Обвинувачувальна промова проти патріарха Михаїла Керулярія | МСІ-Milites Christi Imperatoris\nОбвинувачувальна промова проти патріарха Михаїла Керулярія\nНе дивлячись на те, що Константинопольський патріарх Михаїл Керулярій допоміг Ісааку Комніну повалити з престолу імператора Михайла VI, між новим імператором і патріархом незабаром почалися незгоди. Справа дійшла до того, що 18-го листопада 1058 року імператор Ісаак наказав варяжській дружині схопити Керулярія і відвести його на острів Пріконніс, де він перебував у вигнанні. Але, оскільки імператор бажав позбутися патріарха законним шляхом, вирішено було скликати собор, призначений засудити і позбавити влади Керулярія. Собор цей не відбувся, тому що патріарх помер по дорозі. На цьому суді роль прокурора повинен був виконувати Михайло Пселл; він навіть приготував обвинувачувальну промову.\nМета моєї промови, о божественний і священний соборе, - говорить Пселл, - пошук істини або, краще сказати, виклад і доказ правильності сповіданих нами догматів. Такою є мета промови, а кінцева мета, до якої все зводиться, спростування безчестя, затвердження благочестя і загальноприйнятих догматів, спростування не прийнятих нами догматів, звичайних же і правдивих - ствердження і зміцнення. Якщо ж вам доведеться виголосити засудження архиєреєві, не дивуйтеся, бо злий дух однаково нападає на всіх.\nЯ написав цю промову не з ненависті до патріарха, і не з яких-небудь особистих цілей взявся я за звинувачення. Але оскільки відвіку бачив, що він не дуже відданий благочестю, не виконує постанов отців церкви і домішує до чистого, світлого, звеселяючого серце напою божественних догматів мінливість, пороблення, низькість єресі, бачив, що він бруднить і підробляє нашу незаплямовану віру, я звинуватив його в нечесті, і, якщо бажаєте, приступлю разом з вами до звинувачення його в цьому. Маючи намір приступити до справи, я попереджаю вас, що звинувачуючи архиєрея в багатьох злочинах - нечесті, тиранії, вбивстві, святотатстві, я не говоритиму про все відразу, але окремо досліджуватиму кожен злочин. Для того, щоб звинувачення йшло по порядку, нехай на першому місці стоїть звинувачення в єресі.\nАле я прошу вас не приступати до вирішення справи з особистими упередженнями, і якщо всі ви отримали від нього які-небудь благодіяння, не ставити це на перший план, ухвалити йому виправдувальний вирок і таким чином, догодивши людині,не знехтувати Богом. Я сам не взявся б за це звинувачення, якби не позбувся від всіх своїх особистих упереджень. Дивіться, який я зроблю вчений і точний вступ до першої частини промови: як геометри, я представлю загальноприйняту думку про благочестя і аксіоми, аби ви могли порівняти з ними єретичні думки. Благочестя, як воно визначається, є сповідання Святої і Божественної Тройці і віра в євангельське і божественне вчення; вірний не той, хто одні з догматів, переданих нам отцями церкви, прийняв, інші, на рахунок яких є сумнів, відкинув, а той, хто слідує в точності і неухильно догматам, переданим нам зверху євангельським вченням, священними соборами і канонами. Крім того, погодьмося, що тому, хто визнається істинно благочестивим, слід не лише ісповідувати основні і неспростовні догмати богослів'я, але дотримуватися всіх постанов і звичаїв отців церкви. Не слід благочестивому не приймати вчення Савелія, але приймати еллінське, не приймати учення аріан, а тих, хто вчить халдейській мудрості; бо церква усуває від себе не лише нею засуджених (тобто, на соборах),маю на увазі Аполлінаріїв, Несторіїв, Евтихіїв та інших єретиків, але і брехливе юдейське вчення, еллінську науку і вигадки, поширені халдейською філософією про пророкування, про відмінність духів і їх сходження, про розділення богів. Якщо, встановивши такі не вимагаючі докази аксіоми, я доведу, що архиєрей прийняв щось з цього (тобто, вчення, засудженого церквою) і приєднався до людей, що вводять єресь і тих, хто їх породжує, наблизивши їх до себе наче представників своєї душі, ви, вставши, негайно ж засудите його.\nМожливо, не всі ви, але велика частина чули про хіоських монахів Нікіту і Йоана, про яких до вашого слуху неодноразово доходило, що вони переступили канони отців церкви і вводять нові звичаї і встановлення про енергію духів і церковної єрархії. Спершу вони вводили новизну своїми власними містеріями, потім деякими іншими способами, нарешті, передали і великому нашому і божественному архиєреєві заразу нечестя. Бо вони - нагадую вам це, хоча ви і знаєте - зібравши згубні для душі догмати, відштовхнувши від себе Дух Святий, вигадавши злий і жіночий дух, визнаючи і почитавши викликання богів, таємничі рухи тіла і вакхічний стан, зробивши потім деяку жінку, так би мовити, з триніжника богонатхненною і пророчицею і обожнюючи її, взяту з театру, ходили по селах і містах і займалися пророкуванням; самі вдавали із себе Аполлонів, а пророчиця і віщунка вводила себе в несамовитий стан. Не дивуюся, що народ був ними обдурений, бо новизна пророкування приголомшує просту людину і заставляє її дивуватися і вірити показуваному явищу; але яким чином міг бути введений в оману архиєрей, що набув пізнання добра і зла, який знав, що є лише один божественний дух, що вселяється в пророчі серця, якого не можна вдунути жодними рухами тіла, який виявляється лише в чистій і досконалій душі? Але чи це велике світило правди, що володіє даром пізнання, дізнавшись про цю помилку, не знищив негайно цю новизну, не усунув від себе тих, що її прийняли, не зцілив заражених, не присік цього нового еллінізму як початку безбожності? Ніскільки; неначе зробивши якусь велику і славну знахідку, він повністю приєднується до облуди і негайно захоплюється еллінськими містеріями, і, аби спочатку насолодитися очима, закликає віщунку і відкриває оточуючим її своє святилище. І входить ця розпусна і несамовита жінка, що вводиться за руку посвятителями в таїнства; у них вчиться містеріям Мітри великий отець, споглядач великого духу, що стоїть з архангелами і з серафимами, хто возносить Богові трисвятую пісню, хто споглядає Великого Архиєрея. Але як розповідати мені вам цю таємничу справу, як не почервоніти, кажучи про подібне священнодіяння? Але мені необхідно говорити, якщо я взявся вже за цю промову.\nАрхиєрей стояв, ніби в Дельфах, тремтячи, вичікуючи голос віщунки і виявляючи повагу пророчиці; а посвячуючі в таїнство готували її до містерії і прагнули привести у вакхічний стан, спонукавши підняти очі до верху, покласти руку сюди, а не туди, так скласти ноги. Вона тоді знаходилася в розслабленому стані, говорила тихим голосом і не мала сил отримати натхнення; але коли приготування було закінчене, вона раптом вся здригнулася, неначе не в змозі була винести силу духу і негайно стала безмовною. Але потім вона заворушила устами, -о, жах, які дурниці вона говорила! Бо вона вигадувала, ніби рухається всесвіт, і вигадувала передбачення майбутнього. При цьому були присутні деякі пророки, мученики і священні жінки, і перед всіма Акерсиком - так називала вона Предтечу - з грубою особою, і над всіма Мати Слова, яку вона як би з жалем називала багатостраждальною, оскільки ці блюзнірські уста вигадали, ніби у неї були родові муки і страждання при народженні Слова.\nЯ не вигадав цього, але всім вам це добре відомо; я опустив багато що, аби не розтягувати дуже свою промову і тому, що мені соромно все розповісти. Таким чином знов приводиться в рух джерело Кастальське, пророчо розливається вода, що говорить, дельфійский триножник набуває знов древньої властивості, і патріарх вдається до еллінізму і слідує халдейському ученню. Ви можете подумати, що я говорю більш того, що було; мені ж здається, що я сказав менше, ніж було насправді, бо я не сказав про вакхічні прийоми, про дурниці, що говорилися тим похмурим язиком, про багато що інше. Цей обман, що ганяється за пророкуваннями, і надія взнати майбутнє засліпили його і любов до нечестя до такої міри оволоділа ним, що він не лише зрідка розмовляв з ними, але займався ними безперервно при виходах, при входах, куди б він не пішов, звідки б не виходив, в храмах, під час жертвопринесення, скрізь.\nЯ вважаю, ніхто не стане заперечувати проти того, що архиєрей відкрито віддавався нечестю; ніхто не в змозі буде представити спростування найявнішої істини. Якщо ж є така людина, нехай з'явиться, нехай скаже публічно своє слово, нехай захищає обман, і ми йому заперечуватимемо. Тим же, хто сумнівається, чи навмисно вони віддавалися нечестю, і думає, що вони були введені в оману, оскільки ця помилка не може бути віднесена ні до якої певної єресі і не була засуджена цілим собором, тим я в свій захист скажу наступне. Не помилиться той, хто скаже, що їх вчення еллінське, халдейське і Несторієве. Ми вже сказали, що сповнюватися «натхненням» і пророкувати відноситься до еллінського вчення; а еллінізм є древня і третя єресь, і еллінське вчення церквою засуджене . Скажемо тепер декілька про вчення еллінів, аби ви знали, що вони, не визнаючи єдиного Бога в трьох особах, але, поставивши замість нього безліч богів і демонів, будували їм храми, обирали їм жерців, ставили на чолі їх віщунів, вірячи, що їх віщун і бог втілює натхнення в жіночі душі і слабкі тіла. Опустивши інших письменників, що свідчать про це, займемося першим їх вчителем, мудрецем Платоном. Він в багатьох діалогах говорить про богів і про їх сходження, але особливо розкриває про це в «Федрі». Довівши, що любить знаходиться в трансі, а не любить при повному розумі, він говорить в одному місці цього діалогу наступне: «Було б прекрасно, якби було ясно, що транс - зло; Але, навпаки, найбільші блага відбуваються у нас через транс, дарований богом. Бо пророчиця в Дельфах і жриця в Додоні, знаходячись в трансі, надали багато послуг еллінським державам і приватним особам; коли ж вони знаходилися при повному розумі, вони надали мало послуг або зовсім жодних не надали. Я не стану поширюватися про Сивілу і інших, які, користуючись від Бога витікаючим пророчим даром, багатьом передбачали майбутнє досконало вірно, бо це означало б говорити про те, що все добре знають». Сказавши потім коротко про ворожіння по птахах, він говорить далі: «Коли, внаслідок яких-небудь старих злочинів, на народи нападали хвороби і найбільші кари, транс, що находив на деяких людей і наповнював їх пророчим даром, знаходив вираження в молитвах і служінні богам. Він вдавався до очисних обрядів і священнодіянь і зціляв людей, доставляючи засоби позбавлення бід тому, хто дійсно знаходився в трансі і був одержимий пророчим даром». Ось що говорить Платон. Непотрібно перераховувати чотири види трансу; нам достатньо пророчого трансу. Якщо ви пригадаєте те, що я вам сказав, ви, звичайно, зарахуєте цю жінку до тих, що приходили в несамовитість(транс) в Дельфах. Я підозрюю, що і саме ім'я Досифея вона отримала від Платонового (дару божого).\nХто вкаже на різницю між еллінськими дурницями і справами цих людей? Бо в тих пророчиця входила в транс, і ця (тобто, Досифея) біснувалася: однакове священнодіяння, однакові вакхічні дії, теж сходження духу, теж натхнення, все однакове; за виключенням хіба що того, що віщунка в Дельфах і Додоні біснувалася перед лідійцем Крезом, перед Лаїєм, сином Лабдаха, перед Солоном, - ця ж (Досифея) входила в транс в святилищі владики перед великим архиєреєм. Але більше не говоритиму про еллінів, мовчу про останнє, оскільки воно вам відоме, я беру до уваги, що ви мене слухаєте, і не хочу обтяжувати вас дуже довгою промовою.\nЯ знаю, що більшість з вас не чула про священне мистецтво халдеїв, бо це древня і старовинна філософія і більшості незнайома; їх вчення таємниче і заборонене. Один чоловік Юліан за царювання Траяна прекрасно виклав у віршах їх догмати, названі їх шанувальниками висловами. Прочитавши їх, філософ Прокл, чоловік дуже обдарований і вивчивший всю філософію, будучи елліном, раптово став послідовником халдейської мудрості і, назвавши еллінське учення вихором слів, як розповідає Прокопій з Гази, усією душею віддався халдейському священному мистецтву. Якщо ви не вірите сказаному, свідчити могли б його наближені спальники, списоносці. Я запитую: чи дозволено єреєві здійснювати подібні містерії, якщо лише виголошувати (ймовірно: таємничі слова, що вживалися при містеріях) є вже богохульство і початок нечестя.\nХто з відзначених архиєрейським саном коли-небудь відкривав свою спальню безсоромній жінці, яка ще так недавно займалася проституцією, і робив свою обитель святилищем для таємничих містерій? Навіть якщо б вона була Сусанною, або матір'ю Самуїла, або Єлизаветою, дружиною Захарії, не слід було приймати таким чином пророчицю, зближуватися з нею, здійснювати таємничі священнодійства, вводити в божественний дім жінку. Бо кожній статі належить своя частка. Але божественний архиєрей, забувши про євангельське вчення, або не знаючи, що говорить Євангеліє, осмілився поєднати непоєднальне. Якщо хто сумнівається в цій помилці і думає, що вона не підірвала божественного вчення, той не знає, що наша віра не поєднальна з еллінським вченням і еллінськими звичаями. Елліни, давши лукавим демонам ім'я бога, здійснювали для них всіх відомі таємничі священнодіяння. Одні йшли до Аммона, інші до Амфіарея, треті в Дельфи, для четвертих Вакида і Сивілла пророкували вислови сарматів. Я запитую вас: чи можна здійснювати подібні священнодіяння і сповідувати еллінське учення? Яким же чином відкинуте всіма вами ставиться великим пастирем вище за все?\nСпочатку він тримав в таємниці священнодіяння, через жінку Досифею служив то Лернейцу, то Іакхо, то Серапісу, то Аполлону. Але передбачення передавалися і пророцтва поширювалися по всьому місту, зло поширювалося від одного до іншого, більшість заразилася, і патріарх був безглуздою причиною нечестя. Але залишалися ще не діткненими заразою ті, що не служили Вієльфегору, не поклонялися золотому зображенню, не приносили жертву Ваалу. Вони переконують допомогти вченню правди, яке знаходилося в небезпеці, ту, що тримала тоді ромейский скіпетр - це була Феодора, останній нащадок царського роду, - викрити обман, приборкати захисників нечестя, скинути пророкувалище, знищити пророкування, скрушити панування злих духів. Треба було главі правдивої віри, опікунові духовних вихованців, тому, кому довірено начальство над душами, треба було йому прогнати цих диких звірів, що раптово напали і вводили в сум'яття духовне стадо. Але, оскільки пастир стояв на стороні звірів, благочестива і божественна цариця виявилася для стада більшою захисницею проти звіра, ніж пастир.\nЧлени ж вибраної ради, яких прийнято в ромеїв називати герусією, і наступні за ними до найнижчих чинів, а також служителі Бога, монахи, їх ігумени, не мала кількість архиєреїв, не згублених лукавим демоном, всі вони засідали в порядку, відповідному їх суспільному положенню; читалися передбачення і те підроблене богослів'я; негайно ж всі почервоніли і закричали від обурення, засудили винуватців нечестя, їх твори назвали богохульством, вчення їх визнали за відпадання від віри і рішення своє представили у вигляді соборної постанови. Їх звинувачувальний вирок був негайно ж записаний, і таким чином був накладений замок на нечестя і приголомшене в основі нове вчення розсіялося і розвіялося по повітрю, наче буря або тифон. Тоді слід було засудити не лише внесших нечестя, але і тих, хто залучався до цього вчення; насправді засуджені були відправлені на заслання, а великий архиєрей зберігав нечестя, не сповідаючи відкрито шкідливе вчення, але вигодовуючи його в душі і бажаючи коли-небудь відновити проти божественної церкви приховану у нього змію.\nЯк тільки наш великий самодержець прийняв вселенський скіпетр, великий архиєрей виявився їх захисником, скориставшись тим, що імператор був зайнятий іншими справами, і негайно ж переконав його. Бо останній (імператор) не знав ні того, що вони поширювали шкідливе вчення, ні того, що вони були вигнані з міста. Знов розділена річка стеклася в одне русло нечестя, і вони стеклися до того ж джерела, звідки вийшли. Але я не знаю, в чому мені швидше звинуватити архиєрея, в зухвалості чи байдужості (до віри), бо і те, і інше однакове по силі і значенню.\nОтже, безглуздо, якщо Арій засуджений за те, що погано відділяв Бога Отця від Сина, Савелій - за те, що сполучав їх в одне, Несторій - за те, що помилявся відносно божественного єства Христа, Євтихій - за те, що представляв в помилковому вигляді людське єство Спасителя, еллін - за те, що вважає душу не створеною і час співвічний Богові, халдеєць - за те, що вірить в сходження духів, а великий і божественний пастир, що з'єднав все це в одній своїй душі, не буде вигнаний з ряду єреїв.\nТаким чином ми точно визначили вигляд єресі, і хай ніхто не говорить, що, оскільки ці мужі не були засуджені собором, великий архиєрей і отець мав право безстрашно сполучатися з ними і користуватися ніби божественними духами, самовидцями і провісниками слова і вважати божественним вченням тоді лише на половину викриту єресь. Подібне виправдання нам легко знищити. Перш за все скажемо, що складене проти них судилище не було позбавлене учасників собору, але були присутні і деякі архиєреї, що обурювалися на їх вчення і відкинули написане ними як догмати неправильні і помилкові; був відсутній, звичайно, великий отець, оскільки він повинен був би виголосити засудження самому собі. Не можна було б розпізнати, чи дурниці вони проповідували, якби з синклітом не з'єдналася частина синоду. Вони розхитали хіосцям гнилу підставу їх вчення і знищили нечестя, вони, люди читаючі правдиве вчення і догмати, добре вивчивші істини, читаючі про них багато книг і в той же час знаючі неправильні і помилкові вчення, як філософи знають софістичне вчення, так що не можуть бути введені ними в обман. Якщо в інших стосунках синкліт відділяється від синоду, то не в справі благочестя; те, що одні (члени синкліта) рахують нечестям, то і інші не можуть вважати благочестям.\nПрокл виклав в прозі халдейське вчення, записане у віршах. Я приєдную до своїх звинувачень дещо з цього, аби ви знали, що велике світило церкви домісив до євангельського вчення давно і довгий час мовчавше нечестя. Сказавши про відмінність так званих божеських сил, що одні з них матеріальні, інші неречові, одні веселі, інші важкі, одні виявляються з демонами, інші в чистому вигляді, він (тобто, Прокл) говорить про час і місце, коли і де вони закликаються, про чоловіків і жінок, що бачать божественний вогонь, і переходить таким чином до натхненного прикликання богів. «Боги є», говорить він, - «в предметах неживих і одушевлених, і з останніх в розумних і безрозсудних; неживі предмети часто наповнюються божественним вогнем, як, наприклад, статуї богів, що видають пророцтва від натхнення їх богом або добрими демонами. Люди стають також натхненними і приймають божественний дух, одні без жодного штучного збудження, як наприклад, так звані богонатхненні люди, на яких зходить божественний дух в невизначені проміжки часу, інші ж тому, що вводять себе штучно в натхненний стан, як наприклад, пророчиця в Дельфах». Потім, сказавши детально про різні перебування богів, він говорить вкінці: «Слід усувати все, що перешкоджає сходженню богів і влаштовувати довкола нас повний спокій, аби поява духів, які закликаються нами, здійснювалася безтурботно і в тиші». До цього він додає наступне: «В час появи богів часто приводяться в рух і матеріальні духи, сходження і рух яких, що здійснюється з деякою силою, не витримують слабкіші сприймаючі (духів) люди».\nОсь яке учення халдейське і Проклове. Думаю, немає різниці між натхненням і сходженням Бога, тепер нами успадкованим і цією спеціальною і відкиненою єрессю халдеїв; бо те, що відбувається не є поява Бога, а сходження матеріальних духів, яким ті надали ім'я Бога. Чи той же, хто прикріпив себе до подібних духів, дивувався з натхнення цієї жінки, почитав тих, що збудили цю єресь, чи належить до нашої церкви чи до товариства еллінського і халдейського? Чи слід тому, що переступив безсоромне божественне вчення, бути першим архиєреєм, чи слід зняти його з престолу і вигнати з церкви. Бо якщо у нас спільна віра з еллінами, ми повинні визнавати і недосконалу матерію, ідеї, деміурга, вільних і опоясаних богів; якщо ж між нашим і їхнім вченням така ж різниця, як між правдою і брехнею, як можна поєднувати непоєднальне.\nБажаючим детальніше ознайомитися з цією обставиною можу сказати, що вчення має щось спільне з відомою єрессю, бо написане ними страждання Матері Божої складає Несторієву єресь: учивши зовнішньому з'єднанню природ, він доводив, що Богородиця народила не Богочоловіка, але чоловіка Богоносця, щоб пояснити таким чином зачаття без чоловіка і народження без страждання. Якщо діва народила з фізичним болем, марні для нас тайни, марне божественне і священне благовіствування, все спростовується, і торжествує Несторієве зовнішнє поєднання, багатостраждальні муки Діви в хіосців. Одне слово родові муки Матері Господа приголомшує основу церкви. Якщо приймати це і вважати Марію такою, що страждала при пологах, то не здійснювалася таємниця спокутування, народжений, що заподіяв такі страждання матері, не Бог, а проста людина. Як багатостраждальною є Мати Божа, багатостраждальною є та, якій ангел замість всякої передмови сказав: радуйся; як відчула родові муки та, хто розрішила від родових мук праматір Єву, яка принесла замість засудження воскресіння, замість страждання безболісне і блаженне життя?\nЯкби ви знали, що хто-небудь неправильно вчить про Бога, то хіба ви вступили б з ним в спілкування і дозволили йому учити лише тому, що його вчення не було викрите і спростоване на соборі? То хіба ви можете вважати, що для патріарха законно і благочестиво те, що ви тоді засудили і визнали нечестивим? Яким же чином, якщо після загального викриття хіосців ви з ними не спілкувались і не приймали їх до себе в дім, не засуджувати патріарха за те, що він після такого рішення не відігнав їх від себе? Чому ж він не скликав тоді собору, коли слово було обмовлене ними і порушені догмати? Допустимо, що синкліт не засудив їх законним чином, але чому ж не зробив цього собор? Якщо великий владика вважав постанову синкліта достатньою, як же він знову спілкувався з ними і зараховував їх до великих отців? Якщо ж він не допускав, щоб вони (тобто, члени синкліта) могли судити про догмати, чому ж він сам не видав другого рішення, не викрив нових догматів, не виголосив канонічної постанови? Або вважаючи, що він один сповідає правильні догмати, вважав, що всі решта жителі столиці або, краще сказати, весь світ помиляється в догматі про Христа, чи швидше - що і є істина - ми твердо ступаємо по грунту прийнятих нами догматів, він же, відступивши від правдивої дороги, слизнув в безодню погибелі. Це доводять твори тих людей, які він читав як пророцтва, і почитав, як божественних оракулів. Треба сказати правду, не всі шкідливі догмати були знехтувані на соборах, не про всі було доведено на засіданнях отців, що вони не відповідають благочестю, але більшість вчень визнаються нами помилковими, тому що ми зіставляємо і порівнюємо їх з євангельським вченням. Так, наприклад, коли ж було спростовано на соборі Платонове вчення, еллінське учення про метампсіхозу, вчення про демонів, правлячих всесвітом? То хіба соборні визначення визнали єретичне богослів'я Арістотеля або психогонію Платона? Але хіба ж ми можемо приймати ці вчення лише тому, що вони не були знехтувані соборами? Зовсім ні. Ми відкидаємо ті догмати, які були спростовані отцями церкви і соборами; решту ж ми повинні відкидати, коли знаходимо їх незгідність з Євангелієм. Ми не можемо вважати, що Бог не сопричасний з нами, хоча це доводили елліни, тому що чули з уст слова, що Бог живе в нас. Ми не можемо прийняти дух хіосців, тому що це не той дух, якого вчить нас Євангеліє, Дух з Отцем і Сином рівнопоклоняємий і рівнославимий, не можемо вірити і в чревопророчицю.\nВ давнину, коли не просяяло ще сповна світло благочестя, і євангельська звістка не облетіла всього світу, догмати дня не були ще відокремлені від догматів ночі, але були змішані різні думки, учені відокремили правдиві вірування від помилкових. Тому всюди збиралися собори отців церкви, і одними був вигнаний з церкви Арій, іншими Македоній, третіми Савелій, і суд ввірявся одним архиєреям. Тепер же, коли відокремлене правдиве насіння від підмінених і світло розсіяло пітьму, кому як не патріархам виганяти з суспільства благочестивих тих, хто віддається нечестю? Якщо хто побачить того, що творить молитву на захід, то хіба буде він робити те ж і чекати, поки вирішить справу патріарх, а не вважатиме себе самого здатним розсудити цю обставину? Безглуздо було б потребувати соборного визначення, щоб відкидати речі давно всіма засуджені. Дізнавшись, що тепер вчить хто-небудь як Савелій і з іпостасей робить одну особу, хіба ми не відкинемо його зараз же, а чекатимемо, аби цього мужа судив і засудив собор?\nКоли був викритий обман хіосців і засуджені їх нечестиві твори, великий наш патріарх вважав жахливим те, що вони не дістануть знову сили. Поглянете, як хитро він привів у виконання своє бажання. Він приходить до нашого великого імператора, який нічого ще не знав, про що він настійно просив, і звинувачує колишніх царів в тому, що вони із зневагою відносилися до храмів, до святині, присвяченої Богові. Так підходить він здалека і потім вже приступає до самої справи і прагне узяти нападом непохитну душу царя. Потім він говорить про хіосців, про нападки на них, про завидющого демона і із сльозами кінчає тим, що побудований ними монастир і присвячений одному Богові цариця, що засудила їх, відняла у Бога і зробила своїм, не побоявшись написати про це хрисовул і не звертаючи уваги на прохання монахів. Але ти, сказав він, будь добродійником цим мужам, віддай монастир Богові, якому він був присвячений його засновниками. Якби нічого іншого не ховалося за цими словами, але прохання його було зроблене по простоті душевній, в цьому не було б жодного злочину. Але оскільки він намагався як тирани напасти на нас з акрополя, за це-то ми звинувачуємо його. Бо, дивіться, цар переконується його словами; і як було йому не переконатися, коли він був ревнивий до віри. За цим слідує звичайне видання царської грамоти, власноручний підпис, важлива звичайна печать, що скріплює справу. Тоді патріарх знімає маску, сміється своїй перемозі, устрашає натовп царським документом, дає листу помилкове вчення, до якого вдавався, відкрито сповідає нечестя, чого раніше не насмілювався робити; і привід у нього відмінний - хрисовул і царський підпис.\nЩо ж написав ти царю? Вже це одне доводить твоє нечестя, бо досить було поговорити про монастир, не згадуючи ні про що інше. Ти ж, бажаючи вихвалити хіосців, наводиш їх генеалогію, як це роблять ритори, розповідаєш, що вони були виховані в страху Божому і додаєш такі речі, який не всякий наважився б сказати про Григорія і Василя, справжніх глашатаїв слова і великих поборників істини. Потім ти проголошуєш, що вони здобували мученицький вінець. О безглуздість! Гонять нас сторонників благочестя, а ті, хто явно вдавалися нечестю - мученики; здобували мученицький вінець ті, що чинять опір Духу Святому і що стали поклонниками інших духів. Ти не посоромився признатися в нечесті: ті були визнані нечестивими, а ти робиш з них глашатаїв благочестя, борців і мучеників за правду.\nЯ запитую вас: чи вважаєте ви подібний вчинок благочестивим? Звичайно, ніхто з вас не відповість ствердно. Якби ви взнали, що хто-небудь склав похвальну промову Несторію або Аполлінарію, то хіба ви не прийшли б в обурення, не звинуватили цього письменника в єресі, не відлучили його від церкви? Було б безглуздо, якби ви сердилися на таку людину, а на тих, хто вводить нові догмати, сердилися б менше. Тому, що в його творах знаходяться і благочестиві вирази, і православні думки, не слід дивуватися. Бо всі згубні вчення, які нами тепер проклинаються, походять частиково з православних догматів, але збочених і перетворених в єретичні. Оскільки ви добре знаєте це, я не скажу про це більш ніж потрібно. Наприклад, Оріген, що жив в один час з філософом Порфирієм, вивчив істинне богослів'я, але проте він поклав початок всім єресям; у творі проти Кельса він відступає від нашої віри, але місцями слідує незаплямованому богослів'ю. Аполінарій, нападаючи на Порфирія, інколи погоджується з православними богословами. Евномій, складаючи єретичний твір, все-таки вважав початком Слова вище і перше єство. Тому не важливо - чи є що-небудь православне у вченні тих, що вводять нові догмати; але якщо в чомусь одному вони прогрішаються, то тим самим гублять все своє вчення, хоч би вони грішили і в чому-небудь неважливому. Догмат, що відрізняється від загальноприйнятих, є новизною. Так, наприклад, що спільного між нашими догматами і матерією і ідеями? Але оскільки ідеї ввів Платон, а Арістотель оголосив матерію безначальною, подібне вчення не може бути прийняте церквою. Точно так само ми не погоджуємося із стоїками, тому що вони не приймають нічого безтілесного, не визнаємо необхідності Емпедокла, долі Іракліта, самодовліющого Епікура, метампсихози Піфагора, відкидаємо і інше еллінське марнослів'я.\nЯкщо подібні вчення ми називаємо єрессю і тих, що вводять їх, ересіархами, як назвати нам тих, хто не менше Македонія схибив проти гідності Духа, що сказати про Владику, який з ними спілкувався? Хіосці, Досифея і великий владика попалися на підступно підставлений гачок, бо їх ввели в обман наведені мученики, плачучі немовлята, євангелист Йоан, ведучий за руку Мати, і ось яка приманка, пастка і сіть обману; багатостраждальна Мати, свята Трійця, що створила всяке єство, обмежена в просторі і підходяща близько до глядачів, і Мати Слова, що то оплакує Сина, то сповіщає майбутнє, то подає посвяченому в таїнства і патріархові. Але не така таємниця Богоявлення, вона не настільки людська і низька, і таких слів не говорить Діва і Мати, бо це швидше висловлювання гетер, а не Діви, оскільки чаклунки проголошують: ранок, що «наближається, принесе вам благо», «подуй двічі на чашу», «благо мені, тому що побачивши місяць в половинній фазі, я негайно після цього бачу тебе». Ось якими дурницями віддає містерія Досифєї. Не треба сміятися над цими словами, як над бабськими; такі трофеї обману ставить лукавий, підкрадаючись в людські душі.\nХочеш ти знати правдиве і чисте Богоявлення? Слухай Ісаю, що говорить про високий і вознесений престол і про того, що сидить на нім, пізнай крила херувимів і серафимів, досконалість числа, символічне покриття облич, покриття ніг, вільний політ; слухай божественний голос, бо проголосивши три рази слово святий, вони відносять його до однієї особи, аби таким чином вказати з одного боку на три особи, з іншого - на єдине Божество.\nА Досифея відкриває перед тобою мучеників, яких бачить понівеченими, показує тобі святих в зношеному дранті, косматого Предтечу.\nЯкщо ж ти байдуже віриш всякому видінню, чому не віриш ти в бачення Ерма Трісмегіста, показане йому демоном Пімандром? Адже і ці видіння страшні і вражаючі, глибока пітьма і морок, поява світла, поява отця і сина. Боюся чи не Еротіха, чи Ептакис, або який інший лукавий демон привели Досифею до цих безглуздих видінь і вселилися також в твою душу.\nАле, говорить він, вони відмовилися від своїх згубних думок. Але коли і як вони це зробили? Чи до розслідування цієї справи, чи до прилюдного розгляду? Коли їх вчення порівняли з нашим, їх мерзенне богослужіння з таїнством Слова, вакханку з самовидцями і речниками таємниці і виявили, що вони ухиляються від канонів, їх діяння були засуджені; тоді вони відреклися від своїх думок. Але це тоді, коли судді безжалісно їх засудили, коли їм загрожували всякі лиха; тому я сумніваюся, чи можна вважати їх розкаяння щирим чи лише комедією, вимушеною обставинами. Дивно, що люди, які багато років не довіряли богоносним отцям, так скоро відмовилися від своїх колишніх думок. Якщо б вони були нехрещені і не посвячені в наше вчення, то наблизившись до світла, вони негайно ж пізнали б колишню пітьму. Але оскільки вони були прилічені до пастви Слова, знали добре нашу віру, і знаючи різницю між духами, приєдналися до гірших (духів), як же вони раптово перейшли на сторону істинно віруючих? Якщо ж хочете переконатися, що вони не видалили з душі своєї колишніх помилок, читайте почастіше записку про них владики; з неї ви взнаєте, до яких перебільшень доходить панегірик, бо він прикрашає їх мученицьким вінцем за їх протизаконну боротьбу. Точно так же Арій розіграв комедію, відмовився нібито від своїх помилок і, прийнятий знов в церкву, став сіяти кукіль; але це не вислизнуло від уваги Олександра Александрійського, і він був відлучений ним від церкви. А теперішніх диких звірів сам великий пастир приймає в свою паству, навіть гірше - намагається разом з ними пожерти свою паству. Я дивуюся, що в давнину, коли ще не була очищена церква Христова, як тільки з'являвся який-небудь колючий відросток, його відрізували, і благочестивими імператорами, що управляли тоді престолом, Костянтином Великим, Феодосієм і іншими виганяли голови священних престолів (тобто, архиєреїв) не за те, що вводили які-небудь нові догмати або єресь, а навіть за те, якщо приймали когось неправильно в церкву або дозволяли собі грубе звертання; тепер же, коли всюди поширилося слово істини, ми обурюємося, що буде позбавлений влади патріарх, що зробив нечестя.\nНе з ненависті і не з жорстокості звинувачуємо ми патріарха. Ви відчуваєте до нього співчуття; але хіба ми такі суворі? Навпаки, ми його любимо. І перш за все любить його наш найбільший імператор, який відносився до нього як до святого отця, часто схиляв перед ним голову і пошанував його, як ви всі знаєте, найбільшими почестями. Але він боявся, як би не поширилося його вчення, щоб він сам не з'явився керівником чужого нечестя. Бо якщо прийнявший пророка нагороду пророму прийме (Мт.10, 41), то і навпаки, прийнявши нечестивого прийме покарання за нечестя, і перш за все патріарх і цар. Бо перший передасть заразу всім і погубить всю паству, другий же, зобов'язаний видаляти єретиків, яку дасть відповідь Судді, який не зважає на особу?\nВін добре знає, яке покарання належить згідно із законом за такі злочини; тому і я, опустивши велику частину законів і канонів і наводячи лише дещо з обох збірок (збірник законів і номоканона), з'ясую вам, що багато законів забороняють слідувати подібному вченню і загрожують строгою карою тим, що переступає цей закон, і що владика, займаючись мерзотними священнодіяннями, переступив ці та інші закони. Державний закон замикає двері сповідуючим ворожі нам догмати, а владика, розчинивши замкнуті двері, дав дорогу згубній течії, і трохи не була вражена вся церква, тому що ззовні проливалися річки а зсередини било патріарше джерело згубних догматів. Ось що наказує закон архиєреєві (не приймати в церкву єретиків), нам же наказує не допускати його присутності в церкві. Той же закон наказує спалювати твори Порфирія, а великий владика, знайшовши яке-небудь його творіння на половину спаленим і прихованим під попелом, уважно читає його; що знищив вогонь, то він оживив, відновив всю його книгу і знов ввів у нас вакханалії, оргії, містерії, всяке сплетення демонів, так що нам знадобилося друге спалювання, аби були знищені вигадування нового Порфирія. Одні з них спалені, інші ще існують - залишки колишнього зла і свідки душевного настрою патріарха. Закон виганяє з церкви єпископів, що думають, як Несторій. А цей божественний пастир знов запалив згаслу думку, і прийнявши натхнення злого духа, говорить про родові муки і страждання Божої Матері. Закон вважає злочинцями тих, що насмілюються думати по эллінськи, а світило православ'я прагне знов зібрати розсіяні еллінські дурниці, і сам перший здійснює і іншим відкриває таємничі священнодіяння. Не сам він ходив до Піфії або до Додона, але саме пророкувалище вніс до священного храму, триніжник поставив в церкву. Він зневажав все: закони, канони, звичаї, хоча закон кричав йому прямо у вуха: «ніхто нехай не вчить і вчиться нечистому» і потім знову: «єретиком є всякий, хто відступив хоч би на малу йоту від вчення кафолицької церкви або від прямої дороги». Він же, вчившись нечистому, навчав йому, преклонявся перед дією духів, церемонію пророкування вважав духовним служінням і нечисте богослужіння чесним святом. І не на малу йоту відступає він від якого-небудь церковного догмата, але перекручує весь вигляд благочестя, вдаючись до еллінських звичаїв. Закон всім єретикам відмовляє в місці молитви, особливо ж маніхеям, яких він виганяє зі всіх міст; він же відновлює для них причину помилки, придумавши жіночий дух Монтана.\nАле не думайте, що державний закон суворий, а церковний ні, навпаки, він ще строгіший і накладає тяжчі покарання. Він ледве дозволяє мати єпископові спілкування з матір'ю і сестрою; але наш великий пастир, зневажаючи канон, без сорому спілкувався з новою Еріфілою, новою Сафо або Аспазією і Піфагоровою Феано. Він насмілювався робити те, що робили в пітьмі елліни, і вірив новим пророкуванням подібним до тих, які за допомогою єгипетської астрології були записані спочатку на мідних колонах, тоді як церква не визнає і виключає з числа тих, що визнаються священними, благочестиві вислови і твори, що здавалися сумнівними отцям церкви, як наприклад, апокрифічну книгу Іллі, Пастир, Житіє Адама. А великий отець збирає те, що говорить ця погана жінка під впливом пророчого духу, і вважає це твором, в який можна вірувати.\nЯким чином міг він не знати наступної постанови зробленої в Гангрі на зборах святих отців: «якщо яка-небудь жінка заради відлюдництва змінить плаття і одягне чоловіче, - анафема» . Хіба знаменита пророчиця Досифея не підходила до тебе, змінивши одежу? Вона, навіть не знаючи закону, вражена цим страшним прокляттям. А хіба великий архиєрей відповідальний менше за неї, тоді як він знав закон і все-таки не викрив її негайно ж?\nАле допустимо, що він цього не знав, тому що ці постанови не часто попадаються на очі; яким же чином він міг не знати, що за канонами, виданими всіма отцями церкви, забороняється мати спілкування з єретиками? Адже не говорять же одні так, інші інакше, але всі постійно повторюють це. Отже, не по незнанню прийняв він згубні догмати.\nДійшовши до цього місця промови, я хочу коротко нагадати вам найістотніше, що мною було сказано. Я викрив хіосців в тому, що вони відхилилися від божественного вчення, я показав, до якого виду належить їх згубне вчення, я відніс його до окремих відомих і невідомих єресей, я довів, що їх омана - еллінське з домішкою халдейських вірування, дуже схоже на вчення Порфирія, подібне до безумних думок Несторія, я дав вам порівняти його з догматами массаліотів. Я вивів на світло їх жіноче божество або служительку Бога, я показав, що великий наш владика зачарувався їх ученням, їх звичаями і їх пророчицею, яку він ввів в храм і в оргіях якої брав участь. Я описав вам вигляд пророчиці, перетворення жіночої природи на чоловічу, зміну одягу, обстригання волосся. Я пояснив вам також, як відбувалося сходження духа, як вона приходила в несамовитість. Я сказав, як із страхом присутній при цьому владика, як він вважав божественним все, що нею здійснювалося, як він брав участь в цих нових елевзінських містеріях. Крім того, я розкрив перед вами, як було вигнано цю помилку, я говорив про те священне судилище, про справедливий вирок, про засудження їх, про заслання, про те, як учень і владика піклувався про своїх вчителів, як він просив за них найбільшого нашого імператора, як він добився повернення їх, і знову введено було нечестя. Я сказав і про його твори в їх захист, що мало в той же час сенс їх панегірика. Все це я детально виклав по частинах, наводячи в кожному випадку канони богоносних отців, щоб вам було з чим порівнювати його діяння. Розгляньте все мною викладене. Я ж говорив перед вами так довго не для того, щоб хвалитися своєю мудрістю або риторичною мовою, але щоб довести, що патріарх поза сумнівом слідував єретичному вченню.\nТепер же я переходжу до другої частини своєї промови, до звинувачення його в тиранії.\nОтже, звинувачення в єресі нами виконано. Оскільки ми звинувачуємо цього мужа в тиранії або образі величності і вище в короткому переліку (злочинів патріарха), який служить замість вступу до нашої промови, ми поставили це звинувачення другим, з'ясуємо і це, і виявимо це перед всіма вами. Я думаю, вам всім це добре відомо, і немає нікого ні елліна, ні варвара, ні освіченого, ні неосвіченого, ні члена синкліта, ні духовної особи, хто не знав би, що архиєрей тоді перевершив всіх тиранів, переступив межу всякого нахабства, знехтував всім священним, дійшов до повного презирства всього святого. Але щоб йшлося по порядку, я хочу нагадати вам, в якому стані були тоді справи, аби вам були ясні всі подробиці минулих часів.\nХвилювалася тоді, як ви знаєте, держава Ромейська, ніби серед обширного моря протилежних течій, серед хвиль і вітрів, а керманич не цілком опанував мистецтво управління - вживаючи поблажливі для нього вирази - і світнове судно ледь не занурилося в море з людьми, якби Бог не дарував справам дивної і несподіваної зміни. Трапляється обставина вельми дивна, і іншої подібної до неї я не знаходжу, скільки не шукаю. Бо так би мовити весь військовий стан і древня знатна частина, що несе військову службу по спадку, і ті, з яких комплектуються лохи по набору, що отримали начальство над військами і солдати, всі вони, повставши ніби по сигналу в обох частинах світу, з ненаситним завзяттям і неспинним бігом збігаються до однієї і тієї ж особи, що стоїть над всіма і вище за всіх, для прославляння якого немає достатніх виразів, який стоїть найвище, який перевершує всі інші блага. Я знаю, що вам всім відомий цей муж, і тому ви не здивуєтеся, що я нічого більшого про нього не скажу, бо я тепер зібрався не вихваляти, а, як бачите, звинувачувати. Продовжуватиму свою мову. Подібного руху не було в колишні часи і, думаю, ніколи не буде; ніхто не був таким вибраним (для царської влади) і на багато перевершуючим інших в царственій науці управління, яку я вважаю мистецтвом з мистецтв і наукою з наук. Коли таким чином всі річки, всі джерела, звідусіль текучі потоки злилися у великому морі - я розумію найбільшого імператора, - столиця знаходилася в скрутному положенні, всі були стривожені тим, що сталось і відносилися до царя підозріло. Коли ж він зібрав невелике військо з тих, що залишилися йому вірними і спонукав до війни деякі західні народи, з обох боків стають раптом проти і займається жорстока війна. Одного царя вистачає для перемоги над ворогом, він перемагає, але помірно користується перемогою, не губить взятих в полон, не робить полоненими переможених, але як відірваних і хворих членів сполучає їх із здоровими. За це приклоняється перед ним столичний народ, здалека вінчає на царство і, всіляко прославляючи, закликає гучним голосом. Нічого не немає дивного, що по вигляду управляючий тоді царством, знаходячись в крайності, приймає за порадою своїх кращих радників найрозумніше і безпечне рішення залучити до управління того, кого Бог призначив для безроздільного царювання і таким залученням зробити свою державу сильнішою і міцнішою. Немає нічого дивного, що рішення це отримує силу, і появляється нове рішення послати послів (до Комніна). Справа довіряється трьом особам, і дійсно кращих людей не можна було б знайти за всього бажання. Цар довіряє їм говорити за себе і дає письмові документи. Вони разом вирушають і разом приходять до того, хто володарює (Комніна). Вони сповіщають йому намір залучити його до царювання, багато речей говорять вони йому, кожен окремо і всі спільно, його вони переконують, але все військо з криком відкидає їх пропозицію, рахуючи спілкування у владі дуже низькою гідністю (для Комніна). Таким чином посли терплять поразку від війська і після повернення оголошують, що посольство до великого царя не увінчалося успіхом. Тоді він (Михайло VI) пропонує вигідніші умови, обіцяючи тому разом з ім'ям справжню владу, зберігаючи за собою лише ім'я і славослів'я народу. Тому посли, звернувшись повторно з проханням до великого царя, переконують його схилити до цього і військо. Зрозумівши приємність їх промов, він скликав військо, і сказавши промову до народу, переконав його. Внаслідок цього зупинився рух війська, припинилася міжусобиця, і цар, урочисто супроводжуваний народом, попрямував в палац.\nТак постановив Бог, а великий в патріархах творить жахливе, не зносить, аби хто-небудь царював без його згоди і повстає проти Бога за те, що він не порадився з ним, як розпорядитися царством. Що ж він робить? Не думайте, що я вигадую; будь я проклятий, якщо додам що-небудь до того, що дійсно сталося. Він відкриває двері храму скаженим бунтівникам, що гуляли цілу ніч. Слід було відігнати їх від священної огорожі, і це можна було зробити, бо присутніх спочатку було небагато, і їх могли б прогнати небагато рук. Слід було замкнути двері перед цими мерзотними зловмисниками; він же відкрив їм доступ в огорожу, надав святиню псам і свиней зігнав на бісер. Як це завжди буває в таких випадках, одні приходять за іншими, але не знатні люди, не стоячі на чолі війська і держави, але перш за все вся його партія і деякі інші, які проклинаються народом. Коли більшість черні, істинно скотяче породження, зібралися у великого пастиря і архиєрея, він спершу виявляє незадоволення їхнім рухом і вдягає маску лицемірства. Потім дуже скоро його переконують, він зглянувся на них і осмілюється виступити проти двох царів, з яких один знаходився в царському палаці, прикрашений всіма імператорськими регаліями, інший же входив в палац, супроводжуваний царською свитою. Якщо я говорю правду, дозвольте мені викласти все підряд, якщо ж я плутаю що-небудь або брешу, негайно, вставши, викрийте мене і не дозволяйте продовжувати мову. Але як ніхто не скаже, що пітьма породжує світло, так ніхто не знайде брехні в цій обвинувачувальній промові.\nОтже, перш за все я звинувачую архиєрея в тому, що йому не слідувало, тоді як скіпетр знаходився, як сказано, в руках двох царів, втручатися в державні справи і піклуватися про вибір царя. Він зробився тираном по відношенню до двох царів і на обох він піднімав руку, одного усуваючи здалека, іншого відганяючи звідси, щоб затвердити державу і палац за собою. Він і в колишні часи прагнув до цього, але плани його тоді не вдалися, проте від своєї надії він не відмовився. Для чого ж він відкрив змовникам ворота храму? Чому ж він не погрозив тим, хто збігся і не вигнав їх звідти? Бо вони не увійшли відразу великим натовпом, але спершу людина або трохи більше. Допустимо, якщо завгодно, що всі брали в цьому участь, що перси, вавілоняни, народ еллінський, ефіопи і араби збіглися туди і провели демонстрацію проти царя. Які закони, які канони дозволяють йому брати участь в змові? Якщо завгодно, зробимо і в цьому поступку владиці і вам. Непереможна нужда і страшна небезпека смерті. Хто ж хотів убити його або якось інакше замишляв зло проти нього? Хто гострив меч проти нього? Хто погрожував відрубати йому голову? Хто пустив в нього стрілу? Якби все це сталося з цим мужом, йому слід було б захищатися. Але прагнення до царської влади, бажання царювати над всіма, бажання рухом брів потрясати небеса і Олімп заставляло його нехтувати найсвященнішими речами. Отже, сходить вниз владика з пастирським жезлом, аби направити паству на пасовище і до джерела. Він стоїть з дубиною і звичайною жорстокістю, маючи намір вігнати диких звірів і віддати їм на поживу священну паству Господа, за яку він поклав свою душу. Прийшовши, він нічого не сказав, не запитав, не заперечував, не висловив своєї думки, але як тирани, коли опиняться усередині стін, негайно входять на акрополь, аби з піднесеного місця зараз же виявити свій тиранський спосіб думок, так і цей священицький тиран негайно ж розбійницьким і неприязним чином кинувся в таємне святилище, під недоступний дах, в місце для натовпу неприступне. Але жах і трепет наповняють мене, і голова крутиться, коли я виголошую такі слова. О та ніч, в яку наче Юда і зрада і владика, що судить як Пилат, що священнодіє як Каїафа, спіра і міріарх! І наче Бог, що не зраджений і не розпинається, але зневажається нечестивими ногами! О священний престол, о безкровна жертва, шалено зрошувана кров'ю вбивства! О терпіння Слова, о безмежне довготерпіння. І сидить Пилат, судячи божественного помазаника Господнього, не знаходячись в сумніві, не вмиваючи рук. Вбивці ж стояли навкруги, одні гострячи списи, інші оголюючи мечі, і немає ніде Петра, який знищив би Малха або кого іншого, хто озброївся б проти самого Пилата. Обговорювали вибір царя, бо він однаково ненавидів обох імператорів. Він бажає негайно ж вбити того, хто знаходиться в палаці, а тому, що знаходиться вдалині, перешкодити увійти, щоб або самому стати тираном, або висвятити кого в тирани. Якщо навіть ми допустимо, що він не хотів стати царем сам, ми не можемо усунути від нього звинувачення в образі величності, бо він обурювався проти царя, мав намір убити імператора, а маючи такий намір, осмілився зробити це. Не обурюйся на мене, о цар, якщо я говорю як про царя про того, що був до тебе. Тебе звеличує ще більше те, що в той час, як інший управляв царством, Бог вибрав тебе. Але слухайте, що було далі.\nКоли столиця визнавала двох імператорів, одного, що жив всередині столиці, іншого того, що приходив ззовні з Божої волі, на якого покладали все більше надії, не було приводу ні для якого нового руху; те, що сталося, подобалося всім, і ніхто із знатних і владних не замишляв нічого, але всі сиділи смирно, ввіряючи справи Божому велінню. Божественний же владика зібрав розбійницьке військо, зробив їх списоносцями і метальниками каменів. О зухвалість, о нахабство! Він не лише озброїв цю зграю, але спочатку прагнув залучити знать, а потім зібрав народний натовп. Він наказував зривати вщент доми тих, хто не бажав цього і вважав за краще жити спокійно. Які ж робилися жахливі речі! Які безглузді здійснювались діла! Руйнувалися доми, їх варта піддавалася нападам, одні захищаючись падали мертвими, інші здавалися від такого способу дії. Все було сповнено сум'яттям і безладом; бо не зійшло ще велике світило; якщо б воно було тут, розсіявся б всякий морок. А отець, дізнаючись про те, що відбувається, радів. Мені приходить на пам'ять при цьому Нерон і його часи; бо він робив щось подібне: раптово підпаливши місто, дивився на пожежу як на гру. Патріарх погрожував тим, хто не хотів стати на його сторону. Він вдає із себе царя, робить призначення, роздає чини, одного ставить на чолі народу (робить димархом), іншому вручає владу над морем, третьому ввіряє поля, а собі самому приділяє гідність царя. Він мав намір в нетривалому часі прикраситися діадемою і всюди бути вінценосцем. Влаштувавши все, він посилає людей убити імператора, якщо він негайно не зійде з престолу, не схилить перед ним голови. Той же (імператор Михайло VI), злякавшись тиранської жорстокості і боячись як би не потерпіти від чого-небудь жахливішого, без довгих переконань відмовився від престолу внаслідок переляку і йде до тирана. Тут тільки він наслідує Августа Кесаря або Марка Філософа на престолі або ж перш за все найбільшого нашого імператора. З невеликою свитою зустрічає він (патріарх) його, що відмовився від влади, обійнявши, солодко цілує, вручає йому посох із слонової кості і обіцяє обходитися з ним дуже покірливо, коли остаточно оволодіє скіпетром. Щось подібне зробив безбожник Юліан з Костянтином Римським. Він замислив проти нього змову і повстання: коли він підійшов до столиці із задумами тирана, цар вже помер; він удостоює його урочистого поховання, з тим, з ким бився, поки він живий, мириться після його смерті, і знявши з голови діадему, йде перед труною.\nПриборкавши таким чином одного, він рушає проти іншого. Але коли він побачив, що Провидіння схилилося на сторону того (Ісаака Комніна), і всі закликають його і не хочуть чути ні про кого іншого, він сам з потреби робиться його прибічником.\nГоді і говорити, що він таким чином викритий як тиран; але якби хто-небудь став сумніватися і заперечувати мені, я міг би спростувати його заперечення. Перш за все визначимо, що таке образа величності і що таке тиранія. Образа величності, як показує саме слово, є злий і зухвалий намір, направлений проти священної особи царя; тиранія - самовладне царювання і приниження існуючих законів. Що ж він, лише замислив і готував змову проти царів чи також діяв? Він не лише приєднався до змовників, але і підняв війну проти священної особи царя, з тим, аби з'явитися самозваним царем. Хіба не послав він людей, повинних убити царя? Хіба не повалив його з престолу? Хіба не відняв у нього скіпетр, не позбавив його царської гідності? Хіба не все тут, що складає злочин проти величності? Якщо того, хто лише замислив змову проти царя або якось інакше зухвало з ним поступив, ми вважаємо таким, що образив величність, як нам назвати і в якому злочині звинуватити того, хто не лише замислив, але і привів свій задум у виконання? Не знаю, як назвати таку справу і яке за неї належить покарання, оскільки я не міг відшукати жодного закону, ні державного, ні церковного, передбачаючого той випадок, що патріарх повстане (буквально: збіситься) проти царя. Це справа до такої міри жахлива, що законодавець, що передбачив всяку низькість, вважав, що лише цього не слід вводити на вічні часи в закони. Архиєрей напав на священну особу царя і з двох царів одного знищив, іншого знищити не зміг, бо б'ючись проти того, він не приніс присяги тобі, нашому великому самодержцеві. Обоє були самодержцями, правителями і священними. Проти обох скоїв він злочин образи величності; одного він позбавив влади, ти ж запанував у нас і вніс до нас правду.\nОсь в чому полягає доконаний ним злочин образи величності, але хто ж сумнівається, що він провинився і в тиранії? Бо як роблячі глиняні статуї ставлять їх потім на театрах, так і він, прийнявши штучну фізіономію і влаштувавши собі урочисту сцену, поставив довкола себе солдатів в самому святилищі; по близькості від нього мечоносець, з обох боків списоносці, а серед всіх новий Самуїл, не лише не носячи ефод і не одягнувши на голову мітру, але навіть використовуючи тиранію і замишляючи одягнути царський вінець. Коли Бог відокремив священство від царства, останнє поставив на чолі світських справ, священству ж доручив турботу про душі, божественний Самуїл не опирався Саулу, він не обурювався і не чинив опір царській владі, вважаючи, що вона віднята у нього, навпаки, син Анни слухався і підкорявся синові Кіса: великий же наш владика зазіхнув на царську владу, намагався з'єднати власті Богом роз'єднані, одного з самодержців звів з ромейського престолу, іншого прагнув не допустити.\nТи або не читав апостольських канонів або, якщо читав, безсовісно нехтував ними. Я ж прочитаю тобі лише шосту главу, вона говорить так: єпископ, пресвітер або диякон хай не приймає світських турбот, а інакше хай буде позбавлений влади. Порівняй свої дії з каноном, і якщо вони з ним не узгоджуються, зізнайся, що ти гідний покарання. Хоч я і говорю щось дивне, скажу, що твої дії не узгоджуються з каноном, не тому що в них бракувало що проти канону, а тому, що вони значно його перевершують. Бо, думаю, законодавці мають на увазі турботи про звичайні світські справи, твоя ж справа подається турботою всесвітньою і надземною. Бо що може бути важче за тиранію або що неспокійніше за задум проти царя? А хіба ти не зробив того і іншого? То хіба ти не прагнув оволодіти всім як гніздом з пташенятами, захопити залишені яйця і поставити в залежність від себе і землю, і море? Хіба ти не озброював одних, не наказував іншим стерегти вулиці, займати вузькі проходи, оточувати стіни, споряджати триїри? Чи дія це чи бездіяльність? Якщо останнє, доведи, і ти будеш позбавлений від очисного напою. Якщо ж ні, як в давнину Сократ, наситься цикутою і, узявши чашу, пий отруту до дна. Бо проти тебе і нього одне загальне звинувачення: ви обоє ввели нові божества.\nАле я знов звертаюся до вас, судді, і знову запитую вас: зробив він подібний зухвалий вчинок чи ні? Звичайно, ви скажете, що так. Що це за зухвалий вчинок, який він скоїв? Якщо вам соромно назвати вчинок по імені, розкажіть в чому справу. Він скинув царя з престолу. Допустимо, що він стояв на стороні нашого великого самодержця, проте він біснувався проти іншого (царя), а це складає злочин образи величності. Потім він одним погрожував, іншим роздавав чини, третім руйнував доми. Це явна тиранія. Якщо ж архиєрей викритий в образі величності і тиранії, невже слід терпіти це і залишати в його руках святиню, а не негайно ж позбавити влади його? Ніхто з розсудливих людей не скаже цього.\nЯ хотів було представити повний доказ своїм словам і привести багато церковних законів і ще більш державних, які сюди відносяться і ніскільки не сумнівних. Але оскільки в цьому звинуваченні немає нічого незрозумілого, і слухачі не сумніваються, як назвати злочин, я зробив свою промову невишуканою (тобто, не привів статей закону), щоб вона мала силу сама по собі, а не лише внаслідок зовнішніх обставин. Два звинувачення, про які ми говорили, стоять кожне окремо один від одного; не треба вважати одне родом, інше видом, жодне причиною іншого. Те ж, в чому ми тепер звинувачуватимемо архиєрея, трохи відрізняється від другого звинувачення (у тиранії). Ми звинувачуємо його у вбивстві, або, краще сказати, в багатьох вбивствах, хоча він і не вбивав своїми руками, не піднімав меча для вбивства, не пронизував списом грудей. Не лише той вбивця, хто робить це, але і той хто радить, підмовляє і має намір убити. Це не моє визначення, і не я перший вводжу це в закон; не вводжу я нових законів, але користуюся існуючими і до них звертаюся. Аби не перераховувати всіх законів, вкажу на закон, який свідчить: у кримінальних злочинах звертається увага не на факт, а на волю. А інший закон свідчить так: той, хто наказав убити, вважається вбивцею. Отже, дивіться: чи можна згідно з цим звинуватити архиєрея у вбивстві? Якщо б він мав лише задуми тирана і не робив нічого іншого, він був би лише тираном, але не вбивцею. Але він думав, що не досягне гідності (царської) і не підпорядкує собі всіх, якщо одних не уб'є, на інших не нажене страху, третім не зруйнує будинків і всім не наробить всякого зла. Тому проти нього можуть бути приведені всякі звинувачення, і ніхто не захистить його від звинувачення у вбивстві. Якщо ніхто не був убитий і не робилися жодних спроб до вбивства, хай архиєрей буде виправданий в цьому безглуздому звинуваченні. Якщо ж багато пали в ті два дні і текли потоки крові по всьому місту, я запитую, хто зробив ці зухвалі справи? Ви скажете: безладна і схильна до вбивства чернь. Але я запитаю знову: чи прагнули вони перш за все до вбивства або бажали зробити що-небудь інше і, лише не досягаючи мети, почали бити і вбивати? То хіба не всім ясно, що вони руйнували доми в той час, як варта захищалася і билася проти них? Одні рубали їх сокирою, інші приголомшували мечами, треті ранили сокирами, і лежали в купі люди з розітнутими головами, з пробитими ребрами, з розбитими стегнами і інші убиті так чи інакше. Хто ж наказав руйнувати доми? Хіба не великий отець? Отже, якщо він підмовляв вбивати, а інші вбивали, він перший вбивця, це безпомилковий силогізм. Я міг би сказати, що навіть якщо б не було здійснено жодного вбивства, все-таки він був би винен у вбивстві, бо «в кримінальних злочинах, - свідчить закон, - звертається увага не на факт, а на волю». Він в той же час підмовляв і мав намір вбивати. Якщо, не зробивши вбивства, можна стати вбивцею за наміром, як не назвати його цим ім'ям, коли текло стільки крові? Вбивцями можна назвати і тих, хто дає причину до вбивства і висловлює схильність до вбивства. Яким же чином, якщо закон і справді вбачає вбивць в одному намірі, ми не назвемо так і знімемо звинувачення з тих, хто зробили все інше і лише не здійснювали вбивства власноручно? Дивіться, коли він підбурював зграю розбійників напасти на місто і руйнувати сокирами або підпалювати доми неслухняних, то хіба він не знав, що повстануть проти них і їм протидіятимуть, або він відносився до цього байдуже? Оскільки він знав це, він був учасником і в тому, що звідси виникало, в метанні стріл, в ударах мечами, в киданні каменів. Він знав це і результати, що випливають звідси.\nЯкщо перший рух був причиною всього цього, то творець цього першого руху найбільше винен і є всьому першопричиною. Коли він бачив, як деякі озброювалися і з усіх боків захищали себе кольчугою, оголювали меч, несли спис в правій руці, то хіба він не знав, що вони будуть послані на війну? Відправляючи їх таким чином на війну, він чекав, що вони поражатимуть, частково ж будуть уражені, метатимуть камені, кидатимуть списи, пускатимуть стріли, оголюватимуть мечі і робитимуть інше, що звичайно робиться при вбивствах. Оскільки він спонукав робити найбезглуздіші речі, він більш за всіх винен в цьому.\nАле допустимо, що він не підбурював і не брав участь в тому, що робилося, навіть утримував зухвалих людей і погрожував їм, все-таки він вбивця вільний або не вільний. Подібно до того, як якщо хто раз попаде в дику смоковницю або тернину, - це рослина з колючками і дуже довгими гілками, - чим більше прагне вивільнятися з колючок, тим більше заплутується і не легко вивільняється, що точно так само той, хто зробив себе першопричиною подій не може вивільнятися і вважатиметься причиною події. Таким чином, якщо кого-небудь викритого в тиранії судять потім не лише по звинуваченню в тиранії, але і за вбивства, що виникли звідти, і грабування, і якщо він говоритиме, що не підбурював і не бажав цього (тобто, вбивства), але всіляко засуджував людей, що зважилися на це, то хіба може він бути виправданий в цьому останньому злочині (вбивстві)? Так і великий владика, раз він викритий в тиранії і в намірі скинути існуючий лад, має бути названий першопричиною всього, що звідси виникає.\nЯ можу дещо уяснити свою промову прикладом з філософії. Філософія говорить, що природа перш за все приводить в рух тіло, а тіло приводиться в рух душею, душа ж розумом, розум Богом. Якщо запитати послідовників філософії, яка першопричина руху, тоді як є декілька двигунів, вони відповідять: Бог, бо він дає останнім спонуку рухати. Перенеси це на те, чим ми займаємося тепер, і ти, можливо, знайдеш схожість. Розділи, якщо хочеш, цю злу розбійницьку зграю на солдатів, десятників, сотників, лохагів; над ними всіма начальник війська. З них солдати лише покоряються, десятник начальствує над ними, а над ним сотник, над сотником лохаг, над лохагом начальник війська. Чи приводив військо в рух хто-небудь інший, чи воно рухалося само по собі? Хто ж як не великий отець був першопричиною руху? Але знову, ти можеш відняти у нього рух, і це не перечитиме філософії; бо філософи визначають першу причину руху нерухомою, щоб рух не сходив до безмежного. Можливо, він не приводив в рух і не давав приводу руху, але все це робилося через те, що він вирішив бути тираном; маленькі щитки з'явилися наслідуванням великого щита і маленькі і легкі копія - великого списа. Він складав лохаги, споряджав їх на війну, відпускаючи підбадьорював, тих, що звитяжно поверталися увінчував і обіймав, одним роздавав почесні винагороди, іншим обіцяв, і роздавалися винагороди за вбивство і подяки за зухвалі вчинки. А де ж це робилося? Там, де вівтар і довкола херувими, де завіса, за яку не дозволено входити навіть цнотливим мужам, там, де Бог досконалий і досконалий чоловік, вражаюче змішання, дивна суміш, там, де розділення і з'єднання, потрійне поєднання. Все стало осоружним і протилежним до нашого Слова: з першим пастирем дикі звіри, з початковим миром крайній розбрат, зі світлом пітьма, з тишею буря, з хрестом руйнування, з безсмертям небезпека для життя, падіння з воскресінням. Ти зробив кладовищем живоносну обитель, вхід життя зробив виходом до смерті. Для чого з'єднав ти те, що роз'єднав Господь, вбивство і життя, тишу і бурю? Раніше при побудові дому Господнього не вживався навіть різець для обтесування каменя, тепер же всередині святилищ шум панцирів, брязкання копалень, мечі і шлеми, люди з мідними щитами; таке зробив ти приготування до прийняття тайн.\nЯ запитаю тебе ще про наступне: чому ти, о друже, зважившись на таку зухвалу справу, не приготував собі озброєння і охоронну варту де-небудь у іншому місці, збоку храму, де-небудь біля виходу, а таки зійшов на небеса, що на землі знаходиться, неначе вважаючи жахливим не почати своєї зухвалої справи з Бога? Той, що перший відпав від Бога, як взнаємо зі Священного Писання, задумав поставити собі престол над хмарами і порівнятися зі Всевишнім, але не привів цього у виконання; ти ж і задумав, і зробив. Яким же чином зважившись на такі зухвалі справи, ти скаржишся на позбавлення влади, хочеш заперечувати, засуджувати обвинувачів. Якби тебе звинувачували в сумнівних справах, не підтверджених свідками і доказами, ти міг би спиратися в своїх запереченнях на канони. Але оскільки я згадую лише про те, що тобою дійсно було зроблено, не варто тобі протиставляти моїй промові канони. Ти бачиш, я не звинувачую тебе ні в огидних злочинах, ні в поганому житті, ні в чому, що покрите мороком, - не тому, що ти нічого подібного не робив, але тому, що обвинувачувальна промова має бути підкріплена свідками і доказами. Щоб не давати тобі жодного приводу заперечувати, я уникаю всякого туманного звинувачення і говорю лише про абсолютно ясне і про те, що всі знають.\nТе, про що я говорив до цих пір, мало місце здебільшого в минулому часі; те ж, про що я збираюся говорити тепер, було і є, колишнє і видиме, в той же час і майбутнє. Це ніби якийсь стовп лихої вдачі, сказ проти святині і скинення священних будівель. Не знаю, з чим порівняти його вчинки і налаштування розуму; мені приходять в голову найбезглуздіші речі. Але кладучи на вагу з одного боку ці безглуздості, з іншого - його вчинки, бачу, що перші легші від других, і ніщо не може порівнятися з його справами. Внаслідок яких міркувань скидав він божественні храми, обертаючи їх в розвалини? Бо він не лише віднімав в храму його стрункість, не лише знищував красу і руйнував велич, не лише ображав святиню, але, як божевільний, стрункість, красу, величину знищував, розоряв, руйнував. Це гідне сліз і не потребує доказу. Бо тепер зруйнована святиня Господня, поперта віра і те, що ми частково досвідчували від багатьох колишніх тиранів, що повставали навіть проти Божества, це напало на нас всіх відразу з боку великого отця. Побачив наш час тих відомих беззаконників, зухвалість, святотатство, вбивство і сукупність всього цього нечестя. А меч Божий у той час гострився, тепер же завдав удару.\nЯкщо ж хто-небудь з тих, що готові на все, стане захищати його, кажучи, що він руйнував священні будівлі з метою побудувати красивіші, тому я скажу: о друже, це одні припущення, а те, що він робив, явне нечестя, не кажучи вже про триножник. Бо якщо б він хотів змінити вигляд або величину або переробити що-небудь в будівлі, він одне знищував би, інше ставив би замість знищеного, як це годиться при переробках; зв'язок одного він руйнував би, інше укріплював, одні камені зривав би, інші приладнував; він не став би тоді знищувати всього вщент. Отже, подібне заперечення пусте. Хто ж з нас робив що-небудь подібне без того, щоб його не звинувачували за це? Хто з колишніх архиєреїв? Дозволене і благочестя для всіх одне. Але ніхто не робив нічого подібного ні тепер, ні в колишні часи. Подібно до того, як коли при стражданні шлунку, мозку або серця потрібно зробити операцію або розпухлу печінку привести в її природний вигляд, ледве торкаються до хворого члена, з великою обережністю виймають причину хвороби і звільняють хворого від страждання, точно так само ті, що беруться за відновлення зруйнованого храму або за відтворення порушеної гармонії, з обережністю і помалу переставляють зруйноване, потім знов вибудовують і возз'єднують. Він же, неначе руйнуючи храм Серапіса або пророкувалище в Дельфах, розрубував храми всякими залізними інструментами, сокирами, топірцями; розбивалися камені, засмучувалися стіни з іконами і священними зображеннями; все мало такий вигляд, як буває під час землетрусу. Бачили це багато і тепер бачать, багато сліз проливається і навіть той, хто має кам'яне серце, не відходить звідти, не заплакавши.\nВолодіючи кращим зором, чим інші, я шукаю святилище, кадила, чашу, жертовник, престол Господній. Де ж колони, що підпирали будівлю? Але якщо їх немає, якщо все сокрушене і зруйноване, то чи він не оточив вівтар якою-небудь огорожею, щоб він знову став недоступний натовпу? Зовсім ні. Щоб переконатися в правдивості наших слів, йдіть всі сюди, до храму апостола Андрія. Якщо хочете, я поведу вас, якщо ж ви знаєте, в якому місці міста був споруджений храм, я піду за вами, і ось ми прийшли. На жаль, яка зміна, в якому стані знайомі місця! Ніде нічого не немає, скрізь пітьма, порожнеча, навіть немає ясних слідів храму. Ось це вівтар, де попадаються під ноги то одна, то інший собака, там, де був жертовник, риються в землі свині. О, горе, тут мули, а там запряжені в плуг воли, і все повне смороду там, де возносилося куріння фіміаму. Невже це терпимо? Тут був споруджений престол великого архиєрея, скажу більше - самого Бога, тут здійснювалися великі таїнства, велике жертвопринесення. Куди ж все це поділося? Відкинута, знищена святиня. Де свята вода і неприступне світло? Де перли, де престол, де огорожа, де кінкліди? Все знищила одна рука.\nПереведемо очі і поглянемо, що за храмом? Порожні могили. Раніше так звані місця поховання були вириті під землею, але великий отець виявив приховане самою природою і виставив все це на показ так, що всі можуть бачити. На жаль, яке видовище! Я бачу, тіла деяких зруйновані, розірвані, виставлені на поживу шулікам і собакам. Ось голова, відокремлена від тулуба, ось хребці спинного хребта, тут руки, там ноги, тут грудна кістка, там коліна. Як відрізнити, чи частини це чоловічого тіла чи жіночого? А що означає тут віялка? Ви бачите цей рів біля великої дороги; там працює віялка і людина, її керівник, якого ви бачите. Що може бути протизаконіше цього? Що ж це таке, о друзі і глашатаї благочестя? Я не знаю, як виразити свої страждання, і ви страждаєте благочестивим і блаженним стражданням. Знов біснується Нерон і приступає до нечестя, знов Доміциан замишляє гоніння, Траян збільшує гоніння і переслідує подвижників. Знов спалюються і обертаються на попіл кості Предтечі і тіло апостола. Боюся, чи не лежали тут тіла мучеників, боюся чи не похований тут який-небудь член Тіла св. Андрія, якому був присвячений храм, чи не ховалася яка-небудь частина брата його Петра або Павла, великих борців за правду і поборників благочестя, з яких в давнину один був розіпнутий, інший лише обезголовлений, які тепер, мабуть, розітнуті на частини великим патріархом і навіть не поважні святим похованням, але вириті із землі і валяються, ніби тіла проклятих людей. О зухвалість, о лютість! Знищивши святилище, що знаходиться над землею, він зухвало торкається і до святилища під землею, вириває з-під землі труни з мертвими тілами, розвіває попіл по повітрю, порушує гармонію членів. Ви бачите ці великі могили, з яких кожна відокремлена певною короткою перегородкою: це знак нерозривної дружби і приятельських стосунків. Тут лежали з одного боку чоловік, з іншого - дружина, аби, разом похоронені, вони повстали, коли пролунає трубний звук; але великий патріарх заздрить цьому прекрасному співжиттю навіть після їх смерті і роз'єднує тих, кого з'єднав закон. Більшості він зробив воскресіння сумнівним, обернувши їх тіла в прах.\nЩо мені оплакувати спочатку, за що плакати під кінець? Про руйнування храму, про знищення святині, про винищування божественних ікон, про це нечуване гробокопальництво? Потім ви запитуєте мене, за які злочини приготований йому очисний напій? За зруйновані храми, за знищення ікон, за винищування святилища, за розривання могил, за розсіяні тіла. Однієї з цих речей досить, аби бути покараним, а за все це разом скількома стратами повинен він бути страчений! Якщо за одне те, що він зруйнував храм, він має бути засуджений, як зробивший нечестивий вчинок, яким чином може він бути виправданий, якщо до цього додати останнє? Я не знаходжу слова, як назвати його, ні злочину, під який міг би підвести його вчинки. Досконале зло складається з декількох частин; мені все одно, що він не виніс нічого з того, що лежало в трунах і не мав наміру винести, бо це пограбування померлих, а це - гробокопальництво, і так же як той, хто підкопує стіну є підкопувач стін, так той, хто розриває могили має бути названий гробокопачем. Його не спонукала до цього нужда: тим він злочинніший, тому що нужда служить пом'якшувальною обставиною для гробокопачів. Нужда не грала жодної ролі в його вчинках, він не потребував одягів небіжчиків, тому що всі вони погнили, але він потребував самих гробниць, тому що вони зроблені з відмінного матеріалу. З цих священних предметів він одні пристосував для купання, з інших зробив кубки.\nНащо ж владика протизаконно розривав могили? Нащо приводив в рух нерухоме? Навіщо конфіскував він житло божественних душ? Що спонукало його до цього? Що за причина такого вчинку? Хто з осіб відомих благочестям виривав будь-коли труни із землі? Чи немає закону, щоб полеглих на війні солдат негайно ж заривали в землю? Якщо хто-небудь, що навіть має звірячу душу, побачить лежаче на дорозі мертве тіло, то хіба він не поховає його, не поставить над ним маленької колони, зібравши декілька каменів, не поставить хреста? Він же робив протилежне, виймав лежачих під землею, виставляючи на показ слабкість нашої природи. На скільки ж гуманніші були еллінські переконання! Вони віддавали мертвих вогню, потім складали в урни позбавлені духу голови, заривали в землю і ставили над могилою колони. Божественний же отець не спалював тіл, бо від тіл не залишалося нічого, що можна було б віддати вогню, а розвіював прах по повітрі. Такі зухвалі речі робив Юліан; бажаючи висміяти воскресіння мертвих, він знищував трупи, бо він мав найоманливіше поняття про нашу віру, думаючи, що якщо тіло буде знищене і розсіяне по світу, воно вже не воскресне.\nЯк назвати руйнування храму не з метою перебудувати його, а з тим, щоб від нього нічого не залишилося? Як один вавілонянин говорив тим, хто руйнував Єрусалим, так і він наказував: розоряйте, розоряйте до самої основи. Якщо навіть ми пробачимо його за руйнування храму, чи можемо ми виправдати, що він все знищив в храмі і перш за все священний престол, що разом з основою він знищив і таїнства, і члени мучеників, і фіміам. Чому ж він не закрив завісою першу скінію, навіщо відкрив він до неї доступ народові? Не припиниться подібна наруга святині і не перестане гнів Божий, якщо ви сьогодні одноголосно не засудите цих вчинків.\nЯкщо хто скаже, що все це неправда, що це вигадки, з тим ми не станемо сперечатися; значить, у нього немає очей ні тілесних, ні душевних. Все це було здійснено явно, при світлі сонця, а тому, хто ж буде проти засудження, хто знайде хоч що-небудь в його захист? Але, можливо, хто-небудь скаже, що нічого цього не знав великий отець. Звичайно, відповім я іронічно, тому що він жив по сусідству з храмом, всього на відстані п'яді і двох пальців. Звичайно, по його наказу озброєний сокирою руйнував, один відносив землю, інший виривав фундамент, а сам він лише дивився, радів і веселився, як колись дикий звір з Ісаврії.\nВи розумієте, яка у нього була звіряча душа, коли прийшли до вівтаря руйнівники, коли вони перевернули престол, коли розсипали ладан, коли лаялися над святинею руками, ногами, інструментами. Мені неприємно говорити, вам слухати: великий отець дивився суворим оком на полонення Слова, на те, як собаки оселилися в храмі. Він насолоджувався цим і дивився на велике зло як на веселу гру. У древні часи страчували смертю того, хто засівав або обробляв землю, на якій був побудований храм. Ми ж із задоволенням звільнили б його від страти, якби там квітнули ніжні квіти, якщо б він захистив це місце огорожею, якби не дозволяв свиням зневажати перли і собакам лизати святиню. Він ніскільки не піклувався про священні предмети. О первозванний, ти марно обійшов всю землю, марно зазнав багато лих, коли храм твій мав бути зруйнований цим прекрасним владикою, і це серед столиці, на очах у всіх. Але не думай, що ніхто не хотів захистити тебе; душі всіх полум'яніли від завзяття до тебе, але полум'я владики було сильніше. Ми побоювалися іскр, побоювалися пожежі, побоювалися печі вавілонської, розливаючої полум'я на 49 ліктів, запаленої наффою і іншими горючими матеріалами. Ми не могли, як ті отроки, знищити силу вогню; тому ми відкладали на якийсь час захист і бачивши, що тебе розсікають, плакали і гірко стогнали. Ти сам терпів, що тебе терзали, і не уразив зухвалу людину небесним вогнем, ти знов терпляче зносив бичування і побої.\nАби промова моя не була надто довга, я опускаю багато речей: так, я не говоритиму про поривання до віри царя, про секретні переговори, про викриття царем патріарха, про заслання його.\nОскільки мені залишається ще сказати про його байдужість до віри, то я цим підкріплю свою обвинувачувальну промову не тому, щоб я відносив до злочину те, про що говоритиму, але в доказ, що він по своїх звичках, характері і способі життя нічим не відрізнявся від ремісників, людей низького походження, від блазнів і ганебних людей і був на стільки ж протилежний до архиєрейської гідності, на скільки порок протилежний до доброчесності. Ми всі знаємо, що як розум відноситься до душі, душа до тіла, Бог до того і іншого, так архієрей до звичайної людини. Як розум відокремлений від душі і є щось нематеріальне, і як він прикрашає душу і наводить її, яка звертається до нього, до вищого розуму, тобто, до Бога; так поставлений служити Богові повинен перевершувати інших доброчесністю, служити їм прикрасою і при своєму посередництві приводити їх до Слова і бути прикладом іншим; як якась уявна істота, він має бути неспівмірний з іншими.\nВін же - я говорю перед вами, що знають це, - неначе поставлений грати комедію, а не священнодіяти, опинившись у вівтарі і наблизившись до святого престолу, сміявся і базікав в той час, коли повинен був трепетати, тому що тілом своїм наближався до Бога. Так був він до самої святині, до великого вівтаря. Підходячи до святині, в священному одязі і священному головному уборі, він був сповнений люті, одного лаяв, іншого відштовхував, прохача грубо посилав, того, хто кидався в ноги, проганяв, ніби йому немає до нього жодної справи, і таким чином вступав в спілкування з Богом, якщо лише можна так зухвало висловлюватися. Припустимо, що хто-небудь штовхнув його в натовпі, будучи десятирічним хлопчиком, він сердився на це і висловлював своє злопам'ятство; кожного разу, як він бачив цю людину, він пригадував його вчинок, і у нього не було до того жодної поблажливості, ні лагідності. Той просив у нього вибачення, вказуючи на те, що прошло багато часу, на незначність провини, на відсутність злого наміру; все це лише розпалювало його гнів. Він ні з ким ніколи не обходився покірливо. Він сердився на багатьох за те, що вони сорок років тому, проходячи по вулиці або дорозі не вітали його; якщо це був хто-небудь з членів клиру, він негайно був видалений зі всіх церков і вигнаний, неначе він зробив що-небудь заборонене законом. Якщо ж той, що провинився, належав до синкліту, він звинувачував його в протизаконних діях і кожного разу, як бачив імператора, просив його покарати цю людину і виключити з членів сенату. Таким тягарем був він для тих, проти кого живив злість. А любити- він нікого не любив, тому що одних ненавидів, інших переслідував. У нього була така крута і важка вдача, що він не виявляв прихильності ні до близьких родичів, ні до старих знайомих, ні до сусідів. Всі здавалися йому підозрілими, навіть ті, підозрювати яких не було анінайменшого приводу. Жінку він обмовляв, що дитина не служить їй прикрасою, що вона не уміє говорити; на служителя - що він втікший раб, на того, хто не обіймає державних посад - що він дурний, на того, що займається наукою - що він зайва і даремна людина. Далеких родичів він не знав, а з близьких про одного говорив, що батько його не належить до їх роду, про іншого - що мати незаконно до них приписана. Лише себе самого він виводив від Кроноса і Рей і від ще віддаленіших Орікапея, Фаніта і знаменитої орфічної ночі; він зводив себе до всяких родів: Іраклідів, Пелопідів; дід і прадід його це Кир Персидський, лідієць Крез, Дарій син Істаспа.\nНе звинувачуйте мене в дріб'язковості за те, що я говорю про такі речі; бо якщо ми бачимо, що змінюється блиск сонця або промені неначе коливаються або білий колір перетворюється на темний, у нас є підозра, і ми вважаємо цю зміну неприродною, точно так же, якщо який-небудь архиєрей не слідує загальноприйнятим звичаям і обманює своїми промовами, ми вважаємо це ознаками його душевного налаштування. Бо якщо масштаб і напрям не прямі і не вірні, яким чином вимірювані ними можуть зберегти відповідну ідею душі? Всім слід зважувати свої вчинки і слова і регулювати свій характер і рухи, тим більше архиєреєві, який має бути прикладом для інших. Я не входжу у всі подробиці його вчинків, але лише у загальних рисах нагадую його вдачу, його неприборкану, його суворий і важкий характер. Ніхто із служителів не служив йому більше місяця, тому що він постійно проганяв їх; і того, хто подавав йому кубок, підозрював, що він підмішує отруту, бив і всіляко переслідував.\nЗ його характеру я не роблю пункту звинувачення, хоча інший знайшов би тут достатній матеріал для звинувачувальної промови. Не звинувачую я його за те, що він не цікавився ні філософією, ні військовим мистецтвом, ні риторикою, хоча і це числиться за ним. Я бачу в цьому лише ознаку душі не вабленої до прекрасного, бо що може бути прекрасніше за філософське учення і промову, складену по всіх правилах мистецтва? Не ставлю я йому в звинувачення і того, що він не читав божественних творів і ніколи не розкривав книги. Він не знав наших догматів, не розумів, чому поклоняється. Йому слід було б знати різницю між єством і особами, але він ніколи не читав про єство і іпостась, ніколи не відкривав книг, в яких трактується це. Ніхто ніколи не бачив, щоб він читав соборні канони і постанови отців церкви.\nЗамість того з раннього ранку приходив до нього майстер по фарбуванню в різні кольори, готуючий пахощі, піднімаючий воду, легко зрушуючий з місця млинарське жорно, споруджуючий піраміди, золотих справ майстер, знавець каменів; кожен приносив що-небудь і показував йому: один кубок з прозорого і дорогоцінного скла, інший - раковину або ассарій, третій - срібного дрозда, або золоту зіньку, яка механічним диханням видає властиві їй звуки, четвертий - круглу посудину для пахощів з прибитими до неї золотими цвяхами, п'ятий - алмаз або лихнит або граніт, шостий - перли або акуратно оброблені у вигляді кульок і дуже білі, або ж конусоподібні, і він захоплювався всіма цими предметами, їх красою, зовнішнім виглядом і майстерним обробленням. Після цього приходили певні астрологи і віщуни, неуки, не знаючі навіть жодного виду пророкування, яким вірили не за їх мистецтво, а за їх чужоземне походження, тому що один був іллірійцем, інший персом; один знає матеріал, що кладеться в основу цього мистецтва, вделій (смолисте дерево), інший уважно досліджує кістку біля плеча. Якби він захотів, він би міг навчитися цьому з шарлатанського твору Порфирія про подібні заняття; але оскільки воно написане на пергаменті або на свитах, він нехтував ним. Як взагалі він знав те, що закон забороняє знати, він досліджував зміни матерії і вважав несчастям, якщо не удавалося перетворити мідь на срібло, срібло в золото. Тому він займався лише Зосимами і Феофрастами і творами, поставивши на останнє місце іонічну красу, ставив набагато вище трактати Авдірські Димокрітові. Він займався лише таємничими маніпуляціями; ртуть, сандарак, магніт, вогнетривкі речовини, гуми і масло зроблене з рідкісних для нього поважних назв. Замість вищої науки, замість силогізмів, замість доказів, він розжарював, сплавляв, досліджував, як очищати мідь від іржі, як плавити залізо, як поступати з оловом і свинцем, як додавати металам жовтий колір. Але він лише працював над металами, а зробити нічого не вмів, залізо залишалося залізом, мідь лише кольором схожа на золото. Але що мені до цих речей, які я і сам колись знав, але потім перестав ними займатися, визнавши дурницями. Це (тобто, заняття алхімією), звичайно, може служити йому осудом, але воно все-таки не може вважатися злочином. Але те, що він всупереч існуючим законам готував золото таємно і в мороці, то хіба не повинно бути записано на суспільні стовпи? Людина, що займається цим, звичайно, має бути звинувачена в злочині проти фіску. Бо царська казна поповнюється не лише з копалень і сокровенних куточків землі, наповнюють її не лише податки і податі із землі, робить в неї внески не лише пастух, але і той, що працює над золотом, працює над оловом і плавить свинець. Його (тобто, золото) виробляють майстерні руки, як би розкладають і стоншують, багато раз розділяють на двоє, потім щадять руки і не надто багато користуються молотом, потім знов складають із золота тканину, поки золото не стане таким тонким як павутина. Одне золото без домішок і блищить дуже сильно, інше складається з лігатурою; у останньому, можливо, дві частини золота на всю суміш, можливо, порівну золота і лігатури і золота удвічі менше. Але державна казна не допускає, аби золото було удвічі більше проти лігатури; ті ж, хто, так би мовити, тчуть золоту тканину таємно, грішать проти фіску, тому що можуть зробити золото дуже легковагим. Проти них існує строгий закон. Якщо ж хто вкриває їх і, знаючи, що вони роблять золото, той після конфіскації майна вирушає на заслання або копальні; якщо ж це священнослужитель, він піддається конфіскації майна і позбавляється сану. Я привожу це лише як факт, і не роблю з цього звинувачення. Коли він збирався позолотити храм, він скликує майстрів в підземне житло в храмі, аби не витрачати надто багато золота, і тут готує золото, як йому було бажано; аби не дуже спустіла його каса, він відважується на такий ганебний вчинок. Яку вдячність він живив до добродійників, це він довів по відношенню до того, хто перший звів його на цю божественну висоту (тобто, до Костянтина Мономаха); він щодня, наче меч, гострив проти нього промову і навіть по смерті не залишав в спокої того, проти кого за життя будував підступи і ким був публічно викритий. Але якщо він був такий по відношенню до нього (Мономаха), чи не виявляв він більше поваги і пошани до наступної імператриці? Ніскільки. Але не варто розповідати все підряд: його бажання зайняти престол, його зарозумілість, його заслання; мовчу про все це, оскільки ви все це добре знаєте. Але, отримавши багато ударів, чи цей царененависник не змирився, не напоумився і, власноручно одягнувши вінець на царя, не став шанобливий до нього? Ніскільки; ви знаєте, що він вилив на нього всю свою отруту, став по відношенню до нього беззаконіший беззаконників і більш звірячим, ніж звір. Після того, як ти, о царю, прийняв друге його посольство і благання про пробачення, ти примирився з ним і дозволив приходити в палац. Я запитую тебе, о божественніший і чоловіколюбніший з царів: чи хочеш ти, щоб я розповів сказ архиєрея проти твоєї держави, складену проти тебе змову, внаслідок якої ледь не загинула вся держава? Не говорю, що зухвала справа відбулася - я ще не з'їхав з глузду, - але владика знов зібрав військо проти твоєї священної особи. Чи хочеш, щоб я привів і це велике звинувачення і потряс всі священні збори? Але, мені здається, що ти не звертаєш на це великої уваги, і не бажаєш, аби з цієї причини був позбавлений влади архиєрей. Мені здається, ти не скликав би синедріону лише ради цього, якби ти не був глибоко пройнятий благочестям, якби не вважав, що патріарх негідний свого високого посту, по-перше, тому, що він був нечестивий по відношенню до Бога, по-друге, тому, що біснувався проти Його святині. Тому ти скликав тут присутніх багатьох божественних архієреїв і пропонуєш їм наступне просте і благородне питання, яке я перед вами, що тут зібралися, формулючи таким чином: Після того, як приведені проти архиєрея вищевикладені звинувачення, і вони визнані, щоб не сказати - доведені, звинувачення в нечесті, в образі величності, в тиранії, в беззаконні, скоєному зі священними будівлями, чи вважаєте ви, що він повинен знов наблизитися до Бога і вівтаря і бути удостоєним здійснення божественних Таїнств? Чи пробачите сповна нечестивий вчинок, чи визначите позбавлення влади і позбавлення його архиєрейської гідності? Якщо ви скажете перше, дайте мені написану вами постанову, аби цар мав її як захист на страшному суді Слова. Хай тоді церква буде знов відкрита еллінським зборам, пророкуванням і триножникам, хай буде у нас інший Дух, протилежний першому і божественному. Якщо ж ніхто з вас не відважиться дати нам це, кожен з вас і всі ви разом постановите позбавити влади архиєрея.\nБезобразов П. Матеріали для історії візантійської імперії, IV. Не видана обвинувачувальна промова проти патріарха Михайла Керулярія // Журнал міністерства народної освіти. Ч. 264. 1889.


Нові функціональні можливості модулів системи jSolutions?\njSolutions > Новини > Що нового у програмному забезпеченні jSolutions?\nЩо нового у програмному забезпеченні jSolutions?\nМи постійно працюємо над вдосконаленням наших рішень, щоб полегшити роботу наших клієнтів. Пропонуємо ознайомитись з останніми доопрацюваннями, які ми реалізували у модулях системи jSolutions.\nДодана можливість при формуванні Інвентаризаційної відомості додавати позиції за допомогою сканера штрих-кодів, а також самостійно заповнювати фактичну кількість і суму товарних запасів.\nДодана можливість виконувати перерахунок облікової кількості, ціни і суми в інвентаризаційних відомостях, враховуючи додані і відпрацьовані в товарних запасах документи, які були створені після формування інвентаризаційної відомості.\nРеалізовано функціонал адресного зберігання товару на складі. При відпрацюванні товарних документів на Адресний склад, товар автоматично розподіляється по комірках на складі і створюється Складський ордер. Для "швидкого" оприбуткування товарів на адресну складі є можливість використовувати "безрозмірну комірку", з якої надалі можна перемістити товар по необхідним коміркам. Цей варіант підійде для користувачів, у яких за прийом товару і його розподіл на складі відповідають різні служби.\nДодана можливість для касира вести роботу із загальною касою, де він зможе побачити все неоплачені рахунки клієнтів, створені на різних точках продажів, і виконати по ним оплату.\nДодана можливість офіціантові, при обслуговуванні клієнтів на робочому місці, вказувати кількість гостей за столиком, переносити позиції рахунку з одного рахунку клієнта в інший в межах одного столика, а також виконувати пропорційний поділ рахунку (суми і кількості кожної позиції) між вказаною кількістю гостей або виходячи з вказаної суми.\nУ WEB-версії системи в вікні замовлення на харчування додано відображення інформації про енергетичну цінність страви і змісті білків, жирів і вуглеводів.\nРеалізована інтеграція з сервісом SendPulse для масової відправки листів на Е-mail.\nДодана можливість створювати Ліди безпосередньо з Журналу звернень.\nПри поселенні/бронюванні в хостелі додана можливість вибирати конкретне місце, яке буде закріплюватися за гостем.\nМодуль "Оздоровчий центр"\nДля приватних клінік, для спеціалістів розроблено WEB-додаток, в якому відображаються всі планові прийоми за поточним фахівця. В ході прийому пацієнта фахівець може заповнити анкету відвідування (електронну медичну карту відвідування), а також переглянути всі прикріплені файли з аналізами і медобстеження пацієнта (МРТ, УЗД та інше).\nМодуль "Спортивно-розважальний комплекс"\nДодано функціонал закриття періоду дії клубної картки поточною датою при повному розрахунку з клієнтом і видачі йому залишку коштів з клубної картки.\nРозроблено новий Touch-інтерфейс, в якому крім основних функцій, необхідних для ведення обліку відвідувань клієнтів, доданий зручний інтерфейс для виконання запису на прийом у вигляді розкладу відвідувань. Система надає можливість фарбувати відмітки з відвідинами в колір фахівця, який проводить заняття, а також встановлювати додаткові маркери і статуси, які характеризують стан відвідування.


Кубок України (жінки): перший фіналіст – Авангард - Федерація баскетболу України\nУ першому півфінальному матчі Кубка України Авангард вимучив перемогу над Інтерхім-СДЮСШОР 74:71, принагідно позбавивши останнього титулу володарок почесного трофею.\nІнтерхім-СДЮСШОР розпочав півфінальний двобій з Авангардом дуже активно. Як і передбачалося, ударна сила одеситок Карп і Колотовська одразу ж взялися до справи. Їхня команда пішла у відрив 9:0. Лише на екваторі чверті Авангард зусиллями Яцковець набрав перші очки. Не пройшло і трьох хвилин, як підопічні Володимира Холопова вже повели у рахунку після кидка здалеку Спітковської 13:12.\nПодії на майданчику мінялися з калейдоскопічною швидкістю. Авангард виграв першу чверть, зафіксувавши після кидка Касаткіної свою перевагу на позначці 20:16. На старті другої десятихвилинки Кондусь поцілила з-за дуги і Авангард повів +7, але ближче до перерви ІнтерХім вже вийшов вперед 30:28. Команди продовжували діяти результативно і пішли на перерву за мінімальної переваги одеситок 38:37. Тобто вони відіграли чотири очкове відставання, ще й вийшли вперед. Привід для "чоловічої" розмови у роздягальні підопічні Володимира Холопова собі забезпечили.\nІ ця ймовірна розмова подіяла. Третю чверть киянки виграли майже з подвійною перевагою 24:13. На заключному відрізку завдання було на перший погляд нескладним – в економному режимі (пам’ятаючи про фінальний матч) зіграти і утримати суперниць на очковій відстані. В економному режимі не вийшло. У четвертій чверті ІнтерХім знайшов у собі сили скоротити відставання до мінімуму. А на передостанній хвилині Колотовська триочковим відновила рівновагу 71:71. Але Афанасьєва теж проявила влучність, закинувши з-за дуги. 74:71. Сівакова могла перевести матч в овертайм, втім, мети не досягнула. Авангард утримав перевагу до фінальної сирени і він - у фіналі Кубка України.\nІнтерХім-СДЮСШОР - Авангард: відео коментарів після матчу 1/2 фіналу Кубка України\nІнтерХім-СДЮСШОР – Авангард 71:74 (16:20, 22:17, 13:24, 20:13)


Роль батьків у адаптації дітей до навчання у школі\n» Новини » Роль батьків у адаптації дітей до навчання у школі\nВступ дитини до школи є одним з основних і довгоочікуваних моментів у житті не лише самої дитини, але й її батьків. І насправді дуже важко переоцінити роль батьків під час становлення дитини як першокласника, бо саме батьки є тими людьми від яких діти очікують на підтримку та на яких вони рівняються, оскільки прив’язаність дитини до вчителя на ранніх етапах навчання ще не є сформованою. Тому саме батьки повинні взяти на себе обов’язки щодо формування позитивного відношення дитини до навчання та феномену школи загалом.\nНасамперед потрібно щодня цікавитись справами дитини у школі, тим, як пройшов її день, що цікавого та нового вона дізналася, вислуховувати її, співчувати їй, лише таким чином ви сформуєте у дитини довіру на все подальше шкільне життя. Адже дуже важливо, щоб вона могла поділитись з вами не лише своїми успіхами, але й невдачами, при цьому розуміючи, що ви вислухаєте, зрозумієте і підтримаєте, замість того щоб засуджувати чи карати. Таким чином ви надасте можливість дитині для повноцінного розвитку її як особистості, закладете потенційні можливості для збереження психологічного здоров’я та зменшите ризик розвитку тривожності яка є однією з основних перепон на шляху до становлення адекватної позиції школяра.\nОбов’язково допомагайте дітям у навчанні. На перших порах вони часто бояться розчарувати учителя, який стає для них прикладом для наслідування. І саме думка вчителя є для них домінантною. Адже не рідко можна почути від молодшого школяра наступні слова: «А учитель сказала робити мені саме так…».\nЗагалом для батьків першокласників можна виділити наступні поради:\nФормуйте у дитини позитивне ставлення до школи;\nВиявляйте інтерес до її справ у школі;\nПам’ятайте, що кожна дитина має право на помилку;\nНе завантажуйте дитину різноманітною гуртковою роботою одночасно зі вступом до школи;\nПам’ятайте що роль учня для дитини є новою і досі не відомою.\nЗгадайте себе у цей період;\nРозповідайте дитині про своє шкільне життя;\nНе лякайте школою;\nЛюбіть свої дитину, показуйте її свою любов і підтримку щодня, щохвилини, щосекунди.\nІ головне, пам’ятайте про те, що кожна дитина є неповторною і особливою, зі своїм характером, зі своїми талантами та вподобаннями і зі своїми здібностями до навчання. Тому навчіться сприймати її такою, якою вона є, адже, це частинка вас. І у моменти розчарування шкільними справами своєї дитини, мабуть, варто замислитися над тим, а від кого ж вона успадкувала свої здібності і задатки, хіба ж не від вас? Хіба ваша дитина не є вашою маленькою копією?\nВихристюк М.Р. – методист з психологічної служби Крижопільського районного методичного центру закладів освіти (РМЦ ЗО).


Ще одна країна Європи "відкрилася" для українців — DSnews.ua\nЩе одна країна Європи "відкрилася" для українців\nЛюксембург відновив дію безвізового режиму для громадян України\nвівторок, 27 липня 2021, 23:14\nПри в'їзді в Люксембург громадяни України мають мати при собі наступні документи:\nдіючий біометричний закордонний паспорт громадянина України, термін дії якого має перевищувати дату запланованого виїзду на 6 місяців;\nдокументальне підтвердження мети поїздки (картку резидента країни ЕС або вид на проживання, резервування готелю, запрошення бізнес-партнера, і т.д.);\nполіс медичного страхування, який визнається в ЄС.\nКрім того, необхідно надати сертифікат про повну COVID-вакцинації препаратами AstraZeneca, BioNTech/Pfizer, Johnson & Johnson або Moderna. Особа вважається повністю вакцинованих після закінчення 14 днів з дати повного курсу вакцинації. Якщо немає сертифіката вакцинації, то можна надати негативний тест на COVID-19 або сертифікат про одужання. Повинен бути позитивний тест на COVID, дата видачі якого не перевищує 180 днів з моменту тестування (вважається, що протягом цього періоду повторне інфікування малоймовірно).\nЯк повідомляла "ДС", 15 июля Європейський Союз вніс Україну до переліку третіх країн, для громадян яких скасовані обмеження на в'їзд до країн ЄС. На 26.07 14 країн ЄС відновили дію безвізового режиму з Україною.


Привiтання з річницею весілля - вітання і поздоровлення\nHome Вітання Річниця весілля Привiтання з річницею весілля\nДорогі (ім’я ювелярів)\nМилі ювіляри! Бажаю вам, щоб ваш шлюб був дуже щасливим. Нехай вам приносить радість ваша любов! Завжди живіть у злагоді і поважайте один одного. І нехай буде довгим ваш шлюб, щастя — вічним, любов — міцною, а друзі — вірними! Нехай буде щасливим ваш довгий союз!\nЧудове свято – рік у шлюбі!\nЗ віком люди змінюються – одні в кращу сторону, інші – в гіршу. Але й відносини людей з часом змінюються. Ваші, по-моєму, якщо і змінюються, то тільки на краще. Хочу побажати вам, щоб цей процес тривав і надалі! З річницею вас!\nГарні привітання на весілля\n25 років весілля привітання