспільна установка для кількох будинків невеликого селища зручніше і вигідніше, а часто і надійніше, ніж індивідуальна. Колективна каналізація буде коштувати вам приблизно одна-п'ять тисяч доларів на три-десять будинків. У той же час за індивідуальну вам доведеться заплатити цілих три-п'ятнадцять тисяч доларів. До того ж, до магістрального колектору краще підключатися всім селищем, ніж окремо. Відстань від септика до найближчого джерела води має бути не менше тридцяти метрів. Роботи з очищення септиків і його обслуговування набагато легше здійснити спільними зусиллями. Між водопотребителями потрібно укласти договір, який регламентуватиме взаємодію всіх користувачів між собою.\nЗагальні принципи чищення стоків.\nСтоки з дому надходять в загальні колектори, а далі в селищні чи міські очисні споруди. Там рідина трохи відстоюється в резервуарах, піддаються біологічної обробці і виділяють гази. Потім це все розділяється на "освітлені стоки" (вода) і нерозчинені фракції (осідають на дні). Після ще однієї обробки вода скидається «в грунт», використовується для технічних потреб, у водний об'єкт (річка, озеро), а весь осад вивозять асенізаційної машиною і переробляють на добрива.


Інформаційний простір - Донецьке відділення наукового товариства ім. Шевченка donetsk compartment of shevchenko...\nГанна МОНАСТИРЕЦЬКА, здобувач кафедри української мови Донецького національного університету ГРАМАТИКА ЯК ЄДНІСТЬ РЕАЛІЗОВАНОГО\nІ ПОТЕНЦІЙНОГО Ремчукова Е.М. Креативный потенциал русской грамматики: Монография. – М.: Изд-во РУДН, 2005. – 329 с.\nСхідної України - це річ, яка давно не контролюється Києвом. Найкращими на Донбасі вважають московські телеканали, потім іде сумнозвісна ТРК "Україна", потім - "Інтер". "Ері" та "5-у каналу" не довіряють, їх мало хто знає і не прагне знати взагалі . За даними  картина симпатій донеччан у ЗМІ така: перевагу місцевому ТВ надають 33,7%, "Інтеру" - 22,3%, місцевим газетам - 80,2%. Це, до речі, класика - скрізь місцеві газети і телевізію читають і дивляться більше. Але в даному випадку, схоже, що не тільки реґіон не зацікавлений у інформації з Центру, але й Центр не вміщує у своїх ЗМІ інформацію, яка б цікавила реґіон.\nЩо ж являють собою реґіональні ЗМІ Донеччини? Станом на 01.01.2005 в області зареєстровано 990 періодичних видань, з яких тільки 18 видаються виключно українською мовою, у тому числі тільки одна обласна газета "Донеччина" з мізерним накладом у\n20-25 тис. примірників на місяць, 69 газет і журналів видаються українською та російською, а решта 666 - практично російською.\nВ інформаційному просторі Донецької області працюють 136 телерадіоорганізацій. З них - 38 телерадіокомпаній і 18 радіоорганізацій ефірного мовлення, 67 - телерадіокомпанії кабельного мовлення і 13 - радіоорганізації дротового мовлення, що діють згідно з ліцензіями Національної Ради України з питань телебачення і радіомовлення. Телерадіоорганізації, використовують у своєму ефірі в середньому 45% державної мови і 55 % - російської, крім обласної державної телерадіокомпанії, яка веде програми у такому співвідношенні мов: українською - 65%, російською - 35%. Про тематичну наповненість передач місцевих телерадіокомпаній український глядач поінформований добре на прикладі ТРК "Україна", ОДТРК "Регіон", КРТ тощо. Назвати їх українськими можна тільки з відомою часткою гумору. Саме ЗМІ реґіону Донбасу суттєво винні у підігріванні сепаратиських настроїв на минулих президентських виборах - про це багато говорилося ще в січні-лютому цього року. Про їх державотворчу місію не йдеться. Схоже, що нова влада діє ліберально і дає шанс місцевим ЗМІ "виправитися".\nБезперечно, громадянське суспільство є "лакмусовим папірцем" сучасного державотворення. Визначаючи громадянське суспільство як "цілісну сферу громадянського життя суспільства, що є відносно самостійною від державних інституцій і механізму державної влади"  і підкреслюючи те, що саме воно є особливо важливим чинником підтримки демократії і свободи у суспільстві, ми зупинимося на його важливих елементах - громадських організаціях, партіях та рухах.\nЗа загальною кількістю організацій Донеччина (на 2003 рік в області діяло 4053 громадських організацій та рухів і 3170 первинних партійних організацій ) не тільки не поступається іншим, але, крім Києва і Львова, навіть перевищує інші реґіони. Натомість їх "якісна" картина на Донбасі дуже строката. Неурядові неприбуткові організації (ННО) часто дуже заполітизовані, їх основнi полiтичнi вектори чітко відповідають настроям у суспільстві. І хоча про повалення Української держави у своєму Статуті ніхто не пише, але євразійські пріоритети, російська мова як друга державна чи офіційна, "слов'янська єдність", і т.і., що зовсім недавно "раптом" матеріалізувалося на виборах Президента України в сепаратистські гасла в Сіверодонецьку, можна зустріти у ряді випадків. Ще одна особливість Східної України - виникнення в останні роки псевдо-громадських об'єднань, які створюються "під вибори", часто просто "за виробничим" принципом. Загалом же в "третьому секторі" Донбасу останні роки, образно кажучи, переважали біло-голубі кольори - "помаранчеві" себе не афішували.\nВ царині політичних партій ситуація така ж сама, якщо не гірша, хоча представницькі функції ряд функціонерів від "помаранчевих" на виборах сяк-так виконували (хоча їх і не було чути в реґіоні).\nА ефективність їх була така, що перефразовуючи лідера кримських татар Мустафу Джамілєва, який говорив, звичайно, про Крим, треба сказати про Донеччину: "Якби не було штабу "Нашої України" в Донецьку, за Ющенка на Донеччині проголосувало б більше людей". Сьогодні нові "помаранчеві" - вчорашні "заробітчани" на ниві різних виборчих кампаній. Про "ідеологічні" або хоча б "харизматичні" партії на Сході України не йдеться. Вони є тільки в Центрі і на Заході.\nНа Сході партії "патронажні", тобто такі які діють за принципом: "я - тобі, ти - мені", наприклад, "я тобі роботу (зарплату, пенсію, пакет продуктів, 20 гривень тощо), ти мені - голос на виборах". Аполітичність східняків ще раз довів факт "переходу" голосів виборців, які ще вчора збирали тут комуністи (тому й реґіон називали "червоним поясом"), до здавалося б ворогів комуністів - сьогоднішніх буржуїв. Показово, що спроба заполітизувати донецького виборця з боку проросійських сил теж була невдалою. На останніх парламентських виборах до Верховної Ради "Русский блок" отримав у реґіоні 0,51%, а партія "ЗУБР" з подібною програмою - 0,45%. Цим прагматичні донеччани продемонстрували свою прохолодність до проблем будь-якої мови на Донеччини. Їм значно важливіше інше - соціальні виплати, матеріальний добробут.\nВиходячи з таких реалій громадсько-політичний сектор Донбасу не є інтеґративним чинником і найближчим часом навряд чи таким стане. Хоча спрямованість донеччан на вирішення саме матеріальних проблем болить всім в Україні (для багатьох - за умови, якщо це не за рахунок мови, культури, державного суверенітету і т.д.) і безперечно має інтеґративний потенціал від Сходу до Заходу і від Півдня до Півночі країни (як тут не згадати В.Винниченка, який ще на початку ХХ ст. говорив про необхідність поєднувати націонал-демократичні та економічні гасла і програми).\nДуже цікавим є питання - чи могло бути по-іншому на Донеччині з ННО і партіями? Попри, здавалося б, зрозумілу відповідь: "Ні, не могло, бо реґіон дуже проблемний", не все так просто. "Патронажність" - це вже сьогоднішня риса партій і електорату в реґіоні. У перехідній фазі - на самих початках "оксамитової революції" 1989-1991 рр. в діях її фігурантів, - шахтарських страйкомів, новонароджених громадсько-політичних організацій і рухів, - було значно більше пасіонарності, паростки якої, на жаль, були витоптані, і не без участі спершу Центру, а потім - завдяки цинізму олігархів і політиків.\nА от з вимушеною автономністю гірше. Схід України фактично залишений всіма сам-на-сам зі своїми проблемами (на Півдні більш багаті київські ННО хоча б поєднують конференції з відпочинком - то він менш ізольований). На терикони ніхто їхати не бажає. Цікавитися проблемами місцевих організацій - теж. Ось приклад - в шанованій газеті "Свобода" 24 грудня 2004 року було надруковано матеріал "На порядку денному - програма "Східня Україна", за якою ми (Український Культурологічний Центр в Донецьку) пропонували всім українським організаціям у Світі, - громадським, науковим, молодіжним, кредитовим, професійним тощо, - зацікавленим розвитком демократичних процесів, українського відродження на Східній Україні долучитися до співпраці зі Сходом. Ми ж готові були і є, як ресурсний центр, взяти на себе посередницькі функції.\nНе відгукнувся НІХТО. Ми розуміємо, що діаспора не є фінансово спроможною допомагати ННО України. Та і віра в ефективність цього сьогодні вже мала. Але слабкі ННО на Сході не спроможні самі поліпшити ситуацію. Схід, як і вся периферія, поіґнорований Центром, столицею, де мають офіси головні організації-грантоїди. У 1989-1991 рр. в структурі Народного Руху була чудова ідея інтеґрації Сходу і Заходу через співпрацю первинних організацій. Зараз вона практично скрізь "тихо відійшла". Щодо нової влади, то фактично ніяких суттєвих змін на краще вона до сьогодні не принесла.


Поступ у Львові\t» ПОДАРУНКИ\nНоворічний вечір військовослужбовців Самбірщини\nІгор Гайдучок подарував солдатам радість зустрічі Нового року перед телевізором\nНоворічний вечір військовослужбовці Самбірщини зустріли перед екранами телевізорів. Про це потурбувався Благодійний фонд “Галичина” та його директор Ігор Гайдучок.\nПам’ятаючи свої армійські будні, офіцер запасу пан Гайдучок знає, що від приємно проведеного новорічного вечора біля телевізора і весь рік, що наступає, і вся армійська служба стають легшими.\nВ останній день 2001 року Ігор Гайдучок від імені Благодійного фонду “Галичина” вручив новенькі кольорові телевізори воякам 22 бригади радіаційно-хімічно-біологічного захисту, десятої інженерно-саперної бригади, 302 батальйону сьомого полку армійської авіації, що в селищі Новий Калинів. Пощастило і Самбірському військовому шпиталю.\nТам теж з’явився кольоровий телевізор від БФ “Галичина”. Турбота про військових стала вже традиційною для Ігоря Гайдучка, директора Благодійного фонду “Галичина”.\nЦя структура кольоровими телевізорами привітала з професійним святом прикордонників кількох застав Львівщини.\nЛьвів втрачає свій кришталь\nУнікальна музейна збірка художнього скла може піти з молотка?\nУже в кінці січня – на початку лютого ліквідаційна комісія, яка оцінює майно збанкрутілого ЗАТ “Райдуга”, має намір виставити на відкриті торги, окрім нерухомості й промислового устаткування, ще й унікальну колекцію авторських творів, що зберігаються в заводському музеї.\nВірю, що “Різдвяні легенди” відродять дух єдності українських традицій...\nГенеральний директор ВАТ “Львівська пивоварня” Володимир Печер розповідає про спонсорську підтримку його підприємством проекту “Різдвяні легенди”, який у перший день нового року двічі організував аншлаг у Львівській Опері та біля неї, а завдяки телекомпанії “Інтер” Різдвяне дійство на сам Святвечір матимуть змогу подивитися мільйони глядачів у всій Україні.\nВифлиємський вогонь у Львові\nОтримати Вифлиємський вогонь миру для своїх різдвяних свічок можна буде сьогодні о 15.00 у соборі Святого Юрія. Як повідомили “Поступу” в національній скаутській організації України “Пласт”, Вифлиємське світло привозять із Вифлиємської печери і передають до християнських церков цілої Європи.\nНаші в Будапешті\nПередучора до Львова повернулася делегація, що представляла Львів на всесвітній зустрічі християнської молоді. Цьогоріч центром молодіжного екуменізму стала столиця Угорщини Будапешт. Такі з’їзди ще минулого століття зініціювала спільнота монахів французького містечка Тезе, і щороку подібні зустрічі міняють країни та міста.\nІз 1 січня змінюються деякі пункти Закону “Про державну допомогу родинам з дітьми”. Як пояснила “Поступу” начальник відділу державної допомоги управління соціального захисту населення Оксана Яковець, тепер діти-інваліди зможуть отримувати допомогу від держави, обсяги якої є трохи більшими за розміри соціальної пенсії.


"Штраф та відшкодування шкоди": за що поплатиться жінка на Воловеччині | Голос Карпат\n"Штраф та відшкодування шкоди": за що поплатиться жінка на Воловеччині\n03.02.2021 23:42 Кримінал\nІнцидент із самовільним захопленням землі трапився на території Нижньоворітської сільської ради Воловецького району.\nЯк повідомляє Державна екологічна інспекція у Закарпатській області, за самовільне захоплення землі жінка сплатить штраф та відшкодує шкоду.\nЗа результатами перевірки інспекторами складено протокол про адмінправопорушення, громадянку притягнуто до відповідальності на суму штрафу 850 гривень. Відповідно до Методики визначення розмірів шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу. Інспекція провела розрахунок збитків на суму 4540 гривень.\nЛист-претензію з пропозицію добровільно перерахувати вказану суму на користь держави направлено правопорушниці. У разі відмови добровільного відшкодування шкоди Інспекція звертатиметься до суду для примусового стягнення.\nНагадаємо, через геологорозвідувальні роботи на Воловеччині прокуратура Закарпаття звернулася до суду.


26.07.2017 12:58 77\nСтати власником омріяного житла у новітньому комплексі із просторими прогулянковими бульварами, парковими зонами та набережною Дніпра неподалік, відтепер ще вигідніше.\nТак, за умови стовідсоткової оплати вартості житла покупець отримує 5% знижку. При 50% оплаті знижка становить 2,5%. Окрім того, «Київміськбуд» пропонує особливі умови розстрочки на даний об’єкт із 30% першим внеском.\nЖитловий комплекс «Rybalsky» формуватиме система супер-кварталів, що дозволить забезпечити високу варіативність маршрутів для пересування. Завдяки використанню спеціальних поглинаючих екранів, зовнішній шум не заважатиме мешканцям проводити час у зонах загального відпочинку. Проектом передбачено створення містких підземних паркінгів для жителів комплексу, а також спеціальних «кишень», відокремлених від смуг автомобільного руху, для гостей.\nКомфортне розташування комплексу дозволяє доїхати на автомобілі до центру міста Києва за 10 хвилин. Зручне транспортне сполучення з Подолом і Оболонню: до станцій метрополітену «Поштова площа» можна доїхати за 5 хвилин та до метро «Контрактова площа»- за 5 хвилин. Автобусами № 53, № 88, № 114, № 114А можна дістатися до Оболоні і Подолу. На території будуть знаходитися 2 школи і 2 дитячих садка. Також у безпосередній близькості розташовані магазини, фітнес-центри, аптеки, медичні заклади, кафе, ресторани, центри відпочинку і розваг.\nЩодо більш детальної інформації стосовного купівлі нерухомості у ЖК «Rybalsky» чи будь-якому іншому, що його реалізує «Київміськбуд», звертайтесь до відділу продажу: (044) 280 90 11.\nТеги: київміськбуд rybalsky


У «Масандрі» планують висадити клони сортів винограду\n12 Лютий 2018, 10:26\nУ Криму висадять сорти винограду Мускат білий, Мускат чорний і Серсіаль, які вчені виділили на виробничих ділянках Південного берега більше ніж 50 років тому. Про це повідомляється на сторінці кримського підприємства «Масандра» у Facebook.\nЯк зазначили на підприємстві, ці клони характеризуються високою врожайністю, гарною якістю продукції, великим вімстом цукру і виходом сусла.\n«Відновилася спільна робота виноградарів «Масандри», вчених Нікітського ботанічного саду і Кубанського аграрного університету. У період вегетації були знайдені, здавалося б, уже втрачені найкращі клони сортів винограду Мускат білий, Мускат чорний і Серсіаль, – йдеться в повідомленні.\nВчені, заявили на підприємстві, проведуть ДНК-експертизи на відсутність різних захворювань, після чого для збереження цінного генофонду відбудеться закладка маточних насаджень. Для виробництва сертифікованого садивного матеріалу фахівці вже заготовили лозу шести клонів сорту Мускат білий, восьми клонів Мускату чорного і чотирьох клонів Серсіаль.