Встановлення дипломатичних відносин та організація дипломатичних представництв - конспект - Международные отношения\nДокументы\tКонспект\tКонспект экономика\tКонспект Международные Отношения\tGuzeev_anton10 June 2013Встановлення дипломатичних відносин та організація дипломатичних представництв - конспект - Международные отношения, Конспект из Международные ОтношенияМеждународные Отношения,экономикаPDF (224 KB)40 страница264количество посещенийОписаниеSamara State University of Economics . Конспект лекций по предмету Международные отношения. Юридичні підстави встановлення дипломатичних відносин\nВідкриття дипломатичного представництва\nПорядок призначення глави та чле...добавить в избранноекомментироватьсообщить об документе20очкипункты необходимо загрузить этот документскачать документпредварительный показ3 страница / 40это только предварительный показ3 shown on 40 pagesскачать документэто только предварительный показ3 shown on 40 pagesскачать документэто только предварительный показ3 shown on 40 pagesскачать документэто только предварительный показ3 shown on 40 pagesскачать документLoad moreискать в экстракте документаМіністерство освіти і науки України\nВстановлення дипломатичних відносин та організація\nКиїв – 20072\n5. Список використаних джерел2\n1. ЮРИДИЧНІ ПІДСТАВИ ВСТАНОВЛЕННЯ ДИПЛОМАТИЧНИХ\nДипломатичні відносини є складовою частиною зовнішньої політики\nбудь-якої держави і здійснюються за допомогою спеціально створених для\nцього державних органів. Однак не можна вважати дипломатичними\nвідносинами певні міжнародні контакти, які здійснюються особами, що не\nвходять до складу дипломатично-консульської служби, на приклад,\nжурналістами, представниками торгових фірм, політичних організацій.\nОскільки такі міжнародні контакти не мають офіційного характеру, вони,\nвідповідно, не тягнуть за собою настання міжнародно-правових наслідків,\nтобто певних прав і обов'язків для держав. Таким чином, для виникнення\nдипломатичних відносин між суб'єктами міжнародного права потрібні певні\nпередумови, а саме: наявність юридичних і фактичних передумов.\nВиникнення будь-якої нової держави, згідно з принципами\nміжнародного права, означає її входження у міжнародне співтовариство як\nрівноправного суб'єкта. А тому з самого початку така держава в повному\nобсязі наділена міжнародною правоздатністю, зокрема, правом вступати у\nдипломатичні зносини з іншими суб'єктами міжнародно го права.\nОскільки дипломатичні зносини являють собою двосторонній процес,\nто відповідною важливою умовою є бажання інших держав їх підтримувати.\nУ цьому випадку значущою передумовою виступає взаємна згода.\nМіжнародно-правова процедура встановлення дипломатичних зносин\nохоплює декілька взаємозв'язаних стадій, що включають дипломатичне\nвизнання, обмін дипломатичними представництвами або підтримання\nдипломатичних контактів іншими методами.\nПерша проблема, з якою стикаються новоутворені держави, —\nдипломатичне визнання їх з боку інших держав. У період розпаду2\nколоніальних імперій та виникнення значної кількості незалежних держав у\nАфриці, Азії та Латинській Америці питання міжнародного визнання мали\nособливе значення. Базовими при цьому були норми міжнародного права,\nзакріплені в Статуті ООН, у Декларації про надання незалежності для\nколоніальних держав і народів, а також у Декларації про принципи\nміжнародного права, що стосуються державних відносин і співробітництва\nміж державами згідно зі Статутом ООН.\nПитання визнання неоднозначно розв'язувалося в період "холодної\nвійни", при цьому кожна зі сторін такого протистояння відстоювала теорію\nпо-своєму. Певний внесок у процес вироблення демократичних принципів\nвизнання зробили також країни, що розвиваються.\nВідповідно до норм міжнародного права існує дві форми визнання\nдержав: de jure (юридичне визнання) і de facto (фактичне визнання).\nДипломатичне визнання — визнання як повноправного суб'єкта\nміжнародного і, зокрема, дипломатичного права. Воно стосується або нових\nдержав, або урядів, що прийшли до влади неконституційним шляхом. У\nтакому випадку подібний акт означає визнання за цим урядом права\nпредставляти відповідну державу на міжнародній арені. Наслідками такого\nвизнання є встановлення дипломатичних та інших відносин, обмін\nдипломатичними представництвами, участь у дипломатичних переговорах,\nприйняття в члени ООН та інші міжнародні організації.\nЗа формою надання дипломатичне визнання може бути явно виражене\nЯвно виражене дипломатичне визнання настає лише тоді, коли є\nформальна заява іншої держави у вигляді декларації, декрету, дипломатичної\nноти, офіційного комюніке, договору або коли воно доводиться до відома\nіншої сторони будь-яким іншим способом. Дипломатичне визнання\nнайчастіше оформляється у вигляді офіційної заяви глави держави, яка2\nздійснює визнання, чи глави уряду. Інколи таке визнання може бути від імені\nМовчазне дипломатичне визнання настає, коли вчиняється певний акт,\nякий можливий лише за умови визнання. Серед методів такого визнання\nнайчастіше трапляється встановлення дипломатичних відносин. Визнання\nуряду таким чином вважається тоді, коли іноземне дипломатичне\nпредставництво знову повертається до нормальних відносин з Міністерством\nзакордонних справ країни перебування. Але той факт, що посольство не\nзакрите, зовсім не означає визнання, якщо припинені будь-які офіційні\nДля прийому нової держави як члена міжнародної організації не\nпотрібно її визнання всіма державами-членами, оскільки останнє\nвідбувається переважно на двосторонньому рівні.\nВідповідно до існуючої міжнародної практики, дипломатичні\nвідносини між державами можуть бути встановлені переважно у формі\nвзаємного визнання de jure. Від цього принципу відхилення траплялись дуже\nрідко. Зокрема, у 1949 р. представник Ізраїлю у Великобританії був\nскерований у ранзі посла. Поряд із врученням вірчих грамот Великобританія\nне кваліфікувала цей факт як визнання Ізраїлю de jure, а лише de facto.\nАналогічною була позиція США у 1919 р. стосовно Фінляндії.\nВизнання de facto має неповний характер. Основний зміст цієї форми\nвизнання полягає в тому, що, не маючи змоги заперечувати факт існування\nдержави, уряд іншої держави не встановлює з нею дипломатичні відносини.\nАле при цьому він вступає з нею у ділові контакти (наприклад, торговельні\nРішення про встановлення дипломатичних відносин може бути\nприйнято одночасно з повним визнанням, але деколи це відбувається дещо\nпізніше, наприклад, під час переговорів між двома зацікавленими сторонами.2\nІнколи переговори щодо встановлення дипломатичних відносин\nпроводяться урядовою делегацією, яка бере участь у святкуванні дня\nпроголошення незалежності в цій країні, або одним із дипломатичних\nпредставництв за кордоном. При проведенні таких переговорів сторони\nдомовляються про факт встановлення дипломатичних відносин, рівень\nдипломатичних представництв, якими вони будуть представлені, а також про\nстрок набуття чинності досягнутої угоди.\nДокументами, які підтверджують факт встановлення дипломатичних\nвідносин, можуть бути двостороння угода ідентичні ноти, якими\nобмінюються представники сторін, що вели переговори.\nСт. 2 Віденської конвенції зазначає, що "встановлення дипломатичних\nвідносин між державами та заснування постійних дипломатичних\nпредставництв здійснюється за взаємною згодою". Таким чином, Конвенція\nвиходить зі "згоди", тобто обопільної волі двох держав, але не передбачає\nпри цьому форму такої згоди. Це означає, що ця згода може бути виражена\nяк письмово, так і усно.\nУ міжнародному праві існує правило, яке позначається латинським\nтерміном jus legationis. Воно означає фундаментальне право кожної держави\nскеровувати дипломатичних представників у інші держави і, відповідно,\nтакож приймати їх у себе. Отже, право дипломатичних представництв може\nбути як у активній, так і в пасивній формі. З цього права випливають і\nВодночас треба зазначити, що жодна держава не змушена відряджати\nчи приймати постійні дипломатичні представництва, проте вона також не\nмає права відмовити у прийнятті дипломатичних представників. Більше того,\nвона не може наполягати на тому, щоб інша країна відмовилась від\nвстановлення дипломатичних відносин із будь-якою іншою державою.2\nЗ огляду на це, історія дипломатичних відносин фіксує випадки\nгрубого порушення норм дипломатичного права в період існування двох\nпротилежних соціально-економічних систем. Це стосувалося Куби та інших\nдержав, коли порушувалось їх активне та пасивне право на дипломатичні\nВарто зазначити, що хоч право на встановлення дипломатичних\nвідносин чітко не регламентоване у Віденській конвенції, тим не менш, воно\nпрямо чи опосередковано випливає з функції міжнародного права, положень\nСтатуту ООН, а також преамбули Віденської конвенції, в якій зазначено\nважливість підтримання розвитку "дружніх відносин між державами в\nЦе означає, що держави вперше за всю історію існування\nдипломатичного, звичаєвого та кодифікаційного, загального чи\nрегіонального права погодились із новою функцією дипломатичних\nпредставництв, яка полягає в обов'язку останніх сприяти заохоченню\n"дружніх відносин між акредитуючою державою і державою перебування".\nДержавам невигідно відмовлятися від представництва в інших державах,\nоскільки така відмова ускладнює захист своїх інтересів на офіційному рівні,\nа також законні інтереси громадян.\nВзаємна згода обох держав випливає із принципу суверенної рівності\nдержав і враховує досвід минулого, коли високорозвинуті держави\nпримушували інших держав допускати на свою територію іноземні\nУ XIX ст. Китай і Японія довший час заперечували проти допуску\nіноземних дипломатичних місій і контакту з ними як з простими іноземцями.\nУ результаті неодноразового застосування збройної сили проти Китайської\nімперії, аж до захоплення Пекіна, у 1860 р. західні держави нав'язали Китаю\nконвенцію, згідно з якою вони забезпечили собі право відкривати в цьому2\nмісті постійні дипломатичні представництва. Однак китайський імператор\nвідмовлявся приймати іноземних представників особисто. Тоді Англія,\nФранція, США та інші держави вчинили колективний демарш, щоб отримати\nаудієнцію (1873 р.). Така ж ситуація повторилася у 1891 р., коли деякі західні\nдержави хотіли отримати аудієнцію для дипломатичного корпусу.\nКитайський уряд і після 1860 р. довший час продовжував утримуватися від\nвідряджання своїх постійних дипломатичних місій в інші Держави.\nУ дипломатичній практиці відомі також випадки, коли держави\nдомовляються про обмін дипломатичними представництвами не у вигляді\nпосольств чи місій, а в іншій формі. Так, до січня 1979 р. Китай і США мали\nодночасно у Вашингтоні та Пекіні т. зв. групи зв'язку. Це свідчило про\nнеповноцінність відносин між цими державами внаслідок того, що\nСполучені Штати зберігали дипломатичні відносини з гомінданівською\nвладою на Тайвані й мали там посольство.\nОтже, домовленість держав про встановлення дипломатичних відносин\nта обміну дипломатичними представництвами є необхідною основою для\nдосягнення додаткових угод з метою регулювання таких питань, як\nпризначення окремих категорій персоналу представництв, надання їм\nпривілеїв та імунітетів, передбачених Віденською конвенцією 1961 р.2\nДипломатичне представництво — закордонний орган зовнішніх зносин\nдержави, який очолює дипломатичний представник. За формою\nдипломатичні представництва поділяють на постійні й тимчасові. На\nпостійній основі створюють посольства і місії, а також представництва\nдержав при міжнародних організаціях. Поряд з постійними\nпредставництвами держави використовують і тимчасові дипломатичні\nпредставництва, які призначаються для виконання спеціальних місій.\nЗа існуючою практикою дипломатичне представництво, яке очолює\nпосол або тимчасовий повірений у справах, називається посольством, а\nочолюване посланником чи повіреним у справах — місією.\nМіжнародне право передбачає комплекс спеціальних правил, які\nстосуються відкриття дипломатичних представництв, їх функціонування та\nпривілейованого статусу. Вони покликані забезпечити сприятливі умови для\nвиконання Дипломатичним представництвом своїх функцій.\nВіденська конвенція про дипломатичні зносини орієнтується,\nпередусім, на дипломатичне представництво. Раніше вважалось, що саме\nдипломатичний представник є основною фігурою в дипломатичному\nспілкуванні. Сьогодні дипломатичні акції перемістились із особистості глави\nпредставництва на дипломатичне представництво загалом.\nПостійне зростання відповідальності посольств і місій, розширення їх\nсфери дії, збільшення чисельності персоналу, а також безперервність\nфункцій і загальних прав, незалежно від змін у керівництві посольства чи\nйого відсутності засвідчує, що глава дипломатичного представництва є лише\nодним із його членів, хоча й найбільш важливим. Ця особливість Віденської\nконвенції досить наочно простежується в таких її положеннях:2\n— по-перше, відкриття дипломатичного представництва є наслідком\nугод між двома державами і не стосується безпосередньо призначення його\n— по-друге, функціонування дипломатичного представництва не\nпорушується змінами його персоналу;\n— по-третє, дипломатичне представництво наділене власними\nпривілеями та імунітетами, які не варто змішувати з імунітетами та\nпривілеями його співробітників;\n— по-четверте, припинення функцій глави дипломатичного\nпредставництва не порушує функціонування самого представництва, тоді як\nприпинення діяльності представництва передбачає завершення функцій усіх\nйого членів включно з главою.\nВодночас не варто протиставляти їх, оскільки вони тісно\nвзаємопов'язані і доповнюють одне одного. Насправді ж, посольство ніколи\nб не виконувало своїх функцій без відповідної акредитації його глави, як і\nпривілейований статус цієї установи був би неповний без відповідних пільг\nРозв'язавши питання про обмін дипломатичними представництвами,\nзацікавлені держави визначають категорію, до якої мають належати їх\nдипломатичні представництва (посольство та місія).\nОскільки існує прямий зв'язок між категорією дипломатичного\nпредставництва і класом представника, який його очолює, діє норма\nВіденської конвенції, яка зазначає, що "клас, до якого повинні належати\nглави представництва визначається за погодженням між державами" (ст. 15).\nЯкщо вони спочатку утворять місії, а пізніше вважатимуть за доцільне\nпідвищити рівень представництва до посольства, потрібно буде знову\nдосягти домовленості. Це правило ґрунтується на принципі суверенної2\nрівності держав і не допускає одностороннього розв'язання питання. Крім\nцього, це правило ввічливості, яке випливає з того, що держави обмінюються\nдипломатичними представництвами однакового рівня, що відкриваються\nвзаємно в столицях обох держав.\nПосольство вважається вищим за рангом дипломатичним\nпредставництвом. На практиці його заснуванням часто хочуть підкреслити\nбільш високий рівень дипломатичних відносин з країною. Посольство\nочолюється послом. Сьогодні така практика переважає у дипломатичній\nсфері, тоді як у минулому посольствами обмінювались лише великі держави.\nДо Першої світової війни вважалося нормою, що лише імперії та великі\nмонархи можуть призначати послів, оскільки вони розглядали це як привілей\nі неохоче погоджувались поширювати його на інших. Усередині XIX ст.\nАнглія, наприклад, мала своїх послів лише у Франції, Росії,\nАвстро-Угорщині та Туреччині, а вже наприкінці століття — посольства в\nРимі, Мадриді та Вашингтоні.\nМісії вважають нижчими за рангом дипломатичними\nпредставництвами. їх очолюють посланники або повірені У справах. Хоча\nварто зазначити, що в дипломатичній практиці відмінність між посольствами\nі місіями поступово стирається, залишається відмінність лише з питань\nдипломатичного протоколу. Що стосується їх представницького характеру,\nфункцій та привілеїв, то тут відмінностей між ними майже немає.\nПредставництва Ватикану називаються нунціатурами та\nінтернунціатурами, що відповідає посольству та місії.\nПапські представництва виконують подвійну функцію: дипломатичну і\nклерикальну, тобто вони охоплюють як офіційні відносини Ватикану з\nкраїною перебування, так і відносини з релігійними центрами країни.\nІсторично склалося так, що дипломатичні представництва\nутворювались у столиці держави, де була резиденцій глави держави2\nперебування, її уряду, Міністерства закордонних справ. Зокрема, Комісія\nміжнародного права керувалася бажанням уникнути незручного становища,\nяке б виникло для уряду держави перебування внаслідок заснування\nприміщення іноземного представництва в інших містах, крім тих, де\nрозташовано уряд. Це, передусім, ускладнювало б забезпечення\nдипломатичної недоторканності та інших привілеїв, якими користуються\nіноземні представництва та їх персонал. Водночас є чимало протокольних\nпитань, згідно з якими уряд країни перебування постійно контактує з\nдипломатичним корпусом, відповідно розташування його частин в інших\nмістах спричинило б незручності як для країни перебування, так і для\nЗ цього приводу Віденська конвенція 1961 р. встановила відповідну\nнорму, яка передбачає, що "акредитуюча держава не може без попередньої\nпевно виявленої згоди держави перебування засновувати канцелярії, що\nстановлять частину дипломатичного представництва, в інших населених\nпунктах, крім тих, де засновано саме представництво" (ст. 12).\nЗгідно зі ст. 1 Віденської конвенції про дипломатичні зносини, дано\nвизначення поняття "приміщення представництва", яке включає будинки або\nчастини будинків, що використовуються представництвом, враховуючи\nрезиденцію глави представництва, кому б не належало право власності на\nних, а також земельну ділянку, що обслуговує цей будинок або частину\nПісля домовленості про обмін дипломатичними представництвами\nдержави зобов'язані сприяти одна одній у придбанні на своїй території,\nвідповідно до своїх законів, приміщень, потрібних для її представництва, або\nнадавати допомогу акредитуючій державі в отриманні приміщень будь-яким\nВраховуючи труднощі, з якими стикаються іноземні представництва у\nпошуках придатних приміщень чи земельних ділянок для своїх резиденцій,\nдеякі держави виявляють ініціативу у створенні спеціальних зон для\nпосольств і місій інших країн. Указом Президента України від 12 вересня\n1994 р. було затверджено Програму розташування дипломатичних\nпредставництв, консульських установ іноземних держав і представників\nміжнародних організацій в Україні.\nНа виконання цього указу було затверджене відповідне положення, в\nякому зазначається, що координацію дій щодо розташування дипломатичних\nпредставництв здійснює Міністерство закордонних справ. Розташування\nпредставництв і установ у Києві здійснює Київська міська державна\nадміністрація через Генеральну дирекцію з обслуговування іноземних\nДипломатичні представництва, які мають намір самостійно придбати,\nорендувати, використати на безоплатній основі споруди та приміщення,\nздійснити перебудову, добудову, змінити їх призначення або орендувати\nземельну ділянку, письмово сповіщають про це МЗС, яке спеціальною нотою\nповідомляє дипломатичні представництва про рішення щодо можливості їх\nрозташування за конкретною адресою. Представництво може практично\nреалізувати свої наміри лише після одержання згоди відповідного органу (з\nможливим зазначенням обов'язкових для виконання Умов).\nРозмір орендної плати, ціни на споруди (приміщення), що передаються\nпредставництвам, визначаються договорами за домовленістю сторін.\nОсобливості розташування представництв окремих іноземних держав\nвизначаються МЗС за погодженням із Кабінетом Міністрів України.2\n3. ПОРЯДОК ПРИЗНАЧЕННЯ ГЛАВИ ТА ЧЛЕНІВ\nОдне з головних питань, що виникає після домовленості між\nсторонами про встановлення дипломатичних відносин на певному рівні, —\nце призначення глави дипломатичного представництва.\nВідомий французький юрист К. Кольяр підкреслював, що\nдипломатичний представник — це посередник, представник і спостерігач\nводночас. Як посередник він доводить до відома іноземного уряду ноти та\nповідомлення свого уряду, і навпаки. Оскільки главі держави надто важко і\nпрактично неможливо здійснювати контакти з цих міжнародних питань, такі\nфункції йому допомагає виконувати дипломатичний представник.\nПредставницький характер означає таку його якість, згідно з якою\nдипломатичний представник визнається таким, що представляє свою\nдержаву і вчиняє певні дії від її імені. Він наділений необхідними\nповноваженнями вступати в офіційні відносини з владою держави\nперебування. Отримавши акредитацію, дипломатичний представник уже не\nповинен кожного раз пред'являти свої формальні повноваження для\nпідтвердження своїх дій. Третя його ознака реалізується через телеграми,\nдепеші, доповідні записки, в яких він інформує своє МЗС про всі події\nполітичного, економічного і соціального життя країни, в якій він\nВ історії дипломатії склались різні класи глав дипломатичних\nпредставництв, які мали відповідно неоднакові представницькі функції.\nЗа Віденським регламентом 1815 р. виділяють три класи\nдипломатичних представництв, причому лише представники першого класу\n(посли і нунції) вважалися "представниками своїх володарів", тобто монархів2\nі Папи Римського. Оскільки право призначати послів визнавалося лише за\nвеликими державами, решта держав і навіть монархії, а також держави з\nреспубліканською формою правління могли бути акредитовані лише на рівні\nпосланника (другий клас). Повірені у справах (третій клас) були\nуповноважені при міністрах закордонних справ і, відповідно, забезпечували\nпредставництво на нижчому рівні.\nПередбачений Аахенським протоколом 1918 р. проміжний (між другим\nі третім класами) клас міністрів-резидентів, які також акредитувалися при\nглавах держав, на початку XX ст. фактично перестав існувати.\nСьогодні Віденською конвенцією 1961 р. передбачено три класи глав\n1) клас послів і нунціїв, які акредитуються при главах держав, та інших\nглав представництв еквівалентного рангу;\n2) клас посланників та інтернунціїв, які акредитуються при главах\n3) клас повірених у справах, які акредитуються при міністрах\nУ Конвенції зазначається, що між главами представництв не може бути\nжодної різниці через їх приналежність до того чи іншого класу, інакше як\nщодо старшинства та етикету (п. 2 ст. 14).\nКлас дипломатичного представника переважно збігається з його\nрангом, відповідно в дипломатичній практиці ці поняття взаємозамінюються.\nЯкщо пост глави представництва вакантний або якщо глава\nпредставництва не може виконувати свої функції, тимчасово виконуючим\nобов'язки глави представництва є тимчасово повірений у справах. При\nвідкритті представництва він може очолювати його до прибуття посла або\nпосланника на початку його діяльності. Повірений у справах виконує2\nобов'язки представника на час його хвороби чи тимчасового від'їзду, а також\nу період між від'їздом попереднього і прибуттям нового.\nУ дипломатичній практиці прийнято, що тимчасово повірений у\nсправах не повинен починати нові справи, він лише продовжує попередні\nзгідно з вказівками глави представництва, якщо він тимчасово відсутній. В\nінших випадках він має підтримувати тісний контакт зі своїм Міністерством\nПорядок призначення дипломатичних представників регулюється\nнормами національного та міжнародного права. Призначення\nдипломатичного представника здійснюється главою держави й від його імені\nзгідно з існуючою конституційною практикою держав.\nБеручи до уваги привілейоване становище, яке посідають глави\nдипломатичних представництв в іноземній державі, надзвичайно важливо\nправильно визначити, з якого моменту починається здійснення ними своїх\nвиняткових повноважень. Процедура призначення глави дипломатичного\nпредставництва називається акредитуванням і складається із декількох\n3. Видання акта внутрішнього права, яким оформляється призначення.\n4. Одночасне (в обох столицях) офіційне повідомлення у пресі про\nпризначення, яке відбулося.\n6. Попередня зустріч із міністром закордонних справ країни\nперебування після прибуття посла або посланник і подання йому копії вірчих\n7. Вручення під час офіційної церемонії вірчих грамот главі держави\nОскільки підбір кандидатури посла або посланника регламентується\nвнутрішньодержавним правом, значний інтерес становить інститут агреману,\nякий регламентується нормами міжнародного права.\nІнститут агреману є виразником інтересів обох сторін — акредитуючої\nі приймаючої держави або міжнародної організації Ст. 4 Віденської\nконвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 р. встановлює:\n"Акредитуюча держава повинна переконатися в тому, що держава\nперебування дала агреман на ту особу, яку вона має намір акредитувати як\nглаву представництва в цій державі. Отже, держава може призначити главою\nдипломатичного представництва лише ту особу, яка прийнятна у\nприймаючій державі. Дозвіл приймаючою державою розглядається як\nпідтвердження згоди щодо запропонованої особи".\nВіденська конвенція закріпила вимогу про згоду, однак вона не містить\nправил щодо форми запиту згоди або форми дозволу згоди. Звідси можна\nзробити висновок, що форма запиту та дозволу згоди не має юридичного\nзначення, вона може бути виражена як письмово, так і усно. При цьому таку\nзгоду можна зажадати листом, адресованим Міністерству закордонних справ\nприймаючої держави, або без листа через голову місії, що займається\nвід'їздом у державі відряджання.\nПриймаюча держава має право дати згоду на власний розсуд або\nвідмовити без зазначення причин. З цього приводу ще Гаванська конвенція\n1928 р. про дипломатичних чиновників підтвердила правило, яке усталилось\nяк міжнародний звичай, про те, що "жодна держава не може акредитувати\nсвоїх дипломатичних чиновників в інших державах без попередньої згоди\nостанніх" (ст. 8). Віденська конвенція остаточно закріпила цю норму.\nЗ огляду на це, в минулому деякі держави намагалися усувати причини\nвідмови в агремані (США, Франція та Великобританія). Причиною для\nвідмови в агремані можуть лише серйозні й об'єктивні обставини, такі як2\nнегативне ставлення претендента до держави перебування, наявність\nкомпрометуючих матеріалів. Інколи в дипломатичній практиці траплялися\nвідмови в агремані жінкам або за расовими ознаками.\nТреба зазначити, що теорія і дипломатична практика не виробили\nзагальноприйнятих критеріїв відмови в агремані. Якщо узагальнити існуючу\nпрактику з цього питання, можна виділити дві групи критеріїв:\n— перша група стосується особи кандидата, його минулого і ставлення\nдо приймаючої держави;\n— друга група випливає з існуючих відносин між державами й не\nстосується особи кандидата на посаду глави дипломатичного\nУ минулому Великобританія, виступаючи з позиції великої держави,\nпризначала послів без попереднього отримання агреману від приймаючої\nдержави. Ця негативна практика зрештою призвела до певних наслідків.\nЗокрема, російський цар Микола І не дав згоди на прийом британського\nпосла у 1832 р., позаяк він був призначений без попереднього запиту\nагреману. А тому Великобританія, демонструючи своє явне невдоволення, не\nзаповнювала цю вакансію аж до 1835 р., мотивуючи це тим, що її уряд має\n"виняткове право" вибирати своїх дипломатичних представників при дворах.\nЗапит агреману та його отримання здійснюється через дипломатичні\nканали, через МЗС та посольства держав-контрагентів. Якщо отримано\nнегативну відповідь або не отримано взагалі, всю процедуру проводять\nзаново доти, доки не буде отримано згоди на нову кандидатуру. Лише тоді\nвчиняються відповідні дії, що випливають з факту вибору кандидатури на\nпосаду глави представництва. Зазвичай, позитивному розв'язанні питання,\nвідповідь надходить упродовж місяця. .2\nВраховуючи конкретні обставини, акредитуюча держава може\nакредитувати главу представництва або призначити будь-якого члена\nдипломатичного персоналу в одну або декілька держав, якщо при цьому\nнемає заперечень з боку будь-якої із держав перебування. Якщо держава\nакредитує главу представництва в одній або декількох інших державах, то\nвона може заснувати дипломатичні представництва, які очолюватимуть\nтимчасово повірені у справах у кожній державі, де глава представництва не\nмає постійного місця перебування. У цьому випадку таке дипломатичне\nпредставництво називається місією. У 2000 р. Україна мала дипломатичні\nмісії в Нідерландах і Данії, які входили відповідно до Посольств України в\nБельгії та Швеції. Згідно зі ст. 5 Віденської конвенції про дипломатичні\nзносини, глава представництва або будь-який член дипломатичного\nперсоналу представництва може діяти як представник акредитуючої держави\nпри будь-якій міжнародній організації.\nДипломатична практика, яка існує сьогодні, вимагає повного\nзбереження у таємниці факту запиту агреману. Такий порядок зумовлений\nтим, що розголошення відомостей про факт запиту агреману і, особливо, при\nвідмові в наданні агреману, може призвести до певних негативних наслідків,\nа інколи навіть ускладнити відносини між двома державами. Треба\nзазначити, що відмова у наданні агреману стосується лише особи\nдипломатичного агента і в жодному разі не стосується підтвердження або\nперегляду досягнутої угоди між державами про встановлення\nЗапит агреману не поширюється на інших членів персоналу\nпредставництва, оскільки їх, згідно зі ст. 7 Віденської конвенції,\nакредитуюча держава може призначати на свій розсуд. Що стосується\nвійськових, морських та авіаційних аташе, то держава перебування може\nзапропонувати, щоб прізвища повідомлялися на її схвалення заздалегідь.2\nПісля отримання агреману та юридичного оформлення призначення\nвідповідно до конституційної процедури акредитуючої держави посол або\nпосланник, яких скеровують за кордон у конкретну державу за місцем\nпризначення, отримують особливий документ, який в дипломатичній\nпрактиці має назву вірчі грамоти. Вірчі грамоти підписує глава держави, що\nпризначає дипломатичного представника; вони адресовані главі держави, що\nприймає дипломатичного представника. За змістом, вірчі грамоти — це\nдокумент, який засвідчує представницький характер дипломатичного\nпредставника і дає право на його акредитацію в іноземній державі. Вірчі\nграмоти мають характер загальних повноважень дипломатичного\nпредставника, чинних упродовж усього періоду його перебування на посаді з\nусіх питань, що випливають із основних функцій представництва.\nЗначення вірчих грамот у сучасному дипломатичному праві зросло ще\nбільше, оскільки час їх вручення є водночас початком урядової діяльності\nкерівника дипломатичної місії та підставою для визначення його місця у\nпорядку старшинства цього класу серед глав дипломатичних представництв,\nїх вручають лише послам і посланникам, а для постійно повірених у справах\nвидають листи міністра закордонних справ своєї держави, які вони вручають\nміністру закордонних справ країни перебування.\nВірчі грамоти видають у двох примірниках. Перший примірник\n(оригінал) вкладають у конверт, що скріплюєть ся сургучевою печаткою і\nвручається новопризначеним послом главі держави, якому адресовані вірчі\nграмоти, під час офіційної святкової церемонії. Копія вірчої грамоти\nвручається як офіційне підтвердження посла після його аудієнції з міністром\nзакордонних справ країни перебування.\nУ дипломатичній практиці були випадки надання агреману та візи на\nв'їзд до приймаючої держави новопризначеного глави дипломатичного2\nпредставництва і наступної відмови у прийнятті від нього вірчих грамот.\nВідмова може бути виражена у формі зволікання щодо визначення дати\nвручення вірчих грамот. За таких обставин новопризначений посол або\nпосланник має зрозуміти, що він є фактично persona поп grata, і залишити\nтериторію приймаючої держави, не чекаючи на офіційну відмову. В останні\nроки такі випадки спостерігалися в період т. зв. параду суверенітетів у\nСхідній Європі. Наприклад, новопризначений посол Югославії багато\nмісяців очікував у Танзанії на вручення вірчих грамот, але в кінцевому\nпідсумку цього не сталося. У 1992 р. уряд Ізраїлю впродовж декількох\nмісяців не приймав вірчих грамот від посла Югославії Б. Косютіци, якому\nбуло видано агреман, і МЗС Ізраїлю прийняло від нього копії вірчих грамот,\nмотивуючи цей факт застосуванням санкцій ООН до цієї країни. Через шість\nмісяців він повернувся до Белграда, не вручивши вірчих грамот.\nПорядок і церемонії, яких дотримуються під час прийняття\nдипломатичних агентів, мають давні традиції, започатковані у деяких\nУ минулому послів зазвичай зустрічали на кордоні. Зокрема, в 1763 р.\nкороль Пруссії Фрідріх II, очікуючи прибуття в Берлін першого турецького\nпосольства, зробив запит до князя В. С. Долгорукова, російського\nпосланника, з приводу роз'яснення про те, як приймають турецьких послів у\nРосії. Колегія іноземних справ докладно описувала прийом. На російському\nкордоні, у першому прикордонному місті, турецького посла зустрічав\nпристав з гвардійськими офіцерами та солдатами, які віддавали честь під\nбарабанний бій і виконувались салюти у 20—25 пострілів. До посла\nпредставляли почесний караул із 40 солдатів та офіцера. На шляху до\nстолиці посла утримували за рахунок російської казни. У столиці його знову\nзустрічали салютом із 22 пострілів і почесним караулом з 55 солдатів.2\nУ листопаді 1763 р. турецький посланник прибув до Берліна і був\nзустрінутий за церемоніалом, подібним до Російського. Однак Берлінський\nдвір дуже обурився, коли святковій церемонії турецький посланник піднявся\nдо трону, обійняв короля і поцілував його в плече. Спочатку прусські\nміністри намагалися заперечувати цю подію, але згодом заспокоїлись, коли\nдізналися, що турок зробив те ж саме при дворі німецького імператора.\nОфіційна діяльність глави дипломатичного представництва в країні\nперебування починається з часу вручення ним вірчих грамот. Треба\nзазначити, що процедура вручення вірчих грамот не регулюється\nміжнародним правом і відбувається в кожній країні згідно з її протокольним\nцеремоніалом. Серед основних елементів протокольного церемоніалу, які\nвідповідають міжнародній практиці, такі:\n— вірчі грамоти приймає глава держави у своїй офіційній резиденції\n(наприклад, у Великобританії — Букінгемський палац, в Україні —\n— на церемонії присутні високопоставлені представники з боку глави\nдержави та Міністерства закордонних справ;\n— посла супроводжують члени дипломатичного персоналу посольства;\n— під час вручення можливий обмін промовами (у Великобританії не\n— після вручення грамот глава держави має розмову з послом.\nВідповідно до принципу рівності держав, як у процесі церемонії\nвручення вірчих грамот, так і в порядку черговості їх вручення, не може бути\nзастосовано жодної дискримінації, а мають бути однакові процедура і\nцеремоніал для всіх глав дипломатичних місій цього класу згідно зі\nзвичаями, що існують у цій столиці. Це правило закріплене у ст. 18\nІснують певні особливості в дипломатичному протоколі за участю\nдержав-монархій. За віковою традицією глава дипломатичної місії за своїм\nправовим статусом вважається alter ego самого монарха, а тому у випадку\nсмерті або зречення від престолу монарха акредитуючої держави його\nнаступник видає нові вірчі грамоти для глав дипломатичних представництв,\nякі виконували таку функцію до цього часу. Так само у випадку смерті або\nзречення від престолу монарха приймаючої держави виникає потреба у\nподанні вірчих грамот його наступнику главами дипломатичних\nпредставництв, акредитованих у цій державі. Вручення нових вірчих грамот\nвідбувається також у випадку принципових змін державного ладу,\nнаприклад, після революції. Черговість вручення вірчих грамот або подання\nїх завіреної копії визначається датою і часом прибуття глави представництва.\nУ республіканських державах, де влада не зосереджена в одних руках,\nпри зміні глави держави не вимагається подання нових вірчих грамот.\nЗгідно зі ст. 13 Віденської конвенції, глава представництва вважається\nтаким, що розпочав виконання своїх функцій у державі перебування залежно\nвід практики, що склалася у цій державі, яка повинна застосовуватись\nодноманітно: або з моменту вручення вірчих грамот, або з моменту\nповідомлення про прибуття і подання завіреної копії вірчих грамот\nМіністерству закордонних справ країни перебування чи іншому\nміністерству, стосовно якого є домовленість.\nТаким чином, Віденська конвенція не передбачає певного\nуніфікованого правила, а закріплює два альтернативні рішення. Держава\nперебування сама вирішує, якої процедури вона буде дотримуватись. Вона\nмає лише забезпечити застосування однакового порядку стосовно всіх\nіноземних дипломатичних представників на її території. Відповідно\nКонвенція надає вибір на розсуд держави перебування, але з умовою, щоб у2\nкожному окремому випадку не приймались рішення ad hoc, а\nзастосовувалась єдина система щодо всіх іноземних представництв.\nУ міжнародній дипломатичній практиці прийнято, що посол відразу\nпісля вручення вірчих грамот надсилає главам усіх дипломатичних\nпредставництв, з країнами яких його держава підтримує дипломатичні\nвідносини й які акредитовані в цій державі, особисті ноти, в яких він\nповідомляє про вручення вірчих грамот.2\nВіденська конвенція про дипломатичні відносини поділяє\nспівробітників дипломатичних представництв залежно від функцій, які вони\nвиконують, на три категорії: дипломатичний, адміністративно-технічний і\nобслуговуючий персонал (ст. 1).\nДо дипломатичного персоналу належать особи, які мають\nдипломатичний ранг. Віденська конвенція називає їх дипломатичними\nагентами. Вони виконують функції політичного і дипломатичного характеру,\nтобто здійснюють безпосередні зносини з органами іноземної держави та\nособами, які є в складі дипломатичного корпусу.\nГлава дипломатичного представництва, згідно з Положенням "Про\nдипломатичне представництво України за кордоном", є головним\nпредставником України в державі перебування. Він здійснює загальне\nкерівництво, координацію та контроль за діяльністю всіх установ нашої\nдержави, спеціалістів, делегацій, посадових та інших осіб, які перебувають у\nній. Главою дипломатичного представництва України може бути посол,\nпосланник або повірений у справах. Аналогічна практика є і в інших\nзакордонних країнах. Сьогодні більшість держав (а в Україні — всі держави,\nщо мають з нею дипломатичні відносини) призначають у країну перебування\nглав своїх представництв у ранзі Надзвичайного і Повноважного Посла.\nКерівники всіх українських установ і делегацій, представники різних\nпідприємств і організацій, а також громадяни України, які перебувають на\nтериторії іноземної держави, зобов'язані неухильно виконувати вказівки\nпосла в цій державі й надавати йому потрібну допомогу, сприяти у виконанні\nЗгідно з чинним законодавством України, посол або посланник\nСтудент университета\tУченик старших классов\tАспирант\tПреподаватель\tПрофессионал\tРодитель\tПринимаю Правила использования и подтвержд��ю, что прочел правила пользования на docsity. Я д��ю согласие на Я даю согласие на обработку персональных данных, на условиях и для целей, указанных выше. Настройки можно изменить свободно даже после регистрации.\tЗарегистрироваться\tYou already ha


Як підвищити тиск масла |ЯкПросто\nНизький рівень тиску масла в системі змащення може призвести до серйозної аварії через підшипників ковзання в шатунах двигуна. Низький тиск може бути викликано неправильним типом і видом застосовуваного масла або зносом і поломкою деталей системи змащення двигуна. Правильно визначити і усунути причину цього явища можна кількома способами.\nновий фільтр тонкого очищення масла, пристосування для заміни фільтра, масляний насос, комплект гайкових ключів, більш в’язкий сорт моторного масла, датчик аварійного тиску масла.\nДля визначення точної причини низького рівня низького тиску масла в двигуні в першу чергу поміняйте датчик аварійного тиску масла. Якщо і новий датчик показує низький тиск у системі змащення двигуна, замініть фільтр тонкого очищення масла. Для цього одягніть на корпус фільтра пристосування для заміни фільтра у формі ремінної петлі з важільним затиском і, обертаючи їм фільтр, відкрутіть його. Вкрутіть новий фільтр.\nЯкщо тиск масла не нормалізувався, за допомогою гайкового ключа відкрутите зливну пробку в піддоні картера двигуна. Злийте все масло. Відкрутіть піддон. Уважно огляньте забірну трубку, що йде до масляного насоса двигуна. При підозрі на наявність тріщин в ній або виявленні потертостей на стінках трубки, відкрутіть її і ретельно перевірте цілісність її стінок. Через пошкоджені стінки заборника олії може відбуватися підсмоктування повітря, при цьому обсяг закачуваного насосом масла зменшується і відповідно зменшується його тиск. При необхідності відремонтуйте. При неможливості ремонту — замініть. Потім перевірте щільність прилягання до насоса випускного патрубка, через який масло під тиском надходить у систему змащення двигуна.\nЗамініть масляний насос на завідомо справний. Прикрутите піддон до картера двигуна. Залийте нове масло до рівня верхньої позначки на вимірювальному щупі. Якщо при середніх і підвищених обертах двигуна тиск масла приходить в норму (особливо помітно на холодному двигуні), перевірте, чи відповідає залите у двигун масло рекомендованому для вашого двигуна типу і чи відповідає воно кліматичним умовам вашого регіону.\nЯкщо після цих робіт тиск масла не відновиться, значить великий знос вкладишів підшипників ковзання в шатунах і вони потребують заміни.


25-05-2016, 14:59 Розділ: Інформація, Українське суспільство, Війна в Україні Автор: Ukrainez\nПереглядали: 827 Коментарі: 1 6\nУкраїнська політв'язень Надія САВЧЕНКО ЧЕРЕЗ 709 днів полону в Росії повернулася в Україну. Вийшовши до журналістів, вона виступила з емоційним спічем, просила не торкатися до неї і поважати особистий простір.\nСавченко, зокрема, заявила, що у Верховній Раді будуть герої України і що люди в країні будуть жити гідно. Наводимо повний текст її промови.\nПерше, що я хочу вам сказати - я на волі. Я хочу попросити вибачення у всіх матерів, чиї діти не повернулися, а я до сих пір жива. Я хочу попросити вибачення у всіх матерів, чиї діти сидять в неволі, а я на волі. Я хочу вам сказати: так, я не поверну мертвих. Але я завжди готова покласти своє життя ще раз на поле бою за Україну.\nЯ зроблю все можливе, щоб кожен, хто сидить зараз в неволі, був звільнений. Ці герої України не повинні вмирати. Дуже вигідно, коли герої мертві, погано, коли вони живі, всім погано. Але ми будемо жити, і герої будуть у Верховній Раді України, на заздрість російській Думі, на славу Україні, в подяку українському народу. У нас буде Верховна Рада складатиметься з тих людей, які того варті. Ми будемо жити в Україні так, як гідно повинен жити людина.\nЯ не знаю, як це зробити, я вам чесно скажу. Я не буду обіцяти, що це буде завтра. Але я готова померти кожну секунду, щоб так було, і це буде.\nДуже дякую всім за те, що ви боролися за мене, ви боролися за кожного, хто буде на волі. Якби люди не говорили, то політики мовчали б вічно. Тому спасибі вам всім. Дякуємо тим, хто бажав мені добра - завдяки вам я вижила. Дякуємо тим, хто бажав мені зла - зло вам я вижила. І спасибі тим, хто був байдужим - за те, що не заважали. Спасибі всім. Щасливо.\nА ось так зустріли Надію Савченко сусіди біля її будинку в Києві\nПерші слова Надії Савченко після повернення на Батьківщину\nВиступ Надії Савченко в Адміністрації Президента України\nКлючові теги: Надія Саченко, перші слова Савченко, повернення Надії Савченко, Борисполь Савченко, що надя сказала в Борисполі, політв'язні, Надя Савченко, савченко повернулась, Савченко у Борисполі\nНадія Саченко, перші слова Савченко, повернення Надії Савченко, Борисполь Савченко, що надя сказала в Борисполі, політв'язні, Надя Савченко, савченко повернулась, Савченко у Борисполі\nНадія Савченко останнє слово, яке їй не дали сказати в суді фото ВІДЕО\nПривітання до дня Конституції. Гімн України до дня Конституції від маленько ...\n25 мая 2016 23:43 | Зареєстрований: 8.11.2013 | ICQ: 112374388 |\nЗ поверненням Надії Савченко в Україну повернулась надія людей на якісь позитивні зміни.


Автор : Прес-служба ОДА 26.08.2016 15:49\nЗ 18 серпня цього року в області посилено контроль за великоваговиками та відновлено роботу пересувного габаритно-вагового пункту. Він нині функціонує на спеціально облаштованому майданчику, що розміщений на автомобільній дорозі міжнародного значення М-05 Київ-Одеса (ділянка км 210+450).\nДо цього використовувся існуючий стояночний майданчик біля стаціонарного посту ДАІ. Проте під час високих температур +30º і більше покриття майданчика не витримувало вагових навантажень і руйнувалося.\nДля налагодження роботи габаритно-вагового комплексу, згідно до відповідних нормативних вимог, Службою автодоріг у Черкаській області профінансовано роботи з обладнання спеціалізованого майданчика. На сьогодні на автодорозі Київ-Одеса забезпечено щоденну роботу вагового комплексу.\n– На Черкащині з початком збору врожаю, на автомобільних дорогах спостерігається інтенсивний рух великоваговиків із значним перевищенням допустимих вагових норм. Конструкції автошляхів не в змозі витримувати ті динамічні навантаження, які виникають під час руху сучасних вантажівок, – зазначає начальник відділу ремонту та експлуатаційного утримання автодоріг Служби Руслан Гребенюк. Фахівець стверджує, що вантажоперевізники свідомо порушують вимоги законодавства, зокрема здійснюють перевезення без сплати передбачених законодавством платежів та оформлення необхідних дозвільних документів.\nЗвертаємось до водіїв не нехтувати вимогами Правил дорожнього руху та запровадженими обмеженнями у русі для великовагових транспортних засобів, адже такі дії призводять до суттєвих руйнувань дорожнього покриття. Місце здійснення габаритно-вагового контролю позначається відповідними тимчасовими дорожніми знаками.\nНагадуємо, від початку літа рух автотранспорту загальною масою понад 24 тонни з навантаженням 7 і більше тонн на вісь за температури повітря +28ºС і вище заборонено на усіх українських автомобільних дорогах загального користування. У Черкаській області заборона діятиме протягом усього літнього періоду в денну пору доби з 07:00 до 22:00.


У Нігерії ісламісти вбили 120 християн | CREDO\n18 Березня 2019, 16:06 4360\nЗа останні три тижні число загиблих християн в Нігерії внаслідок нападу бойовиків-мусульман збільшилася до 120 осіб.\nДжихадисти Фулані, які стали більшою загрозою нігерійським християнам, ніж ісламістське терористичне угрупування Боко Харам, в минулий понеділок напали на села Інкірімі, Догоннома і Унгван-Гора в районі місцевого управління Каджуру.\nПро це повідомляє УНІАН з посиланням на Christian Post.\nВ результаті останньої атаки бойовиків-мусульман, знищено 143 будинки, вбито 52 людини і ще десятки поранено. Повідомляється, що нападники розділилися на три групи. Перша з груп обстріляла людей, друга підпалила будинки, а третя переслідувала втікачів людей. Жертвами нападу стали жінки і діти. Інцидент, який стався в понеділок, став наступним після нападу напередодні в селі Унгван Барді в Каджуру. Тоді було вбито 17 християн і спалені десятки будинків. В перший тиждень березня мусульманські екстремісти вбили понад 30 християн в селі Карамар, підпалили кілька будинків і церкву. Тоді терористи розстріляли 32 людини, які намагалися уникнути пожежі.\nНизка недавніх нападів на громади сталася в переважно християнських поселеннях на півдні Кадуни, які належать до етнічної групи адара. Губернатор штату Кадуна Насір Ель-Руфаі ввів комендантську годину від світанку до вечора в районі місцевого управління Каджуру, щоб спробувати стримати насильство. В кінці лютого бойовики напали на село Маро, убивши 38 християн і підпаливши їх будинки, а також християнську церкву. Газета Christian Post повідомила, що бойовики Фулані вбили тисячі християн тільки в 2018 році. Багато хто називає це християнським геноцидом в Нігерії.


Мінські домовленості Archives - Zrada Today\nВолкер про паспорти РФ в Україні: Це суперечить духу Мінських домовленостей\nЛипень 19, 2019 - 19:56 Липень 19, 2019 - 17:49\nВиконати зобов’язання, передбачені Мінськими домовленостями закликав Росію спецпредставник Державного департаменту США з питань України Курт Волкер. Він критично відгукнувся про рішення Росії видавати російські паспорти громадянам України за спрощеною процедурою. Розповідає Голос Америки.\n“Росія має виконувати зобов’язання за Мінськими домовленостями. Прискорена видача російських паспортів українським громадянам відверто суперечить духу Мінських домовленостей і наражає на ризик зусилля з принесення миру для громадян України”, – написав Волкер у Twitter.\nРаніше в коментарі “Голосу Америки”, Волкер назвав спрощення процедури видачі російських паспортів громадянам України спробою тиску на Зеленського перед виборами.\nТакож читайте: ФОН ДЕР ЛАЄН: САНКЦІЇ ПРОТИ РФ ТРЕБА ПРОДОВЖУВАТИ, КРЕМЛЬ НЕ ПРОЩАЄ СЛАБКОСТІ\n“Стосовно України, ми нещодавно бачили обнадійливі сигнали, такі як відведення військ в Станиці Луганській, – йдеться в повідомленні МЗС Німеччини, – Це показує: прогрес можливий! Тепер необхідні конструктивні кроки саме від Росії”.\nТаке повідомлення розмістило міністерство за результатами зустрічі німецького міністра закордонних справ Гейко Мааса з очільником російського МЗС Сергієм Лавровим.\nТеми: Зеленський, Курт Волкер, Мінські домовленості, Путін, російські паспорти\nПутін запропонував видати указ замість Зеленського. Відео\nЛипень 4, 2019 - 23:52\nПрезидент РФ Володимир Путін звинуватив Україну в невиконанні Мінських домовленостей і заявив, що готовий самостійно видати указ про зняття блокади з Донбасу замість Володимира Зеленського.\nПро це він сказав під час спільної з прем’єр-міністром Італії Джузеппе Конте прес-конференції 4 липня, трансляція якої велася в мережі (щоб подивитися відео, поскрольте новину вниз).\nПутін вважає, що від РФ не можна вимагати виконання Мінських угод, “зокрема, тієї частини, яка Москви взагалі не стосується”.\nЧитайте також – У Ватикані Путін і Папа Римський поговорять про Україну\n“Мінські угоди вимагають відновлення економічних відносин Донбасу й України. Потрібно скасувати указ Порошенка про блокаду Донбасу. Ми ж не можемо це зробити за Україну. Ну давайте я видам цей указ!” – сказав російський глава.\nПутін також спробував виправдати дії РФ, стверджуючи, що світова громадськість нібито перекладає всю відповідальність на одну зі сторін.\n“Чому ви з України не питаєте? Не будемо перекладати відповідальність тільки на одну зі сторін. Зеленський говорив, що готовий до діалогу, а тепер у Європі заявив, що не говоритиме із сепаратистами. Ну що це таке?” – обурився політик.\n“Дочекаємося закінчення передвиборної кампанії в Україні й подивимося, що [Зеленський] буде робити в реальному житті”, – додав він.\nДжерело – obozrevatel\nТеми: Донбас, Зеленський, Мінські домовленості, Путін\nУ відносинах Зеленського з Росією все більше “розводять” Україну, – Уколов\nЛипень 1, 2019 - 20:17 Липень 1, 2019 - 18:57\nПолітолог Віктор Уколов висловив власні думки щодо розведення сил у Станиці Луганській, яке Зеленський у своєму черговому відеоролику представив як початок миру. Про це розповідає Zrada.today з посиланням на блог політолога на УП.\nУ своєму дописі під назвою «Як не розвести Україну» Віктор Уколов заявив, що це вже не перші домовленості щодо розведення сил, які завжди зривалися через невиконання домовленостей Росією.\nУколов пише: «Як відомо СММ ОБСЄ підтвердив розведення сил у Станиці Луганській, про що з оптимізмом розказував президент сьогодні вранці у одній футболці. Ну добре, коли так, але справа ж не у футболці. Поки-що у відносинах Зеленського з Росією все більше “розводять” Україну, як це сталося з невдалою спробою обміну повернення Москви до ПАРЄ на звільнення українських моряків.\nЦе ж уже не перше розведення сил. Починаючи з 2016-го у Мінську чи не кожного року домовлялися розвести сили, але щоразу домовленості зривалися через провокації російської сторони».\nПолітолог нагадує, що відведення військ – це другий пункт “Комплексу заходів на виконання Мінських угод”. Тоді як першим пунктом є “негайне і всеосяжне припинення вогню”, який РФ не виконала жодного разу.\nТакож читайте: ПОРАНЕНИЙ ПІД ЧАС ОБСТРІЛУ САНІТАРНОГО АВТОМОБІЛЯ МЕДИК ПОМЕР\n«А в нас щодня десятки обстрілів. Навіть по санітарних автомобілях. Тому я повністю підтримую Ірину Геращенко, яка сьогодні пояснила, що розведення сил в Станиці Луганській має відбуватися в комплексі з виконанням інших умов Мінських домовленостей:\nМає бути звільнене Дебальцеве, що за документами повинне бути під контролем України.\nМають бути припинені обстріли по всьому фронту.\nМає бути повернутий контроль за ділянкою українського кордону на окупованих територіях.\nОБСЄ має перенести свій моніторинговий пункт у Станицю Луганську до КПВВ», – пояснює Уколов.\nВін також пише про те, що не можна висмикувати з усіх Мінських угод лише один пункт та й то виконувати його не повністю.\n«Тож коли ми завтра побачимо у Станиці Луганській на піар-акції урядовців, а може навіть відповідальних працівників Офісу президента, пригадаймо, що на Донбасі є ще десятки міст, селищ і сіл, де гримлять постріли і гинуть люди», – заявляє у своєму блозі політолог.\nНагадаємо, що всупереч заявам Зеленського, що розведення сил біля Станиці Луганської – перший крок до припинення вогню, щодня через обстріли окупантів гинуть українські військові. Так, сьогодні після обстрілу проросійськими бойовиками санітарного автомобіля було поранено медика, який деякий час перебував у критичному стані і нещодавно помер від отриманих поранень.\nТеми: Віктор Уколов, Мінські домовленості, політолог, Станиця Луганська\nМеркель і Зеленський обговорили мінські домовленості\nТравень 24, 2019 - 13:17\nАнгела Меркель і Володимир Зеленський підтвердили інтерес до продовження переговорів в “нормандському форматі”.\nКанцлер Німеччини Ангела Меркель в п’ятницю провела телефонну розмову з президентом України Володимиром Зеленським, в ході якого, обговорювалися мінські домовленості.\nПро це повідомив офіційний представник уряду ФРН Штеффен Зайберт. Його коментар з приводу розмови опублікований на сайті німецького уряду.\nОсновними темами обговорення були двостороннє співробітництво між Німеччиною та Україною, а також внутрішні події в Україні, включаючи ситуацію на сході України, повідомив Зайберт.\n“Обидві сторони наголосили на необхідності повної реалізації Мінських домовленостей і зацікавленості в продовженні тісного співробітництва в нормандському форматі. Вони домовилися з цього і з інших питань підтримувати тісний робочий контакт”, – йдеться в заяві Зайберт.\nМеркель і Макрон обговорили з Путіним “паспортні укази” і мінські угоди\nНа сайті українського президента інформація про проведену розмову поки відсутня.\nНагадаємо, раніше новопризначений заступник глави адміністрації президента Вадим Пристайко повідомив, що президент працює над тим, щоб активізувати переговорний процес щодо врегулювання ситуації в Донбасі.\nТеми: Зеленський, Меркель, Мінські домовленості, нормандський формат\nЛистопад 12, 2018 - 14:54 Березень 21, 2019 - 15:27\n“Росія невірно заявляє, що Україна не виконує Мінські домовленості. Реальність – протилежна”, – заявив спецпредставник США з питань України Курт Волкер в коментарі у Twitter.\nЧитати далі “Волкер по пунктах пояснив, як Росія не виконує Мінські домовленості”\nТеми: Волкер, Мінські домовленості, Росія\nСША про “вибори” в ОРДЛО – це грубе порушення Мінських домовленостей\nВересень 13, 2018 - 12:40\n“Сполучені Штати засуджують оголошення про плани проведення “виборів” на території так званої “Донецької та Луганської народних республік”. Про це йдеться в заяві речниці Державного департаменту США Гедер Науерт.\nЧитати далі “США про “вибори” в ОРДЛО – це грубе порушення Мінських домовленостей”\nТеми: вибори, Гедер Науерт, Мінські домовленості, ОРЛДО, США\nТеми саміту Україна-ЄС озвучив Мінгареллі\nТравень 14, 2018 - 11:02\nЗа словами глави представництва ЄС, українська сторона, зокрема, хотіла б приєднатися до Європейського митного союзу, Енергетичного союзу і єдиного цифрового ринку.\nЧитати далі “Теми саміту Україна-ЄС озвучив Мінгареллі”\nТеми: ЄС, корупція, Макрофінансова допомога, Мінські домовленості, саміт Україна-ЄС, Хьюг Мінгареллі\nТравень 9, 2018 - 12:51\nАнґела Меркель, Петро Порошенко та Володимир Путін, червень 2014 року\nЛідери України, ФРН та Франції мають зустрітися 10 травня в німецькому Аахені на полях церемонії вручення міжнародної премії Карла Великого. Чого очікувати від цієї зустрічі “аахенської трійки”?\nПрезидент України Петро Порошенко, канцлерка Німеччини Анґела Меркель та президент Франції Еммануель Макрон мають зустрітися в німецькому місті Аахен 10 травня. Раніше канцлерка ФРН наголошувала, що це не буде зустріч в “нормандському форматі”, оскільки президента Росії Володимира Путіна в Аахені не буде. Зустріч пройде на полях церемонії вручення міжнародної премії Карла Великого, яка буде присуджена французькому президенту “на знак визнання його бачення нової Європи й відтворення європейського проекту”.\nВостаннє зустріч у “нормандському форматі” на рівні лідерів держав відбулася у жовтні 2016 року в Берліні. Після цього переговорний процес загальмувався.\nНе “нормандський формат”, а що?\nОпитані DW експерти називають цю зустріч просто: “Нормандія мінус Росія” або неформальна зустріч союзників.\nЗустріч нормандського формату, Берлін, 19 жовтня 2016 року\n“Спочатку цей формат був покликаний узгодити спільну позицію перед тим, як сперечатися з Путіним, щоб не дати йому можливість відокремити європейців від українців”, – каже старший науковий співробітник берлінського відділення Європейської ради міжнародних відносин (ECFR) Ґустав Ґрессель (Gustav Gressel). Але з осені минулого року подібна зустріч, за його словами, отримала ще й додаткове значення, а саме обговорення внутрішньої ситуації в Україні, передусім процесу реформ.\nЦю ж думку підтримує й експертка Гессенського фонду дослідження миру та конфліктів (HSFK) Віра Рогова: “Зустріч без Росії – гарна можливість для Меркель та Макрона висловити деякі занепокоєння і критику своєму візаві Порошенку без публічного ослаблення його переговорних позицій. Адже останнім часом серед західних лідерів та прихильників України зростає розчарування через дуже повільний прогрес у важливих проектах реформ. Корупція все ще дуже поширена, що сприяє продовженню економічної кризи та невдоволенню населення”.\nЗа словами ж керівника Української дослідницької програми Інституту Кеннана Михайла Мінакова, ця зустріч – спроба відновити комунікацію між лідерами “нормандської четвірки” після довгої перерви. “Відновити роботу формату непросто. Тож цю зустріч трьох лідерів на узбіччі аахенського заходу слід розглядати як початок реанімації “нормандської четвірки” з дещо зміненим особистим складом (у травні 2017 року новим президентом Франції став Еммануель Макрон замість Франсуа Олланда. – Ред.)”, – вважає політолог.\nПро що говоритиме “аахенська трійка”?\nКарикатура Сергія Йолкіна про Путіна-миротворця\nЗа словами експертів, Київ, передусім, зацікавлений у цій зустрічі, щоб заручитися підтримкою західних лідерів українського бачення того, якою має бути миротворча місія ООН на Донбасі. Втім, і Київ, і Берлін, і Париж розуміють, що без згоди Москви ефективного просування у цій справі не буде. Адже Росія як постійний член Ради Безпеки ООН може заветувати будь-яку ідею миротворчої місії, якщо вона не збігається з її інтересами. Україна розробила свій проект резолюції ООН, в якому сказано, що Росія не може брати участь у миротворчій місії, а “блакитні шоломи” мають бути розміщені по всій зоні конфлікту, включно з ділянкою українсько-російського кордону. Росія ж пропонує розмістити миротворців лише на фактичній лінії розмежування сторін конфлікту на Донбасі.\nТакож обговорюватимуть, як реагувати на порушення Росією норм міжнародного права на окупованих територіях, нинішню ситуацію в зоні конфлікту та можливу активізацію переговорів у “нормандському форматі” вже не на рівні глав МЗС, а лідерів країн.\nОднак головний акцент буде зроблено саме на внутрішній ситуації в Україні, вважають опитані DW експерти. “А саме на ситуації з НАБУ, Антикорупційним судом та посиленням випадків зловживання владою в Україні. В Європі підтримка України критикується багатьма популістами і брак реформ – це нові боєприпаси для їхніх пропагандистських кулеметів, стверджуючи, що Європа не повинна жертвувати “теплими відносинами з Росією” заради “корумпованої України”, – зазначає Ґустав Ґрессель. За його словами, Меркель і Макрон поки що відбиваються від цієї критики, але, приміром, з новим урядом в Італії це буде значно складніше робити.\n“Нормандський формат” ще живий?\nПісля зустрічі лідерів України, ФРН та Франції не планується заява для журналістів чи прес-конференція. Про це було повідомлено на брифінгу німецького уряду минулої п’ятниці. Канцелярії сторін, на думку експертів, обмежаться сухим повідомленням про факт зустрічі та обговорені проблеми у загальних рисах.\n“Оскільки не буде суттєвих результатів, окрім ритуального заклику до Росії використовувати свій вплив для здійснення всеосяжного та стійкого припинення вогню, ніхто не хоче мати справу із запитання преси про остаточну смерть мінських угод. Лідери ФРН та Франції вклали у мінський процес занадто багато політичного капіталу. Тож вони не будуть публічно визнавати, що це була невдача. Поки що”, – вважає австрійський політолог Ґергард Манґотт (Gerhard Mangott).\nНормандська четвірка, 2 жовтня 2015 року\nВрегулювання конфлікту в Україні не є пріоритетом зовнішньої політики Росії, вважають експерти, тож мінські домовленості чи будь-які інші, незалежно від того, як їх назвати, приречені на провал. “З 2014 року інші питання, такі як Сирія, вийшли на перший план. Тож швидке врегулювання конфлікту, безумовно, є набагато важливішим для України, тоді як Росія робитиме лише поступки, якщо матиме зовнішньополітичні вигоди в інших питаннях”, – вважає експертка Гессенського фонду дослідження миру та конфліктів (HSFK) Віра Рогова.\nНині “нормандський формат” не діє. Призупинка була пов’язана, зокрема з виборами, які зачепили одразу трьох із чотирьох учасників, а саме лідерів Франції (президентські вибори навесні 2017 року), Німеччини (парламентські вибори восени 2017 року) та Росії (президентські вибори навесні 2018 року).\nЗа словами керівника Української дослідницької програми Інституту Кеннана Михайла Мінакова, російський президент потребує запуску цього формату для відновлення своїх комунікацій із західними лідерами, однак Володимир Путін також може легко від нього відмовитися, якщо “нормандський формат” буде й надалі “буксувати”. “У разі нового старту цей формат може діяти ще півроку чи 9 місяців, поки президент Порошенко не зануриться у виборчий процес. Тож “нормандський формат” має перспективу, але і ризиків для ефективності його роботи чимало, зокрема важкий старт, недовгий період роботи до президентських виборів в Україні, погіршення ситуації на Донбасі”, – вважає експерт.\nЧи може бути новий формат?\nПісля інавгурації Дональда Трампа у січні 2017 року жваво обговорювалась можлива зміна формату переговорів і залучення до цього процесу США. Зараз про це вже не йдеться і навряд чи йтиметься, вважає Ґустав Ґрессель. “Трамп не цікавиться Україною. Його новий радник з питань національної безпеки Джон Болтон ще менше зацікавлений Україною. Для нього вихід з іранської угоди та збільшення тиску на Тегеран, навіть мова йде про зміну режиму, є головною метою. Коли США виходять з гри, ніхто інший не може надати додаткового тиску на Путіна. Засоби Меркель і Макрона обмежені, тому для усіх трьох (лідерів України, ФРН та Франції. – Ред.) важливо узгодити певну лінію оборони, адже не буде легше у найближчому майбутньому”, – наголошує експерт.\nА от Михайло Мінаков вважає, що потрібно запустити більш масштабний переговорний процес – “ймовірно постійну конференцію з питань миру і безпеки в цілому регіоні, зважаючи на анексію Криму, війну на Донбасі та мілітаризацію Східної Європи”. На його думку, наявних форматів комунікації: двосторонніх, у “нормандському форматі” чи у форматі зустрічей Волкера і Суркова (Спецпредставник Держдепартаменту США з питань України Курт Волкер та помічник президента РФ Владислав Сурков. – Ред.) вже недостатньо. Тож сталий мир і безпека потребують набагато масштабнішої комунікації між усіма урядами Східної Європи і проблеми суверенітету України мають стати першочерговим завданням такої конференції.\nАвстрійський політолог Ґергард Манґотт підсумовує, що Росія буде “слоном у посудній лавці” і, щоб мати шанс поліпшити ситуацію, все одно доведеться “поговорити безпосередньо із цим слоном”.\nТеми: Анґела Меркель, війна на Донбасі, Володимир Путін, Еммануель Макрон, миротворча місія ООН на Донбасі, Мінські домовленості, нормандська четвірка, нормандський формат, Петро Порошенко, Росія, Україна, Франція, ФРН\nУ п’ятницю глави МЗС країн НАТО говоритимуть про Україну. – Столтенберг\nКвітень 26, 2018 - 12:28\nЧитати далі “У п’ятницю глави МЗС країн НАТО говоритимуть про Україну. – Столтенберг”\nТеми: Єнс Столтенберг, Закон про освіту, Мінські домовленості, мовне питання, НАТО, Угорщина, Україна, Україна-НАТО\n“Великоднє перемир’я”: внаслідок обстрілів на Донбасі поранено двох українських військових\nКвітень 7, 2018 - 10:32\nВеликокаліберні кулемети та стрілецьку зброю бойовики застосували неподалік Талаківки і Гнутового, а снайперський вогонь – поблизу Широкиного.\nЧитати далі ““Великоднє перемир’я”: внаслідок обстрілів на Донбасі поранено двох українських військових”\nТеми: бойовики, війна на Донбасі, ЗСУ, Мінські домовленості, обстріли, перемир'я, поранені


Лампа до EPSON EB-945H - Найкраща ціна та якість, найбільший вибір\nЛампи до проектора EPSON EB-945H Партномер: ELPLP88 (або V13H010L88)\nШукаєте лампу проектор EPSON EB-945H? Пропонуємо Вам лампи з модулем і самостійні колби від оригінальних та альтернативних виробників.\nЛампи з модулем для проектора EPSON EB-945H\nОригінальна колба для EPSON EB-945H від сертифікованого виробника, зібрана до модуля на фірмовому заводі виробника проектора та продається під його торговельною маркою. Колби з заводів, що займаються виготовленням оригінальних ламп прямують до заводів по виготовленню проекторів, де збираються у пластиковий монтажний корпус, щоб забезпечити споживачу найкращу якість та легкий процесу заміни.\n4 331,37 грн. без ПДВ\nКолба для EPSON EB-945H, що виготовлена на фірмовому заводі по виробництву ламп, наприклад (USHIO, EPSON чи ін.), поміщена у монтажний корпус від фірми Diamond lamps, що займається виготовленням модулів за прикладом оригінау. Це більш доступний по ціні, порівняно з оригінальним блоком, але дуже якісний варіант.\nЦей тип ламового модулю для EPSON EB-945H являється оригінальною лампою (Osram P-VIP, Philips UHP, Ushio NSH, Matsushita, Iwasaki HSCR) в модулі, що виготовлений за технологією східною з виготовленням оригіналу, але за використаннями більш бюджетних матеріалів, що переміщує його до нижчої цінової категорії. Різниця лишу в тому, що товар не може продаватися під маркою виробника. На досвіді можна бачити, що на якість проекції це не впливає.\nNoname чи Codalux виробники сумісних лампових модулів для EPSON EB-945H насправді виготовляють товари за тією ж самою технологією, що й оригінальні виробники, головна різниця заклечається в тому, що фірмові товари постачаються під брендом виробника, в той час, коли неоригінальні - без будь-якого означення. Неоригінальні модулі є дуже доброю альтернативою до дорожчих варіантів. Вони дозволяють придбати змінну запчастину до проектора, яка не викличе складнощів з заміною за доступною ціною.\nЛампи без модуля для проектора EPSON EB-945H\nГола лампа без корпусу для EPSON EB-945H є дуже якісною альтернативою оригінальному блоку. Якщо Ви придбали цей варіант, ту колбу буде необхідно умістити до вже наявного корпусу. Оригінал повинен мати на собі маркування Osram P-VIP, Philips UHP, Ushio NSH, Matsushita, Iwasaki HSCR та декілька інших, що підтверджують його фірмовість. Якщо Ви маєте старий корпус о доброму стані та упевнені, що упораєтесь із самостійною заміною, то цей варіант можемо Вам порадити як один з найоптимальніших.\nСумісна лампа без модуля для EPSON EB-945H це гола колба без монтажного корпусу від Noname виробника. Це найдоступніший варіант, але заміна голої колби - це досить трудомісткий процес. Можемо порадити покупцям, які вже мають досвід самостійної заміни голих колб.


Цей день в історії: пересадка серця мавпи людині та початок боротьби з наркоторгівлею » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nЦей день в історії: пересадка серця мавпи людині та початок боротьби з наркоторгівлею\n1755 - російська імператриця Єлизавета Петрівна затвердила проект створення першого в Росії університету - Московського. Навчання на його трьох факультетах почалось 26 квітня.\n1912 - в Гаазі підписана Міжнародна опіумна конвенція, перша міжнародна угода про контроль наркотичних речовин.\n1950 - ізраїльський кнесет (парламент) всупереч рішенню ООН про виділення Єрусалима в самостійну адміністративну одиницю, проголосив його західну частину столицею держави. В місто, розділене в результаті арабо-ізраїльської війни 1948 року, переїхали ізраїльський парламент і уряд. Оголошення Єрусалиму столицею Ізраїлю не отримало міжнародного визнання, а сусідні держави оголосили Ізраїлю економічний бойкот.\n1960 - швейцарський вчений Жак Пікар і американець Дональд Уолш на батискафі "Трієст" спустились на дно Маріанської впадини, досягнувши рекордної глибини занурення 10915 метрів.\n1964 - у медичному центрі університету штату Місісіпі дванадцять лікарів під керівництвом доктора Джеймса Харді трансплантували серце шимпанзе 64-річному пацієнту. Після операції він прожив близько місяця, так і не прийшовши до пам'яті.\n2002 - зігравши унічию з українським гросмейстером Василем Іванчуком у фінальному матчі за звання чемпіона світу за версією ФІДЕ, що відбувався в Москві, 18-річний українець Руслан Пономарьов з Краматорська достроково став чемпіоном.\nВін отримав приз у півмільйона доларів і став наймолодшим в історії ФІДЕ чемпіоном світу.\nТеги - 23 січня, день, історія


Людина і космос - реферати та учбові матеріали на um.co.ua\nОсновна маса вчених єдина в думці, що людина і людство складають частину живого речовини нашої планети. Це означає, що люди також схильні до дії космічних енергій і сонячної радіації. Наприклад, людський організм, так само, як і організми інших тварин, «підлаштовується» до ритмам біогеосфери, перш за все, добовим (циркадного) і сезонних ритмів, пов'язаних зі зміною пір року.\nОбмін речовин у людини протікає в успадковане з покоління в покоління циркадном ритмі. В даний час вважається, що близько сорока процесів в людському організмі підпорядковане суворому циркадному ритму. Наприклад, в 1931 році була встановлена ??циклічність у функціонуванні печінки людини. У людей, що ведуть нормальний спосіб життя і харчуються три рази в день, в першу половину дня печінка виділяє найбільшу кількість жовчі, яка необхідна для переварювання жирів і білків, витрачаючи запасений глікоген і перетворюючи його в прості різновиди цукру. Вона віддає воду, утворюючи багато сечовини, і накопичує жири. У другій половині дня печінка починає засвоювати цукру, накопичуючи глікоген і воду. Обсяг її клітин збільшується в три рази.\nПротягом доби циклічно коливається вміст гемоглобіну в крові, максимум його доводиться на 11-13 годин, а мінімум - на 16-18 годин. Добових коливань схильне вміст у крові калію, магнію, натрію, кальцію, заліза. Вночі підвищується кількість солей магнію, а в мозковій рідині - кількість солей калію. Дані сполуки гасять нервово-м'язову збудливість. За добовим графіком працює вегетативна нервова система. Статистика стверджує, що навіть народження і смерть частіше трапляються в темну частину доби, близько опівночі.\nВся жива природа чуйно реагує на сезонні зміни температури навколишнього середовища, інтенсивність сонячного випромінювання - навесні покриваються листям дерева, восени листя опадає, загасають обмінні процеси, багато тварини впадають в сплячку і т.д. Людина не є винятком. Протягом року у нього змінюється інтенсивність обміну, склад клітин тканин, причому ці коливання різні в різних кліматичних поясах. Так, в південних районах (Сочі) вміст гемоглобіну і кількість еритроцитів, а також максимальний і мінімальний тиск крові в холодний період зростають на 20% в порівнянні з теплим періодом часу. А в умовах Півночі найбільший відсоток гемоглобіну виявлено у більшості обстежених жителів в літні місяці, а найменший - взимку і на початку весни.\nЦикли сонячної активності впливають і на життєдіяльність людини. Так, обробивши статистичний матеріал по захворюваності поворотним тифом в Європейській частині Росії з 1883 по 1917 рр., А також на холеру в Росії з 1823 по 1923 рр. і дані по активності Сонця, Чижевський дійшов висновку, що спалахи захворюваності наступають синхронно зі змінами, що відбуваються в різних сонячних сферах. На підставі побудованих їм графіків Чижевський ще в 1930 р передбачив епідемічний спалах холери в 1960-1962 рр., Що і справді сталося в країнах Південно-Східної Азії.\nТе, що стан сонячної активності небайдуже для життя на Землі, показує і збільшення числа випадків зараження коростою в 1968 р, і несподівано підскочив число захворювань на кліщовий енцефаліт і туляремією на вершині максимуму вікового циклу сонячної активності в 1957 р (незважаючи на проводилася, як і в минулі роки, вакцинацію населення). Таким чином, ми виявляємо явну взаємозв'язок людини з рослинним і тваринним світом, в якому всі життєві цикли - захворювання, масові перекочівлі, періоди бурхливого розмноження ссавців, комах, вірусів - протікають синхронно з одинадцятирічного циклами сонячної активності, як і чергування грозовий і спокійною літньої погоди , більшого і меншого виробництва рослинної маси і т.д.\nГематологи прийшли до висновку, що в роки максимуму сонячної активності норма згортання крові у здорових людей збільшується вдвічі, а так як у хворих з серцево-судинними захворюваннями здатність несвертиваемості крові пригнічена, то при збільшенні сонячних плям частішають інфаркти, інсульти. Тому зараз нікого не дивує, коли в ЗМІ повідомляють про несприятливі дні, в які люди, хворі на хронічні захворювання, повинні вести себе з обережністю.\nНаведені факти дозволяють нам говорити про вплив космосу на фізіологічні процеси в окремому людському організмі. Але ж одночасно людина є частиною людства, суспільного організму, який також схильний до впливу сонячної активності. Чижевський спробував встановити взаємозв'язок одинадцятилітніх сонячних циклів з насиченістю історичними подіями різних періодів людської історії. В результаті свого аналізу він зробив висновок, що максимум громадської активності збігається з максимумом сонячної активності. Середні точки течії циклу дають максимум масової діяльності людини, що виражається в революціях, повстаннях, війнах, походах, переселення, є началами нових історичних епох в історії людства. У крайніх точках перебігу циклу напруга загальнолюдської діяльності військового або політичного характеру знижується до мінімальної межі, поступаючись місцем творчої діяльності і супроводжуючись загальним занепадом політичного і військового ентузіазму, світом і спокійною творчою роботою в галузі державного будівництва, науки і мистецтва. За підрахунками Чижевського, під час мінімуму сонячної активності соціальна активність становить не більше 5%, під час максимуму - досягає 60%.\nЦі ідеї про зв'язок космосу, людини і біосфери, представлені концепціями Вернадського і Чижевського, лягли в основу популярної сьогодні гіпотези Л. Н. Гумільова про пасіонарному поштовху, породжує до життя нові етноси. Ключовим поняттям концепції етногенезу Гумільова є поняття пасіонарності, яке він визначає як підвищене прагнення до дії. Поява цієї ознаки у людини є мутацією, яка зачіпає енергетичні механізми людського тіла. Пасіонарій (носій пасіонарності) стає здатним сприйняти з навколишнього середовища енергії більше, ніж необхідно для його нормальної життєдіяльності. Надлишок же отриманої енергії надсилається ним до будь-яку область людської діяльності, вибір якої визначається конкретними історичними умовами і схильностями самої людини. Пасіонарій може стати великим завойовником (Олександр Македонський, Наполеон Бонапарт і т.д.) або мандрівником (Марко Поло, А. Пржевальський і т.д.), великим ученим (А. Ейнштейн, І. Гете та ін.) Або релігійним реформатором (Будда, Христос і ін.). Поява властивості пасіонарності ініціюється якимось рідкісним специфічним космічним випромінюванням, оскільки пасіонарні поштовхи відбуваються 2-3 рази за тисячоліття. Носії пасіонарності з'являються в зоні сліду від цього випромінювання - в смузі шириною 200-300 км і довжиною до половини окружності планети. Якщо в зоні цього випромінювання виявляться\nкілька народів, що живуть в різних ландшафтах, вони можуть стати зародком нового етносу.\nТаким чином, за Гумільовим етногенез - процес енергетичний, пов'язаний з витрачанням енергії, отриманої етносом в момент пасіонарного поштовху і триває приблизно 1500 років. При цьому етнос проходить ряд стадій у своєму розвитку, що визначаються рівнем пасіонарної енергії. Перші 200-300 років триває фаза підйому. Вона пов'язана з експансією нового етносу, який створюють пасіонарії, що ставлять перед собою завдання створення нової сильної держави і йдуть для цього на будь-які жертви. Потім настає акматическая фаза, в якій пасіонарна напруга досягає найвищого рівня за рахунок великої кількості пасіонаріїв, які думають вже не стільки про загальні цілі, скільки про свої особисті інтереси. Ця фаза, що триває наступні триста років, одна з найважчих у житті етносу, так як це період громадянських воєн і культурних втрат. Прикладом може служити Європа періоду феодальної роздробленості, Росія смутного часу.\nЗрештою більшість пасіонаріїв винищує один одного, що викликає різке падіння рівня пасіонарного напруження в етносі. Це падіння також пов'язано з тим, що пішли пасіонарії заміщуються не гармонійні особинами (людьми, що сприймають норму енергії), а субпасіонарії - людьми, нездатними сприйняти навіть норми енергії, необхідної для повноцінної адаптації до середовища. Люди такого типу добре відомі - це бродяги, люмпени, босяки, бомжі. Ці ознаки означають наступ фази надлому - кризової фази, що триває 200 років. Життя в фазі надлому дуже важка. Ми це знаємо на власному досвіді, так як наша країна знаходиться зараз в кінці цієї фази. Західна Європа пережила її в період Реформації і Контрреформації, сплативши за своє нинішнє спокій не менше криваві жнива, ніж ми в XX в.\nПісля пережитих потрясінь люди хочуть не успіху, а спокою. Це говорить, що етнос перейшов в наступну - інерційну фазу. У ній йде деяке підвищення, а потім плавне зниження рівня пасіонарного напруги. Йде зміцнення державної влади, соціальних інститутів, інтенсивне накопичення матеріальних і духовних цінностей, активне перетворення навколишнього середовища. У етносі домінує тип «золотий посередності» - законослухняного, працездатну особу. Прикладом служить сучасна Західна Європа, Київська Русь XI-XII ст., Китай епохи Сун. Культура і порядок в цей час бувають настільки досконалі, що здаються сучасникам неминущим. Але рівень пасіонарного напруги етносу поступово знижується, що\nтягне неминучий занепад, прихований спочатку за маскою процвітання, яка скидається після останнього фазового переходу.\nВажливою причиною кризи зазвичай буває різко зросла вплив цивілізації на природу, яка врешті-решт не витримує цього навантаження. Недарма всі найбільші цивілізації давнину залишили після себе, в прямому сенсі слова, пустелі, що зайняли місце колишніх родючих земель (Вавилон, Єгипет та ін.). Настає фаза обскурации - старості етносу. Це відбувається, коли вік етносу становить 1100 років. У цей час пасіонарна напруга падає до негативних величин за рахунок поява значного числа субпассионариев. Це унеможливлює будь-яку конструктивну діяльність, етнос існує за рахунок колишніх запасів. В результаті суспільний організм починає розкладатися: фактично узаконюється корупція, поширюється злочинність, армія втрачає боєздатність, до влади приходять цинічні авантюристи, які відіграють на настроях натовпу. Чисельність етносу і його територія значно скорочуються, він може легко стати здобиччю більш пасіонарних сусідів. Класичний приклад - Рим епохи пізньої імперії, Китай з XVII ст., Русь перед навалою татаро-монголів.\nФаза обскурации передує загибелі етнічної системи або його переходу до стану гомеостазу, якого може досягти лише незначна здорова частина етносу. Іноді буває можлива фаза регенерації - тимчасове відновлення етнічної системи після обскурации за рахунок збереженої на окраїнах ареалу проживання етносу пасіонарності. Прикладом може служити Візантія в останній період своєї історії. Після падіння Константинополя в 1204 р під натиском хрестоносців здавалося, що велика імперія загинула безповоротно, від неї залишився крихітний уламок - Нікейський імперія, околиця колишньої Візантії. Але саме з неї через 50 років змогла відродитися візантійська імперія, яка, правда, була тільки тінню колишньої великої Візантії, але вона проіснувала ще 200 років. Це змогло статися тільки за рахунок того, що в фазі обскурации саме на околиці ареалу проживання етносу збереглася підвищена пасіонарність.\nАле в будь-якому випадку це короткий сплеск активності напередодні завершення процесу етногенезу, яким є меморіальна фаза. У цій фазі етнічна система вже втратила пасіонарність, і лише окремі її члени продовжують зберігати культурну традицію минулого. Пам'ять про героїчні діяння предків живе в фольклорі і легендах.\nПісля динамічних фаз етногенезу вцілілі люди не стають гірше, слабше або дурніші колишніх. Змінюються не люди, а ет-\nническая системна цілісність. Раніше поруч з простою більшістю були пасіонарії, багатьом заважали, але додавали етносу опірність і прагнення до змін. Агресивність етнічної системи зникає, але знижується і її резистентність (опірність). А це означає, що замість придбань відбуваються тільки втрати.\nДалі все залежить від сусідів. Якщо вони не будуть нападати, то залишки етносу будуть продовжувати змінюватися, перетворюватися в милих, вільних людей, гостинних і доброзичливих. Вони продовжують втрачати пам'ять про минуле, а разом з нею і відчуття часу. На кінцевому етапі вони просто обмежуються констатацією зміни пір року і навіть просто дня і ночі. Так живуть племена Центральної Африки, члени яких не знають навіть, скільки їм років (при тому, що вони прекрасно орієнтуються в джунглях). Але ці етноси живуть в контакті з більш пасіонарними сусідами, які тримають їх у формі. Якщо ж цього не буде, то залишки етносу можуть просто вимерти через відсутність бажання жити. Такі етноси живуть сьогодні в деяких заповідниках.\nПерехід від меморіальної фази до закінченої формі етнічного гомеостазу має плавний характер і виглядає як поступове забуття традицій минулого. Життєвий цикл повторюється з покоління в покоління, система зберігає рівновагу з ландшафтом, не проявляючи жодних форм цілеспрямованої активності. Етнос в цей час складається майже цілком з гармонійних людей - досить працьовитих, щоб забезпечити всім себе і своє потомство, але позбавлених потреби і здатності що-небудь міняти в житті. В такому стані етнос може існувати необмежено довго, якщо тільки не стане жертвою агресії, стихійного лиха, чи не буде асимільований. Так живуть корінні народи Австралії, Крайньої Півночі, пігмеї Центральної Африки.\nНовий цикл розвитку може бути викликаний лише черговим пассіонарним поштовхом, при якому виникає нова пасіонарна популяція. Але вона не реконструює старий етнос, а створює новий, даючи початок чергового витка етногенезу - процесу, завдяки якому людство не зникає з лиця Землі.\nБіосфера і космос | Вплив людини на природу в ході розвитку суспільства\nтворчість | працездатність | Здоров'я людини | Сучасний стан медицини | Біоетика як система етичних стандартів | Сфера біоетики | Біоетика як новий світогляд | Поняття і сутність біосфери Поняття біосфери | В. І. Вернадський про живу речовину та біосферу | структура біосфери |


Скандал з масками. В ОП пообіцяли оприлюднити звіт про закуплені медзасоби – vin.in.ua\n30.04.2020 30.04.2020 Немає Коментарів до Скандал з масками. В ОП пообіцяли оприлюднити звіт про закуплені медзасоби\nПро заявив заступник керівника ОП Кирило Тимошенко, повідомляє пресслужба ОП після прибуття до “Борисполя” літака з медвантажем з Китаю, який стане останнім з низки таких рейсів.\n“Ми дали змогу комерційним організаціям, насамперед мережам аптек та ритейлерам, привозити вантажі. Найперше, це звичайні маски для населення. Саме ці літаки, перельоти з Китаю до України, оплачують комерційні організації”, – сказав Тимошенко.\n“Хочу підкреслити, що все, що робив Офіс президента, – на це не було витрачено жодної копійки з держбюджету. Все це оплачували з благодійних фондів – те, що ми закуповували. А те, що закуповували комерційні організації, вони привозили за свої кошти, оплачували літаки, а також самі оплачували свої закупівлі”, — додав він.\nСправа в тім, що 23 квітня президент України зустрічав “Мрію” у Міжнародному вантажному аеропорту “Антонов” у смт Гостомель. Тоді в офісі президента говорили про “гуманітарний вантаж”.\nМама Джіджі Хадід підтвердила, що її донька вагітна\nСуд позбавив прав водійку, яка полюбляє ганяти Києвом на елітному авто


У Туреччині розбився військовий вертоліт, серед загиблих - генерал, котрий визначив стратегію перемоги Азербайджану в Карабасі\nНа сході Туреччини впав вертоліт із військовими, внаслідок чого дев'ятеро людей загинули і четверо отримали поранення. Катастрофа сталася 4 березня після вильоту борту з Бінгеля у Татван, повідомляється на сайті Міністерства оборони країни, зазначають Патріоти України.\n"Дев'ять наших товаришів загинули, четверо отримали поранення", – йдеться в повідомленні.\nВодночас Sputnik пише, що серед загиблих – командир 8-го корпусу генерал-лейтенант Осман Ербаш.\nЗв'язок із вертольотом перервався о 14:25, після чого було скеровано пошукові сили.\nЯк пишуть РИА Новости, борт упав у важкодоступній гірській місцевості в східній провінції Бітліс.\nНа місці події перебувають багато лікарів і солдатів, іде евакуація поранених. Причини аварії з'ясовують.\nВідомо, що загиблий турецька генерал стояв біля витоків створення безпілотників Bayraktar TB2. Про це повідомив власник компанії, що виробляє турецькі БПЛА, Сельчук Байрактар.