Павлоградська поліція розслідує факт викрадення місцевого бізнесмена | Новости\nПавлоградська поліція розслідує факт викрадення місцевого бізнесмена\n17:40, 19 января 2017 г.\nПавлоградська поліція відкрила кримінальне провадження за фактом незаконного викрадення (ч.1 ст. 146 КК України) місцевого бізнесмена Олексія Шевцова. Про це пресс-служба місцевого відділу поліції повідомила журналістів 19 січня.\nУ надісланному тексті, зокрема, йдеться: "07.01.2017 року до Павлоградського відділу поліції надійшло повідомлення від громадянина 1974 р.н., про те що, він отримав тілесні ушкодження від невідомих осіб.\nДане повідомлення було зареєстровано. В ході перевірки даного факту було встановлено, що заявник не надав відомості, які б містили ознаки кримінального правопорушення. У зв’язку з цим кримінальне провадження відкрито не було.\nПісля повторного звернення та надання повної інформації про вчинення відносно заявника кримінального правопорушення, відомості було внесено до ЄРДР за ч. 1 ст. 146 КК України (незаконне позбавлення волі або викрадення людини)".\nЗа повідомленням прес-служби, правоохоронці вживають всі необхідні заходи, аби притягти винних у скоєнні злочину, про який повідомив потерпілий, до кримінальної відповідальності.\nНагадаємо, 16 січня сайт 5632.com.ua оприлюднив інформацію про зустріч павлоградських журналістів з місцевим бізнесменом Олексієм Шевцовим. Він тоді заявив, що його викрали і довго катували невідомі особи, які були озброєні вогнепальною зброєю. Підприємець також заявив, що ці люди діяли за замовленням місцевого підприємця і вказав, кого саме.\nКрім того, О. Шевцов розповів, що коли викрадачі його звільнили і він після лікарні (бо був дуже побитий) звернувся по допомогу у поліцію, то там, за його словами, відверто проігнорували заяву про тяжкий злочин і порадили не роздмухувати цю справу.\nОднак бізнесмен вирішив не здаватися. «Я не хочу, аби повторилися 90-ті роки. Тому йтиму до кінця… Мені від того підприємця, що мене замовив, не потрібні ніякі гроші, бо я їх і так маю. Але я не хочу, аби мене у чомусь безпідставно звинувачували. І я хочу, аби я і мої діти жили у нормальному безпечному місті», - стверджує Олексій Шевцов.\nАдвокат, який представляє інтереси підприємця, Володимир Маньковський у розмові з журналістами заявив, що теж теж впевнений: павлоградська поліція свідомо ігнорує свідчення потерпілого про скоєння тяжкого злочину.\nКореспондент 5632.com.ua після цієї зустрічі звернувся у Павлоградський відділ поліції і запропонував прокоментувати заяву О. Шевцова і його адвоката. І сьогодні отримав офіційний коментар від начальника відділу полковника поліції Олексія Брандиса (текст викладено на початку цього материілу).\nЗ відповіді прес-служби можна зробити висновок, що поліція таки відкрила кримінальне провадження. Але тільки за фактом незаконного викрадення підприємця (ч.1 ст. 146 КК України). Щодо тортур, про які заявляв О. Шевцов, у коментарі поліції не йдеться.\n#Павлоград #похищение #криминал


Початки УВО в Галичині - II. - В перших роках УВО у Львові (Франц Штик).\nВ ПЕРШИХ РОКАХ УВО У ЛЬВОВІ\nПеребувши визвольну українську війну, вернувся я з початком 1920 року до Львова. В часі, коли переходили ми Збруч на захід, як полонені, я лежав ранений у шпиталі в Волочиськах. Бачили мене там знайомі поляки зо Львова - я знав їх багато, бо ходив до польської ґімназії на Замарстинові - дали знати моїй матері, вона приїхала і постаралася, що відставлено мене до військового шпиталю у Львові, що приміщувався в будинку української Академічної Ґімназії. В шпиталі поводилися зо мною добре, лікарі і шпитальний персонал не цікавилися тим, хто поляк, а хто українець, і не робили різниць між хворими й раненими. Під лікарською опікою я швидко видужав і мене виписали зо шпиталю та передали до табору полонених на Личакові, в казармі 14 полку "уланів язловєцкіх", а звідти, за старанням батьків, звільнили в місяці травні.\nПеред усіми нами, молодими людьми, часто ще хлопцями, що пішли на війну просто зо шкільної лавки, стало питання, як докінчити науку і ввійти в нове життя. Питання це турбувало всю українську суспільність, писалося про те в пресі, пам'ятаю статтю п. н. "Рятуймо наші левенята", що викликала широку дискусію серед львівської української громадськости, ну, і серед нас самих, "левенят". Професор Михайло Яцкевич зорганізував для нас спеціяльні матуральні курси в кам'яниці Української бурси при вул. Хшановського. Такі ж самі курси відбувалися для дівчат-семінаристок, що не могли скінчити школи через війну. Був це час, коли по невдалому поході Пілсудського на Київ, большевики гнали перед собою поляків і перли на Львів. Військо і поліція ганялися по місті за молодими людьми, ловили їх по вулицях і в трамваях і вивозили за місто копати окопи й укріплення - тяжко було через те ходити на ті матуральні курси. Але якось дійшло все до щасливого кінця і в вересні майже всі ми склали матуральні іспити.\nКожного дня верталися до Львова студенти з війська, більшість з них були старшинами в українській армії, за останні роки звикли вони до руху, акції, неспокійного й небезпечного життя, тяжко їм було тепер сидіти безчинно. І вони кинулися відновляти студентські організації. Відновлено "Академічну Громаду", на Загальних Зборах обрано Головою Степана Рудика. Мені припала функція господаря Товариства, пам'ятаю ще, що бібліотекарем був Володимир Мартинець, Михайло Матчак був членом Управи. Відновлено Товариство Правників - не пам'ятаю вже його докладної назви, здається "Правнича Громада". Головою там був Михайло Матчак. Почали знову діяти "Медична Громада" з головою Н. Саламоновичем і академічний хор "Бандурист", що ним дириґував тоді д-р Станислав Людкевич. Хоч поки що ми ще в університетах не студіювали, але товариське й організаційне студентське життя плило під повною парою. Пригадую собі, що на "Маланку" підготовили ми політично-сатиричний скеч, він пройшов з дуже гарним успіхом. Також дуже добре вдався нам великий концерт у честь Тараса Шевченка. Одним словом - далеко нам було до занепадницьких настроїв.\nЧимало наших студентів студіювали вже заграницею, дісталися туди або просто з України після відвороту нашої армії, або втікали з таборів полонених "на зелену границю" з Галичини або з Тухолі на Помор'ю в Чехословаччину, а звідти дехто їхав до Австрії або іншої країни. Від них приходили листи, просили, щоб вистаратися їм про документи, потрібні до студій, як ось матуральні свідоцтва, метрики, різні посвідки тощо. Це завдання в "Академічній Громаді" приділено мені і я в зв'язку з тим мав роботи по самі вуха.\nНаближався початок академічного року і гостро рисувалося перед нами питання, як ставитися до львівського університету. Від нас ходила делеґація до ректорату за інформаціями. Складу делеґації вже не пам'ятаю, але знаю, що був у ній Михайло Матчак, бо він пізніше реферував нам на зборах вислід переговорів. Ректор не відмовлявся прийняти українців на студії, одначе вимагав, щоб на вписових формулярах у відповідних рубриках ставити "державна приналежність - польська". На те ми не могли погодитися. Галичина входила в склад польської держави тільки фактично, юридично ж Польща мала над нею тільки мандат з рамени Ліґи Націй. Як же ж нам, майже поголовно колишнім українським воякам, що ще так недавно збройно боролися проти Польщі, тепер признавати польську державну приналежність і пересуджувати в той спосіб справу, заки ще вона була вирішена десь там на міжнародньому форумі? Наша делеґація ставилася гостро і ректор їй сказав, що, напр., у Румунії за таку поставу не переговорюють, тільки б'ють у шкуру. Накінець ректор погодився, щоб не заповняти рубрики "державна приналежність", Матчак був за тим, щоб пристати на ті умови, цебто подавати українську національність і залишати порожньою рубрику державної приналежности. Але хтось кинув думку, щоб збойкотувати польський університет і творити свій власний, український, хоч і тайний. Може хто й не вірив у тривкість такої розв'язки, але раз це поставлено виразно, ще й на публічних студентських зборах - ніхто не виступав проти того, бо в тодішній атмосфері це вважалося б браком патріотизму і капітулянством.\nПрийшли вакації і принесли з собою два студентські з'їзди у Львові, один вужчий, а другий широкий, у всекрайовому маштабі. Трудно мені сказати, хто властиво скликав ті з'їзди, але головну ролю на них відгравали Михайло Матчак, Ярослав Чиж і Василь Кучабський, цей останній виступав на них з головним рефератом. З'їзд був призначений для справ дальших студій, на ньому формально вирішено оснувати український університет - хоч перші організаційні кроки до того вже давніше було зроблено - і запрошено на ректора д-ра Василя Щурата.\nДля політичних справ відбувалися окремі дискусійні вечері в "Академічній Громаді". Пригадую, що Степан Рудик доповідав про "Хиби нашої інтеліґенції", а Василь Кучабський говорив про повстання проти гетьмана Скоропадського. Таких доповідей було багато і дискусії на них ішли дуже палкі. Найперше сходилися ми в нашій домівці в Народньому Домі, але влітку влетіла туди поліція, перевела ревізію, а хоч нічого не знайшла, то комісар Ваґнер таки запечатав домівку під претекстом, що там відбуваються нелеґальні сходини, позабирав протоколи та всякі записки і ми на якийсь час мусіли сходитися по різних інших місцях.\nДесь на початку літа 1920 року підступив до мене в Народній Гостинниці, точно вже не пригадую, хто, в кожному разі хтось з колишніх військовиків, слово-по-слові і запропонував він мені приступити до "організації". Не сказав мені назви тієї організації, з розмови виходило, що це організація тайна, нелеґальна і що ставить собі завдання боротися з польською окупацією Галичини. Я про те давніше не знав, уперше про неї тоді від нього довідався. Казав мені прийти до кам'яниці при Личаківській вулиці, не пам'ятаю вже числа, було це на початку вулиці, недалеко від Бернардинської Площі, в партері. Коли я в означений час туди прийшов, застав уже кілька осіб, тоді мені ще незнаних. На короткій нараді, що тривала не довше години, говорено про організацію на місто Львів, обговорювано способи пропаґанди і підтримування духа спротиву польській окупації. З цікавости запитався я, чи буде з нами Степан Федак - я з ним запізнався вже по війні і ми обидва заприязнилися - мені сказали, що він теж працює в цій організації.\nСкоро після того рознеслася чутка про адміністраційний поділ Галичини на воєвідства.30 Проти того рішила виступити Українська Військова Організація. Від того часу починаю вживати повної назви, бо хоч між собою говорили ми тільки коротко - "організація", одначе це була та сама організація, що пізніше стала широко відома в цілому краю і заграницею під назвою Українська Військова Організація (УВО). Я про те довідався від Дмитра Палієва. З ним я, очевидячки, був уже знайомий - я був його вістовим у листопадових боях за Львів - і знав про його працю в УВО, хоч і не було його тоді на першій нараді при Личаківській вулиці. Не пам'ятаю вже, яким способом і коли перший раз сконтактувався він зо мною організаційно, але тоді казав мені прийти до однієї вілли при Вул. Листопада. В одній з кімнат стояв цикльостиль і ми мали відбити на ньому відозви проти поділу Галичини на воєвідства.\nДмитро Паліїв у військовому однострої\nНе було машини до писання і я мусів ручно писати рильцем на болоні під диктат Палієва. Відозва зачиналася кличем "Проч з окупантами! Український нарід не знесе насилля!" Відбили ми тої відозви 200 штук, з чого 50 я зараз же дав Володимирові Гупалові і ми їх розліпили в різних місцях на мурах Львова. Здається мені, що це була перша відозва УВО у Львові, хоч і не підписана її фірмою. Можливо, що були інші скоріше, та я їх не бачив і про них не чув.\nМої контакти в УВО ішли за посередництвом тільки двох осіб: Дмитра Палієва і Ярослава Чижа. З першим співпрацював я в ділянці пропаґанди і кольпортажу нелеґальної літератури, з другим - у справах розвідочних. Я мав знайомих між польськими дівчатами, що працювали в ДОК,31 час-до-часу діставав від них різні військові папери і носив їх Чижеві до будинку "Дністра". Цікаво, що ні одна з тих польок не зрадила мене і не "засипала". Крім того чимало приятелів і знайомих з дитячих ще і шкільних літ мав я між залізничниками. Заходивши з ними в розмови, нетрудно було мені розвідуватися про рухи польського війська та збирати інші відомості, що могли мати значення для військової розвідки - всі ті відомості негайно передавав я Чижеві. З іншими членами УВО організаційно я ніколи не стрічався, хіба тут і там з Михайлом Матчаком. Полковника Євгена Коновальця бачив я один тільки раз у літі 1921 року, познайомився з ним в Українському Горожанському Комітеті, куди зайшов він за чимсь до Чижа. З військових часів не був я з ним знайомий. Тоді я ще не знав, що він був Начальним Комендантом УВО.\nВ міжчасі Польща заповіла перепис людности в Галичині. УВО негайно проти того запротестувала і розпочала протиакцію. Наша пропаґанда була вже тоді краще поставлена, мали ми невеликий, але справний людський апарат та й деяке технічне устаткування. Всім тим завідував Дмитро Паліїв. На машині летючки писала нам "Зоська", назвища її не пригадую, вона мешкала десь на Замарстинові, а працювала в одній установі з Остапом Коберським. Поліція ще слабо була поінформована про внутрішнє життя українців, а вже й поняття не мала про УВО, хіба що тут і там наткнулася на окремі, відірвані вияви нашої роботи. Жодних серіозних перепон від неї ми не мали в тому часі, тому й не було потреби стислішої конспірації, все діялося напів явно і серед білого дня, хоч і нелеґально. Деякі матеріяли друкували ми в друкарні оо. Василіян у Жовкві. Одного разу їздив я туди з "Зоською", привезли ми дві величезні валізи друків. Коли ми висідали з ними на станції Клепарів, з якоїсь причини повно там було поліційних аґентів. Не чіпали вони мене, бо якже ж могли підозрівати мене, якого батько працював урядовцем у слідчій поліції? Вони вважали мене за "львовскє дзєцко" і був я для них "свуй варят".32 Щоправда, знали вони, що я був в українському війську, - та це вже минуло і поволі почало вважатися забутим епізодом. Під самим носом переніс я їм валізи з нелеґальною літературою і я певний, що коли б попросив - помогли б затащити їх до трамваю.\nБув рух і жвава акція того літа, я просто не чув, як час пливе, повні руки роботи. Тоді теж відбувся в Народному Домі з'їзд чи товариська зустріч колишніх Українських Січових Стрільців. Хто його скликав, не знаю, але проводив на ньому Дмитро Паліїв. Говорив про потребу тримати колишнім військовим контакти між собою, організувати їх на місцях і підтримувати духа опозиції проти Польщі. Учасників було около шістдесят, а діялося це в білий день і поліція нічого про те не знала.\nЗ тієї нагоди відбуто ще інший з'їзд, куди запросив мене Паліїв. Зібралося на ньому теж около п'ятдесятки людей, одного будного дня пообіді, під кінець літа 1921 року, в одній зо шкільних заль Народного Дому. Нікого з тих людей я не знав, а принаймні тепер не можу собі пригадати ані облич ані назвищ, мабуть усі були з провінції, не бачив я там львівських. З'їзд відкрив, на ньому проводив і про справи реферував Дмитро Паліїв. Перший раз, свого рода "офіційно" повідомлено нас на ньому, що існує і діє Українська Військова Організація. Паліїв доручив нам в її імені збирати й організувати на місцях колишніх військовиків і продовжувати боротьбу за державну незалежність. Під кінець з'їзду він усіх нас урочисто заприсягнув.\nВсе те відбувалося зовсім без ніякої конспірації. Просто не було потреби конспіруватися в таких нарадах. Про все говорено загально, ніяких подрібних інструкцій нам тоді не видано.\nВ самому місті Львові організаційне життя плило спокійніше, зате по цілому краю шуміло й гуділо, ішов сильний рух проти конскрипції. А рівночасно відбувалася збірка грошей і збіжжя на втримання українського тайного університету.\nСеред такого життя прийшов пам'ятний день 25 вересня 1921 року. Хоч жив я вдома, при батьках, але заробляв на життя хористом у львівськім театрі, - в мене був непоганий голос. Ранок того дня провів я вдома, мали ми несподіваних гостей, приїхала тітка з Кракова. День - як кожна неділя в місті. Зараз після обіду пішов я до театру, там ставили п'єсу "Костюшко під Рацлавіцамі". Ані в гадку не заходило мені, що станеться далі того самого дня і який це матиме наслідок і вплив на моє життя. В місті був рух трохи більший, як звичайно, наїхало багато сторонніх людей, мали теж приїхати різні високопоставлені особи з польського військового і політичного світа.\nВистава скінчилася десь аж по сьомій годині і я мав ще трохи вільного часу. О годині 8.30 мала починатися опера "Галька", де я співав у хорі. Опера починалася пізніше, як звичайно, бо на ній мав бути гостем маршал Йосип Пілсудский, що приїхав на той час до Львова і за різними парадами та репрезентаційними прийняттями не ставало часу, щоб зачати скоріше.\nБувши в доброму настрою та нічого не прочувачи, крутився я по місті, щоб провести якось цю годинку до початку опери. Хильнув чарку в шинку напроти театру, куди звичайно ходили артисти та ввесь театральний персонал, перейшовся по "корсо",33 вступив до Народної Гостинниці, щоб довідатися про вислід змагань у копаному м'ячі між "Україною" та "Ютрженкою", перекинувся кількома словами зо знайомими, - все, як звичайно, як учора, передучора чи перед тижнем, - та й пішов до театру. Все було готово на 8.30, але з якоїсь причини зачали ми оперу аж коло 10 вночі. Не знали ми причини спізнення, хтось сказав, що Пілсудскому неможна було прийти скоріше. Аж після першого акту рознеслася за кулісами вістка, що на Пілсудского виконано атентат, стріляв до нього якийсь український студент. Може на залі знали про те скоріше. Я аж горів з цікавости, хто це стріляв, може хтось з моїх товаришів або знайомих? Недовго прийшлося ждати, хтось сказав, що атентатчик називається Степан Федак, син відомого у Львові адвоката і громадського українського діяча, також Степана. У мене похололо на серці - я з Федаком останніми часами подружили і майже кожного дня при різних нагодах стрічалися, хоч ніколи й одним слівцем не обмінялися про нашу працю в Українській Військовій Організації. Якщо й була коли про те мова, то хіба дуже загально, як і про інші форми та вияви політичного українського життя.\nНе знаю, як діждався я кінця вистави, що як на те дуже довго затягнулася, ми її скінчили аж по півночі. Пізнувато вже було йти кудинебудь довідуватися про долю Федака та про те, як відбувся атентат. Пішов я додому з тим, щоб зараз уранці побігти до знайомих і розпитатися. Мешкав я тоді при Жовківській вулиці, другий дім від читальні "Просвіти".\nБула друга година вночі, я тільки що почав засипляти, бурхливі думки шугали по голові і проганяли сон. Коли це - постукали в двері. В таку пору неждані гості могли бути хіба з поліції. Прийшло їх три - всі три мої знайомі, поліційні аґенти Лапіцкі, Рідель і Авґуст. Дуже їм було неприємно, виправдувалися перед батьками і передо мною, що дістали такий наказ і мусять зробити обшук мого мешкання. Робили вони цей обшук довго і старанно, нічого не знайшли, бо й нічого не було. Моя мати, хоч полька з роду, але тримала з сином і поза плечима поліцаїв ховала за пазуху всякі папери, що на її погляд могли б мене скомпромітувати. Нічого такого в мене в хаті не було, забрали тільки плян Львова з поділом на райони. Цей поділ ми зробили для цілей збірки на український університет, та це не перешкодило пізніше польській газеті "Вєк Нови" писати, що в мене знайдено плян міста для протипольського повстання.\nСкінчивши ревізію, казали мені одягнутися й піти з ними. На вулиці ждало на нас авто. Ого! Це не абищо, авто в тих часах у Львові, мабуть справа серйозна, хоч нічого мені не сказано, чого і в якій справі беруть мене з собою.\nПриїхали ми до поліційних арештів при вул. Яховича. Списали зо мною загальний протокол з т. зв. генераліями і казали ждати в одній з кімнат. Кімната була зовсім порожня, тільки поліцист сидів на кріслі. Мав він мене пильнувати, але ми помінялися ролями, бо скоріше я мусів уважати на нього, щоб не впав він, дрімаючи, з крісла на підлогу.\nІшла година за годиною, на коридорі і в сусідніх кімнатах чути було рух, рипали двері, лунали якісь зойки - та до моєї кімнати ніхто не заходив. Крізь вікно почав уже заглядати блідий осінній день, прийшла дев'ята година ранку, почалося звичайне урядування в поліційних бюрах - а я все ще сам, ніхто ні на допит не кличе, ні навіть дверей не відчиняє. Огорнула мене нетерплячка, я бігав по кімнаті, як звір по клітці, страшенно хотілося курити, а не було що. Вполудне прийшов комісар Кайдан і почав мені читати отченаш, що я хіба зовсім з глузду зсунувся, навіщо було мені мішатися в таку справу? Раз уже зробив я дурницю, що пішов до українського війська, а тепер - батька через мене проженуть зо служби і т. д. і т. д. Міхал Кайдан, а властиво Михайло Кайдан, був українцем з роду, що відрікся своєї віри и національности і став полякам на службу не за гроші, не за страх, а за совість. Я добре його знав, він був військовим товаришем мого батька, обидва разом служили в 15 піхотнім полку за Австрії, Кайдан був там курінним сурмачем. Потім обидва разом вступили до поліційної служби, тільки тепер, за Польщі, мій батько далі лишився в кримінальному відділі, а Кайдана приділено до слідчої політичної поліції. Часто відвідував він мого батька в нас у хаті і з того приводу вважав за відповідне взяти цей протекційно-батьківський тон у допиті. В тім часі він нічим не відрізнявся від інших таких самих як він урядовців слідчої поліції, не був ані ліпший ані гірший від них, не грішив ані більшою здібністю чи інтеліґенцією, ані жорстокістю. Щойно пізніше, в часі справи "святоюрців",34 сильно він змінився і придбав собі славу жорстокого поліційного катюги, аж його за те мусіли, під натиском прилюдної опінії, зняти зо служби.\nКоли запитався він мене, чому я вступив до українського війська, я без надуми відповів, що я ж українець і вважав це тоді та й уважаю тепер, що це було моїм обов'язком. Аґент Лапіцкі, що прислухувався нашій розмові, почувши слово "обов'язок", зірвався, якби його жало вшпилило, і крикнув, що він мені того не забуде.\nПочався звичайний, реґулярний допит. У нас у хаті був службовий пістоль мого батька і Кайдан чіплявся мене, наче б то я носив його кудись з собою, зокрема наче б то я брав його до міста 25 вересня, це ніби мав йому сказати сам мій батько. Та це була неправда, ані батько йому нічого такого не говорив, ані я того пістоля не рухав, бо й непотрібно мені було його в моїй роботі. Найбільше їх цікавила труп'яча голівка в моєму портсигарі, звідки я її взяв і що вона означає. За воєнних часів такі труп'ячі голівки носили вояки з т. зв. штурмабтайлюнґ-ів,35 вони продавалися по трафіках36 і різних крамничках. Минула війна і цей товар зник з поличок і крамничних вітрин. Але в одній крамниці при вул. Сикстуській бачив я ті голівки, а що в часі українсько-польської війни я служив у пробоєвій сотні, тож купив собі таку одну відзнаку та приклеїв її на портсигар. Якось раз у Народній Гостинниці побачив її в мене Стефко Федак, сподобалася вона йому, він просив теж і йому купити. За день чи два приніс я йому таку відзнаку і він також носив її у портсигарі. Коли після атентату витрясли йому кишені, знайшли портсигар і побачили на ньому труп'ячу голівку. Думали, що це відзнака для членів УВО, приділених до терористичної акції і що дістав він її від команди УВО. Федак не крився з тим, звідки має цю труп'ячу голівку, дістав її від свого товариша зо студентського життя, Франца Штика. Ця труп'яча голівка була в поліційних головах звеном ланцюга, що лучив мене з УВО, тому й пришили вони мене до справи атентату, хоч ані до нього ані взагалі до бойової акції УВО я не мав ніякіського відношення, працюючи ввесь час у пропаґанді. Побачивши в мене труп'ячу голівку Кайдан, якого досвід у справах таємних політичних конспірацій у тих часах зводився до різних фантазій з сенсаційних романів, був певний, що це знак, по котрому пізнають себе члени таємної організації, свого рода німа кличка. Ледве чи й переконало його, що цих "таємних" відзнак може він кожної хвилі добрих кілька сотень купити в крамничці при Сикстуській вулиці.\nТак скінчився цей перший допит. Злий, як дідько, Кайдан кудись вийшов, а по хвилі вернувся з моїм батьком, що приніс мені обід. Дозволили подати їжу і глянути на мене, та не дозволили говорити. Зараз потім забрав мене профос37 Ясіньскі, забрав до арештів на першому поверсі. Камери були видно зайняті і для мене не знайшлося там місця, тож поставили залізне ліжко з сінником на коридорі і там я мав ночувати. Було це вигідне для мене, бо я в той спосіб зайняв неначе стратегічний обсерваційний пункт, звідки було видно й чути все, що діється на цьому поверсі поліційних арештів. Ясіньскі пішов собі, давши мені звичайну осторогу, щоб не пробував я порозуміватися з іншими в'язнями, бо це ані мені ані їм не поможе, хіба тільки зашкодить. Залишився я на коридорі сам з поліцистом, що сидів на кріслі перед камерою ч. 7. Двері до неї були напів відкриті і я міг бачити, що всередині є дві особи. Здогадувався я, що там сидить Стефко Федак, бо тільки під тією камерою сидів поліцист. Перейшовся коридором до потребника і глипнув до камери. Кортіло мені бодай одним оком кинути на Федака. За першим разом побачив я тільки того другого чоловіка, в окулярах, і мені здавалося, що це батько Стефка, адвокат д-р Степан Федак. Може його арештували після атентату сина і разом з ним ось тут тримали в фурдигарні.38 Як пізніше показалося, це був д-р Ляндав, жид з України, його арештували у Львові в переїзді з Бельґії.\nПочав я розмову з поліцистом. Власне, невільно йому було говорити з в'язнем, та може вважав він мене непричасним до політичної справи, бо й чому ж залишили мене на коридорі, не замкнувши в котрійсь з келій арештів? Слово-по-слові, трохи з нудів, а трохи з цікавости поліцист дався втягнути в розмову. Мабуть надоїло йому сидіти на кріслі, як мумія. Непомітно і ввесь час удаючи, що не інтересуюся мешканцями камери ч. 7., підсунувся я до поліциста і станув так, що міг скоса дивитися в камеру. Тоді побачив я Стефка. Виглядав він жахливо. Лице напухло і в синяках, тільки той, хто добре знав Стефка, міг його пізнати. Ще не проминуло два роки, як вернувся я з війни, а на війні смерть, рани й каліцтво - щодення справа, був час звикнути до того і сприймати це без більшого враження. Але вид збитого Федака потряс мною до болю. Він лежав на ліжку і, здавалося, спав. Моя розмова з поліцаєм мусіла його збудити, бо він розкрив очі і глянув на мене але мабуть не пізнав. Може тільки вдавав, що не пізнав, а може так був стомлений мукою і побоями, що годі було знайти в його очах іскру свідомости довкілля.\nХоч загартований життям, почув я, як сльози підступили мені до очей і я зам'явся та й перевів розмову на щось звичайне, щоб скрити моє зворушення.\nПотім мав я нагоду около три тижні сидіти разом з д-ром Ляндавом в одній камері і він мені розказав про те, що діялося зо Стефком після того, як приведено його вже до поліційних арештів. Д-р Ляндав студіював хемію в одному з бельґійських університетів. Наскільки міг я пізнати його за цей короткий час, він справді глибоко був зацікавлений своєю наукою і поза хемією не бачив світа... Арештовано його в поїзді в дорозі до Львова, поліція підозрівала в ньому большевицького аґента. Не знаю, скільки в цьому було правди, може він упав жертвою надто великої ревности поліцистів, а може справді мав щось на сумлінні, не цікавило мене в той час, я хочу тільки передати його свідчення про Степана Федака так, як я під свіжим враженням і за свіжої пам'яти, записав його в моєму нотатнику вже в часі судового слідства, коли дозолено нам на письмове приладдя в камерах.\n"Коло години 10 ввечері привели до моєї камери якогось чоловіка. Одяг на ньому пошарпаний і покривавлений, голова вся замотана бандажами. Поклали його на ліжко. Прийшла з ним ціла купа всяких поліційних "чиновників", я мало що міг довідатися з їхньої розмови. Виходячи, залишили озброєного поліциста перед камерою і казали вважати на цього чоловіка та без вагання стріляти в разі якихсь його підозрілих рухів. Які-небудь "підозрілі рухи" в стані тієї людини, це була чиста нісенітниця, але я й сам злякався перед такою перспективою, бо одиноким суддєю в цьому випадку був поліцист і він просто міг застрілити в'язня зовсім безкарно, ще й мені могло при тому перепасти. Не знав я, хто такий новий пришелець, мелькнула мені думка, що мусить це бути якийсь небезпечний бандит. І я станув собі в кутику, щоб подальше і від нього і від поліциста. Мусіло це відбиватися на моєму обличчі, бо по якомусь часі цей чоловік заговорив до мене по-німецьки, підозріваючи в мені чужинця: "Bleiben Sie ruhig und haben Sie keine Angst, ich bin kein Bandit".39 Хотів я щось йому відповісти, але поліцист схопився на ноги і крикнув на нас обидвох, щоб мовчати і ні пари з уст! Цей пан - я скоро потім довідався, що він називається Степан Федак - просив мене подати йому води, поліцай і на те не дозволив а потім щось подумав і сам підніс йому кухлик з водою. Так пересиділи ми десь до другої години вночі. На коридорі дався чути рух і гармідер. Задзеленькотіли ключі й загуркотіли тяжкі кроки - поліцист схопився на ноги і витягнувся струною. До камери ввійшло шість людей, деякі в цивільному, а деякі в одностроях вищих поліційних урядовців. З їхніх слів довідався я, що мій співв'язень називається Федак. Стягнули його з ліжка, казали одягнутися й іти з ними. Не дуже що було одягати, бо все на ньому було пошарпане, а сам він, бідачисько, так побитий, що ледве тримався на ногах. Котрийсь з них сказав: "буде жити", на що другий додав: "тим гірше для нього". Федак не міг не то що йти, але навіть триматися на ногах, поліцист мусів узяти його під рам'я і так випровадити з камери. Загуркотів мотор на подвір'ї, поїхали і за хвилину все замовкло. За які дві години знову привезли Федака, вже не було тих поліційних достойників. Лишили поліцая коло дверей та й пішли. Федак знову ляг на ліжко, не міг з вичерпання ані стояти ані сидіти. Попросив води. Навчений досвідом, я вже не пробував подати, сказав про те поліцистові. А він мені: "а що ж це, самі не можете того зробити?" Це було для мене знаком, що вільно мені наблизитися до нього і заговорити. Поговорив я кілька слів, - маловажних, щоб не викликати підозріння в поліциста, та й не хотілося томити Федака, бо він ледве дихав.\nПолягали ми спати. Спали чи не спали, але якось перебули ніч, до ранку вже ніхто до нас не заглянув. А вранці почалася правдива "мандрівка поліційних народів" - здавалося, ледве чи знайшовся у Львові якийсь поліцай, що не захотів би подивитися на Степана Федака, оглядали його, як звір'я в менажерії. А він лежав у гарячці. Часом вимовляв якісь окремі, відірвані від себе слова, я не міг нічого зрозуміти. Питався я його, де він був уночі - на момент зарисувався образ здивування в нього на обличчі, а потім сказав він: "ніде". Не пам'ятав у гарячці. І так пройшов цілий день..."40\nСтомлений думками ляг я спати. На другий день знову почав я мандрівку по коридорі. Поліцист, що того ранку тримав службу коло Федака, був добрячий і позволив мені перекинутися з ним кількома словами, скільки разів переходив я попри його камеру. Стефко вже трохи прийшов до себе, пізнав мене і жалівся, що ввесь змасакруваний. Коли мив ноги в мидниці, я бачив, що вони покривавлені і виглядали, як одна велика рана. Також боліла його рана в грудях.\nЗнову почали налазити всякі поліційні типи. Перший прийшов комісар Стойків ще з якимсь незнаним мені осібняком. Заглянули теж до камери ч. 9, де сидів Огоновський,41 та й мене не покинули своєю увагою. Казали мені ставати то лицем до них, то боком, то в шапці, то без шапки - одним словом, чинили враження, наче б хотіли когось пізнати. Не міг багато говорити зо Стефком, бо щораз приходили якісь поліційні "шишки". Влетів Кайдан - і так само швидко щез. Він тільки сказав, що приходила рідня Федака з заявою, що вирікаються його за його вчинок. Це була очевидна брехня, але коли сидіти між чотирьома стінами тюремної камери, можна всьому повірити. Кайдан пішов на звичайний поліційний трік, щоб заломити психічно в'язня, і признаюся, що й у мені зродився сумнів і я чув, як мене заливає лють і жаль за таке відношення рідні Стефка, а вже Кайдана то здається на куски порвав би.\nВ полудне прийшло стільки поліцаїв, що й обернутися нікуди на коридорі, а все "грубі риби": Ґошовскі, Лукомскі, Новодворскі, Кайдан і ціла плеяда інших, тоді незнаних мені ані з назвища ані з вигляду. Оглянули нас усіх трьох, цебто Федака, Огоновського і мене, а потім Новодворскі накинувся мокрим рядном на ключника Ясіньского, чому він тримає мене з Федаком на тому самому коридорі, коли ми належимо до однієї справи і невільно нам порозуміватися. Та куди мав він мене подіти, коли не було місця, всі камери зайняті, не могло й мови бути про якусь ізоляцію. Наробили шуму і крику, - як прийшли, так і пішли. Лишився тільки Ясіньскі і сказав Федакові, що приходила його сестра, принесла їсти, і що Український Горожанський Комітет зложив 3.000 марок в поліційній касі на його потреби. Отже Кайданова брехня, ніби то рідня Степана Федака відреклася від нього, показалася на дуже коротких ногах. Принесли якісь пляшки з великими наліпками на них, здається це мусіли бути ліки. Федак просив цигорнички, уста в нього запеклися від гарячки і тяжко було йому курити. На щастя мав я коло себе цигорничку: лишили мені її при особистій ревізії.\nДесь між годинами першою і другою змінилася варта коло Федака. Забрали добрягу поліциста, на його місце прийшов якийсь "пшодовнік",42 а ще за пів години Кайдан з одним поліцистом, забрали Федака і мене посадили на його місце до камери ч. 7. Пшодовнік далі лишився на своєму кріслі, пильнував мене так само, як перед тим Федака. Тільки я заговорив до другого в'язня в камері, а він як не гукне:\n- Тихо! Невільно говорити!\nЦе до мого сусіда. А до мене, на диво, чемненько:\n- Прошу пана, тут неможна розмовляти.\nБув це старий вусатий дядько, тип австрійського "вахмайстра",43 службіста.\nЯк неможна то неможна, не будемо битися за те. Обернувся я до нього "заднім фронтом" та й здрімнувся. Коли пробудився, вже стемнілося. Бачу - двері замкнені. Говорити все одно неможна, бо крізь "візитирку" невпинно глядить поліцейське око.\nЗначить, узяли мене під строгіший нагляд, ізолювали, - почалося поліційне слідство.\n28 вересня 1921 року викликали мене з камери й повели до канцелярії: сидів там Новодворскі. Небагато зо мною говорив, запитався про моє алібі з 25 т.м., що знайдено в мене при ревізії, де і навіщо купив я труп'ячу голівку і т. п. Виглядало, що він тільки загально хотів зо мною запізнатися, придивитися, що це я за птиця. Передав мене на допит до комісаря Стойкова. Чекав я може з годину, Стойків тим часом списував протокол з якоюсь гарною жінкою, не знаю, що це була за справа. Вона працювала в каварні "Ренесанс".\nЦей перший допит був дуже коректний і протокол з нього списавий правдиво.\nВідправили мене назад до камери. Дістали ми нового товариша, якогось Лєха, цікавого хлопця і веселуна. А на коридорі примістили дівчину. Це була Демидчуківна, її також арештували в політичній справі.\nОдного вечора закликав мене на допит Кайдан. Був солодший від цукерка і взагалі можна було думати, що це не поліційний комісар, тільки добрий знайомий з каварні. Розпитувався мене тільки про студентські справи: дати Крайових З'їздів, їхні постанови і т. д. Також питався про якогось "стрийка", його походження і ролю в українському житті. Можливо, що чув він десь слово "Кум" (Комітет Української Молоді). Це для мене самого була загадка, ніколи я про ніякого "стрийка" не чув, а про інші справи говорити не хотів, збував Кайдана будь чим. Та він тим нітрохи не зразився, казав мені "передумати справу" за ніч, він наче б то бачив, що я змінився, вже не такий гордий і бундючний, як першого дня після арешту. На тім закінчилася наша балачка, бо хіба не міг я того назвати допитом.\nЯк досі, не міг я нарікати. Велося мені незле, їсти не бракувало, Український Горожанський Комітет зложив у "кантині" для мене тисячу марок, сидів я не самий, завжди було нас у камері три-чотири. Якраз привели якогось польського підпоручника, Мартина Вісьльобского. В нього був надзвичайний дар розказувати жарти, підспівувати веселі куплети, і як довго він з нами сидів, наша камера скидалася на кабарет. Сусідство на коридорі змінилося, забрали Демидчуківну, дали "Піпця".44\nЗнову покликав мене Кайдан і цим разом витримав мене кілька годин, від одинадцятої рано до четвертої після обіда. Була мова про наше знайомство зо Степаном Федаком і знову про студентські справи і ще раз про того мітичного "стрийка". І так у колісце про одне й те саме. На тому допиті, лякаюся, сказав я дещо, на мою думку, нічого такого, що обтяжувало б окремих людей, бо й не розпитував мене Кайдан про них, говорив тільки загально, про атмосферу серед українців, про настрої в студентських колах, як ми уявляємо собі наше майбутнє життя, чого сподіваємося і т. і.\nНа другий день уранці около 10 години прийшов до мене поліційний аспірант з номером газети "Вперед". Була там згадка, що мене в поліції сильно побили. Аспірант просив мене це спростувати і ми списали відповідний протокол, я заперечив побої, бо й справді ніхто мене в поліції не бив.\nЩе мушу згадати про одне. На кілька днів кинули до нашої камери якогось Бохана. Це було небавом після того, коли я прийшов туди на місце Федака. Бохан не мав де спати, ляг на підлозі і я дав йому під голову плащ Степана Федака. Якось так склалося, що коли виводили Федака з келії, забули про цей плащ, а був він подертий і покривавлений. Коли Бохан відходив з келії, забрав цей плащ з собою і здається виніс його на волю. Поліція пригадала собі тоді про те, та вже було запізно. Шукали за ним, та не знаю, чи вдалося ім віднайти Бохана.\nНас тим часом перевели наниз, до камери ч. 3. Товариство в камері мінялося кожного дня, пам'ятаю якогось механіка з вулиці Ліндого, потім одного "петлюрівця"45 звідкись з-під Луцька, він умів розповідати чудесні казки і ми слухали його довго в ніч.\nКайдан час-до-часу кликав мене на довші чи коротші допити-балачки. Одного дня це скінчилося, він предложив мені списаний протокол з того, що було говорено на тих допитах. Добре не пам'ятаю, що там було, це не був головний протокол у моїй справі, до того прийшло пізніше, як це сталося, розкажу. В протоколі Кайдана багато писалося про деякі папери, забрані в мене на ревізії - вони не мали значення, - а найдовше спинявся він коло мапки Львова з поділом Львова на райони. Розстався тоді Кайдан зо мною дуже приязно, навіть люб'язно, ще й погостив мене вечерою в своїй канцелярії.\nСкоро після того взяли мене на допит, що тривав від десятої вранці поза десяту вночі і став зворотною точкою в цілому моєму слідстві до справи Федака й товаришів. Тоді пізнав я суддів Анґельского і Торосєвіча, що провадили судове слідство в нашій справі. Щораз хтось новий приходив і встрявав у допит, м. і. доволі довго допитував мене також Лукомскі. Але основний і головний допит вів та протокол зо мною списував аспірант Ґах. Я того панка не знав давніше, вперше тоді з ним познайомився. Ґах уже не обмежувався до загального говорення про студентські чи суспільні українсью справи. Коли й говорив про них, то були вони в його допиті тлом для конкретного обвинувачення в конспіративній підготові до атентату на Йосипа Пілсудского і воєводу Ґрабовского. Він конче хотів мене дочепити до тої справи, хоч я справді й зеленого поняття про те не мав, нічого не знав не то про виконання, але навіть плянування атентату. Я й не був тоді певний, чи Федак стріляв саме до Пілсудского, чи до воєводи Ґрабовского. Скоріше схилявся б я в той час до думки, що він хотів застрілити Ґрабовского, бо недавно ми вели акцію проти поділу Галичини на воєводства, я ж сам друкував і кольпортував летючки та відозви в тій справі, то й прийшло мені на гадку, чи стріли Федака не є одним звеном у тому ланцюгові. Та й тепер ще, коли пригадую собі ті часи, не можу сказати, щоб серед галицьких українців, а зокрема серед колишніх військовиків, була якась спеціяльна ненависть до Пілсудского. Безперечно, вважали ми його нашим ворогом, як кожного поляка, до того ж він був Головою польської держави, що окупувала Галичину. Але з ним ми не мали багато до діла, зате місцеві польські кацики, від звичайного поліциста внизу аж до воєводи вгорі, давалися нам взнаки кожного дня і на кожному кроці і ненависть супроти них справді була вибухова.\nМій допит з Ґахом власне виглядав так, що Ґах говорив і відчитував якісь довжелезні рапорти, а я слухав. А говорив він багато таких речей, що їх я, помимо того, що був українцем, та ще й львов'янином, жив серед українців і брав участь в українському суспільному житті, не знав і ніколи про них не чув. Маю тут на увазі не якісь фікції чи фантазії, але різні правдиві назвища, факти, установи й події українського життя у Львові та й у цілому краю, помішані й переплутані в тих рапортах. Та й звідки мав я про все те знати? Як молодий хлопець пішов добровольцем на війну, вернувся з неї мавши всього 21 літ, пішов у студентське житгя, а що діялося деінде, про те знав хіба з газет, не було ані часу ані нагоди ближче розвідуватися. Сидів я, як у гарячці: в голові не могло мені поміститися, звідки цей панок знає те все, хто ще арештований і чи говорить та що говорить перед поліцією.\nА Ґах зробив з того цілу сенсаційну повість. Говорив він, наче б то розкрили велику військову організацію на чолі з Військовим Комітетом. Цей Комітет відбував свої засідання в одній з бічних кімнат Народної Гостинниці. Вдарило мене, що такої кімнати, як він згадував, у Народній Гостинниці не було, та не звернув я тоді більшої уваги на ту дрібницю і слухав далі, немов зачарований. Невже ж це була б правда? Невже ж ми справді мали таку велику і сильну організацію, що була вже в стані думати про повстання проти Польщі. На одному з засідань тягнули жереб, хто має вбити Пілсудского, і це ніби випало на долю Степана Федака. Йому до товариства додано Ярослава Чижа, що мав зодягнутися в однострій польського майора.46 Військовий Комітет мав ніби то контакти з усіми українськими організаціями й установами та всіх їх собі підпорядковував і був неначе політичною владою українців Галичини.\nПри тому він просто як з рукава сипав різними українськими назвищами, мішав до того всякі леґальні українські установи і підприємства. Не знаю, де і звідки він узяв те все, мусіло над тим працювати більше людей, використовуючи леґальну українську пресу і поліційні архіви, щоб скласти такий довгий і замотаний еляборат.\nА я ввесь час слухаю. І коли так вливалися Ґахові слова в мої вуха, перед очима станув мені побитий, покривавлений і напів притомний Степан Федак, так як я побачив його тоді перший раз у камері ч. 7 з коридора, що з ним буде? Поставлять перед суд і повісять, бо суди тоді діяли швидко - до вісім днів та й усе готове. І мигнула мені в голові думка, що коли б так протягнути справу поза вісім днів, то Федака не могли б судити наглим судом, тільки звичайним, і тоді... відкрилися б різні можливості врятувати йому життя. Але як це зробити? А що, якби так потвердити те, що Ґах ось тут плете? Хоч і видавалося мені це вже тоді в великій мірі малоправдоподібними небилицями, та коли б поліція хотіла провірювати й допитувати принаймні половину тих осіб, не вистало б їй на те не то що вісім днів, але й вісім тижнів. Був я вихований у польській школі, начитався таких авторів, як Жеромскі, Струг, Сєрошевскі, а там, і в іншій подібній літературі нераз була мова про те, як то польські революціонери, рятуючи товаришів, брали вину на себе.\nІ я це зробив. Потакнув Ґахові, він зараз же почав списувати зо мною це в формі протоколу з допиту, куди щедро вплітав цілі уступи з того, що перше мені відчитував. Списав тоді зо мною довжелезний протокол на повних двадцять і п'ять сторінок дрібного письма. Наплів я там таких смалених дубів, що просто диво, як міг би хтось у те повірити, та й я сам пізніше не міг того спам'ятати. Коли Ґах говорив про підготову до протипольського повстання і питався, де ми ховаємо зброю, я без надуми, так як читав колись про подібні випадки в якійсь повісті, подав, що в гробівцях на Личаківському цвинтарі. Поліція в те повірила, перешукала гробівці, з того вийшов пізніше сміх, глузувало з неї ендецьке "Слово Польське" та й неприємності виникли за порушення спочинку мертвих.\nҐаха цікавило, де ми відбуваємо наші конспіративні сходини. Подав я домівку Товариство "Сила" при вулиці Оссоліньских. Там ми маємо шафи в стінах, вистане потиснути ґудзик - і відкриваються таємні двері до пивниць. Як це не дивно, але поліція повірила в усі фантазії і кайлами лупала стіни й цементову долівку в пивниці.\nНе жалів я й себе, не тільки потакуючи всьому, що підсував мені Ґах, але й щедро підливаючи туди й моєї власної приправи. Бо я був свідомий того, що при ближчому розгляді і слідстві, все те мусить провалитися, як хатина з карт, та наразі проволіче слідство.\nЦе була помилка. Та звідки міг я про те знати? Я тут не стараюся оправдувати себе, хочу тільки вияснити, як до того прийшло. Як я вже згадував, у всіх тих справах, куди я був причасний, ми не трималися майже ніякої конспірації. Та й не мали ніяких інструкцій, як вести себе в слідстві, на поліції чи в суді. Все те прийшло в Українській Військовій Організації пізніше, після перших гірких досвідів. Я хотів тільки перетягнути слідство поза вісім днів, щоб урятувати Федака від наглого суду, і мені здавалося, що я це зробив не тільки в доброму намірі, але й доволі зручно.\nФатально відбилося це пізніше не тільки на всій нашій справі, але найбільше на мені самому. Якби це зробив хтось інший, може б пройшло йому легше. Але моя мати була полька, мій батько служив у поліції, а сам я ходив до польської школи і був неофітом в українській національній справі. Від того тільки один крок до найстрашніших для людської чести обвинувачень і підозрінь.\nІ тільки малою потіхою було для мене, коли мати одного разу сказала мені, що стрінув її на вулиці слідчий суддя Анґельскі словами:\n- Якби не ваш син з його дивачними історіями, ми вже давно повісили б Федака.\nЩо ж до самого Ґаха, невідомо докладно, яка мала бути його роля в поліції. Пригадую собі, що в часі моєї судової розправи один з суддів присяглих, жидівський адвокат Ляндав, завважив, що знає Ґаха з університету і запитував його, ким він є властиво, чи поліцистом, що студіює, чи студентом, що працює для поліції.\nТепер мене надобре ізолювали. Забрали з "трійки" знову на "сімку", де вже сидів я самий. На другий день, вночі в одинадцятій годині ще раз повели мене на слідство, в канцелярії сиділа гурма поліцистів, між ними Ґах і Кайдан, що привітав мене з тріюмфом:\n- Пане Ш., маємо вже всі докази, ніяке крутійство вам не поможе.\nЯ витріщив очі, здивований і словами Кайдана і таким великим зборищем різного калібру поліцаїв.\nА Кайдан вимахував мені під носом якимсь нотатником. Це мав бути, за його словами, блокнот Степана Федака з різними записками. Звідки вони його взяли і чому так пізно мені показали, не міг я ніколи довідатися, але з того, що мені з блокноту відчитували, або що мені в ньому показували, набрав я враження, що це звичайний собі записник без ніяких законспірованих чи кодом записаних таємних інформацій. Була там мова про якесь засідання ще з вересня 1920 року і це нічого не казало, бо ж кожного дня у Львові відбувалося безліч різних засідань. Було кілька назвищ, повних і скорочених, між ними і моє. Та й це нічого не доказувало і ніяким доказом обтяження в нашій справі не могло бути, з того мусіли собі здавати справу поліцаї і тому хотіли від мене чогось, що в пов'язанні з тим записником могло б додатково обтяжити Федака та й мене. Розчарувалися - я нічого про те не міг сказати і цілком не орієнтувався в тих записках, що зрештою здавалися мені наскрізь невинними і що їх, на мою думку, можна було в тому часі знайти в першого-ліпшого українського студента у Львові.\nНа тому скінчився мій допит на поліції. Ще кілька днів я там посидів. "Зоська" передала мені апарат до голення і вперше від місяця міг я поголитися. 19 жовтня встромили мене до кібітки і відвезли з фурдигарні до слідчих судових арештів при вулиці Степана Баторого. Я сидів сам один у моєму переділі кібітки, а в другому, т. зв. фамілійному, везли Демидчуківну, Ірину Макухівну (пізніше одружену Павликовську), Залужну, Михайла Матчака і Піпця Бачинського.\nТак я з фурдигарні перейшов жити до "криміналу".47 Посадили мене до камери ч. 28, а що мав я коло себе тютюн, то влаштувався там, як на тодішні відносини, непогано. Бо на тютюн у тюрмі можна купити всякі послуги, злодійська братія завжди на нього голодна. Зараз довідалися для мене своїми способами, де хто з наших сидить. Зачали від Стефка Федака - бо ним тоді кожен цікавився. Сидів він у келії ч. 14, як день так ніч пильнували його два "канарки", один з них не відводив ока від візитирки. Доступ до Федака неможливий і нема способу з ним порозумітися. Матчакова камера - ч. 31, Богдан Гнатевич сидів на 36, дівчата на горішньому поверсі. В скорому часі вийшли на волю вісім осіб, з них: Демидчуківна, старий радник Кивелюк, Голіпатий, Галущинський і Крижанівський.\nЖиття дуже монотонне. Встаємо о 5 рано і виставляємо на коридор "кіблі";48 о 5.30 - сніданок; о 12 - обід; о 4 - вечірня зупа, о 6 - вечірня провірка, т. зв. апель. На прогулянку дають одну годину, взимі три чверті години. Раз на тиждень, у п'ятницю, можна дістати побачення з найближчою ріднею. Кожного ведуть до лікаря зараз по приході, це виглядає так, що лікар питається: "здоров?" і записує до книжки відповідь "так" чи "ні" і на тому кінець.\nАвстрійська карна процедура, що тоді обов'язувала в Галичині, вимагала, щоб до 24 годин арештованого поставлено перед суддею і цей мав подати, які закиди видвигають і за що обвинувачують. Казимир Анґельскі та його протоколянт, якийсь молодий доктор права, що його назвища не пригадую, відчитали мені кільканадцять параграфів, що з них запам'ятав я найважніший § 58 т. зв. державної зради, бо це було головне обвинувачення всіх арештованих за політичні справи. Зараз після того, другого мабуть дня після мого приходу до "криміналу", ключник впустив до моєї келії в'язничного послугача "Михаська". Я знав його ще "зо світа" і коли тільки він довідався, що я тут сиджу, через своїх знайомих ключників постарався сконтактуватися зо мною. Ще перед тим встиг він зв'язатися з Михайлом Матчаком і тепер приніс мені від нього папір та оловець з дорученням точно списати все, про що мене питалися на поліції і що я там говорив. Позмозі найдокладніше відтворив я зміст мого протоколу з Ґахом. А вже дві години пізніше Михасько приніс мені від нього короткий ґрипс: "організаційна засада - до нічого не признаватися і все заперечувати". Це була перша моя інструкція і прийшла вона запізно. Я зараз же зголосився до Анґельского, щоб відкликати мої зізнання, та він мабуть передбачав те і не покликав мене. Кілька разів намагався я дістатися до нього і завжди надаремне. Щойно під кінець слідства, коли вже всіх перепитав і переконався, що цілий протокол моїх поліційних зізнань був абсурдом, і коли майже всіх мусів випустити на волю, самий мене закликав і перші його слова до мене були:\n- Ви певно хочете сказати мені, що ваші зізнання неправдиві?\n- Все це вигадки і брехня, - кажу йому.\n- Так, я це знаю, - відповів мені Анґельскі і на тому закінчив моє слідство.\nАтентат Степана Федака і ціле слідство в тій справі використовувала поліція на те, щоб перевести ревізії в визначніших українських суспільних і політичних діячів. Тому й арештували іх наліво і направо під претекстом, що вони пов'язані з організацією, з рамени якої виконано атентат на Пілсудского. Потерпіло на тому багато зовсім невинних людей. Зате деяких дуже активних в Українській Військовій Організації людей зовсім не вдалося поліції зловити.\nЗокрема ніхто з тих, що працювали зо мною в розвідці і в пропаґанді. Ніколи не могла вона зловити Ярослава Чижа,49 а Дмитро Паліїв висунувся їй спочатку проміж пальці. До тюрми прийшов він пізніше, коли ми вже узгіднили між собою наші зізнання і порозумілися, яку прийняти оборонну тактику в слідстві і на судовій розправі. Його затримали до розправи, після чого вийшов він на волю.\nМинали місяці. Слідство наше скінчилося, ми ждали на розправу. Відпала вже потреба нашої ізоляції, все ж таки не хотіли нам дозволити на вільніше товариське життя, ми мусіли це вибороти собі голодівкою, що тривала п'ять днів. Після голодівки не замикали на день наших келій і ми могли себе відвідувати. Можна сказати, що жилося нам весело - ми мали все, що тільки можливе було в тюрмі. Освоїлися ми з поліцаями, суддями, ключниками і всіми іншими членами державно-поліційного апарату і вже не дивилися так трагічно на нашу справу, як це було спочатку, помимо того, що марево непевности ввесь час висіло над нами. А коли прийшла розправа, то навіть свого рода фамільярність виробилася на судовій залі між підсудними і суддями.\nВсіх нас було дванадцять підсудних: 1. Степан Федак, 2. Франц Штик, 3. Василь Кучабський, 4. Михайло Матчак, 5. Дмитро Паліїв, 6. Богдан Гнатевич, 7. Євген Зиблікевич, 8. Михайло Тофан, 9. Володимир Голубович, 10. Остап Горобійовський, 11. Іван Білинський, 12. Петро Яремійчук,50 колишній Усусус. Подаю ці назвища в такому порядку, як сиділи ми на лаві обвинувачених, хоч може й помилився - минуло ж уже з того часу сорок літ!\nПерших сім знав я зблизька чи здалека, але з ніким з них, за вийнятком одного Палієва, не стояв в організаційних зв'язках. Почавши від восьмого підсудного до кінця - це люди, що з ними ніколи в житті я не стрічався і пізнав їх щойно в тюрмі.\nСклалося так, що нас було дванадцять і дванадцять днів тривала наша розправа. Головним оборонцем Федака був д-р Маріян Глушкевич. Крім того на лаві оборонців сиділи д-р Степан Шухевич, д-р Лев Ганкевич, д-р Михайло Волошин і д-р Володимир Старосольський, а багато інших українських адвокатів зголосили свою участь до оборони для солідарности і політичної маніфестації.\nЗасуджено перших п'ятьох, решта вийшли на волю. А в січні 1923 року всіх, крім Степана Федака, випущено на волю за кавцією до часу апеляційної розправи. Мене зараз після того взяли до польського війська. Не довелося мені докінчити військової служби, бо несповна рік пізніше знову арештувала мене польська поліція і долучила до справи т. зв. басарабівців - ось так мандрував я з тюрми до казарми і з казарми знову до тюрми. Вийшов я на волю аж у березні 1925 року.\n За австрійських часів Галичина - Східня зо Львовом і Західня з Краковом - творила один т. зв. коронний край з соймом у Львові і, щось у роді крайового уряду п. н. Крайовий Виділ, а над усім стояв цісарський Намісник. Ішли старання про те, щоб зо Східньої Галичини й української частини Буковини зробити один окремий коронний край з перевагою українців, та вибухла війна і справа припинилася. Коли постала Польща, за підставу своєї територіяльної адміністрації прийняла поділ на воєвідства. В Західній Галичині це зроблено відразу, а в Східній, недавно ще окупованій, залишився поки що старий стан ще з австрійських часів. Власне, з точки погляду міжнароднього права, Польща не сміла вводити там ніяких засадничих змін, доки справа Галичини не буде вирішена в Лізі Націй. Одначе поляки робили політику доконаних фактів і хотіли поділити на воєвідства також і Східню Галичину. (Прим. З. К.)\n Довудзтво Окренґу Корпусовеґо - Команда Корпусної Округи (Прим. З. К.)\n "Львівська дитина" і "свій варіят" - вислови львівської говірки на означення добре собі знаних львовян. (Прим. З. К.)\n Місце вечірніх променад у Львові, почавши від Оперного Театру аж до Готелю Жоржа на початку Академічної вулиці. (Прим. З. К.)\n Великий комуністичний процес у Львові. Назву свою взяв від того, що головні обвинувачені в ньому брали участь у таємній комуністичній конференції в підземеллях св. Юра у Львові. (Прим. З. К.)\n З німецької мови: пробоєві відділи. (Прим. З. К.)\n Крамниця з монопольними тютюневими товарами, поштовими значками, стемплями тощо. (Прим. З. К.)\n Головний ключник у поліційних арештах. Назва залишилася ще з австрійських часів. (Прим. З. К.)\n У львівській говірці фурдигарня - поліційні арешти при вулиці Яховича. (Прим. З. К.)\n Будьте спокійні і не лякайтеся, я не бандит. (Прим. З. К.)\n Про стан Степана Федака і його побиття ось як писала ураїнська преса у Львові в той час: "...По хвилі загального переполоху зібрана публіка кинулася на виконавця атентату, що тим часом стріляв до себе, і в безпримірний спосіб його змасакрувала. Вирвати нещасного з рук розшалілої товпи вдалось поліційним органам щойно по довшій хвилі...", "...Довідуємося, що Степана Федака відвезено до поліційних арештів при вул. Казимирівській майже непритомного. Вночі він втратив був притомність і відзискав над раном. Около години перед полуднем втратив притомність ще раз і до год. 2 пополудні ще не відзискав. Він має легку рану в грудях від власного пістолету, яким як говорять, хотів відобрати собі життя потім, як товпа кинулася на нього, і велику на голові, котру завдав йому шаблею якийсь польський офіцер. Окрім того він покалічений від побоїв товпи. Тюремний лікар запевнює, що його життю не грозить одначе небезпека, і вважає, що втрата притомности є тільки наслідком великого нервового потрясення, ізза чого його перші зізнання мусять теж бути баламутні..." ("Український Вістник, рік І. ч. 197, Львів, середа 28 вересня 1924, стор. 1, стаття п. н. Стріли, уступи "Перші вісти" і "Стан здоров'я Степана Федака".) - (Прим. З. К.)\nЯк досі, не міг я впасти на слід того, що розказував про свої побої сам Степан Федак. Наводжу тільки свідчення Олекси Бойкова, редактора "Українського Слова" в Парижі, так як він міг пригадати собі розмову зо Степаном Федаком з-перед більше як тридцяти літ: "...Зараз мене почала бити публіка, хтось ударив мене важким предметом по голові, я звалився на землю і мене почали копати ногами, то в плечі, то в груди. Хтось ударив мене чи черевиком чи чоботом по зубах, розбив горішню губу і вибив два зуби. Коли я вже лежав у в'язничній келії, майже кожного дня приходили поляки, головно колишні старшини-леґіонери, казали відкривати собі келію і били мене та копали. Один старшина-леґіонер увійшов до келії і почав кричати: "А, ти сьвіня Гайдамацка, ти хцялесь нашеґо дзядка забіць" (В польських леґіонах Пілсудского називали "дзядек" цебто дідусь, - прим. З. К.) і копнув мене з усієї сили в груди. Я на те йому відповів: "Тепер, коли я тут лежу, ви дуже відважні і мене б'єте, але коли б я так стояв на ногах, ви напевно на те не відважилися б". Засоромлений офіцер вийшов з келії".\nСлідно деяку розбіжність між тим, що розказує Ф. Ш. і тим, що записав він за свіжої пам'яти від д-ра Ляндава, і тим, що пише ред. Бойків. Перші два не згадують про те, щоб Федака били в часі, коли вони сиділи з ним чи то в тій самій камері чи то на тому самому коридорі. Там він уже був побитий і лежав у гарячці. Отож польські офіцери-леґіонери мусіли побивати його вже після того, як його ізолювали від інших в'язнів і посадили наодинці. (Прим. З. К.)\n Четар Людомир Огоновський, що належав до комітету підготови перебрання влади у Львові 1 листопада 1918 року, а пізніше, за інформаціями польської преси, його арештувала польська поліція серед глядачів на місці атентату. Гл. "Український вістник", ч. 197, середа 28 вересня 1921, стор. 2, "Ревізії й арештування". (Прим. З. К.)\n Підстаршина в поліційній (а також і в в'язничній) службі. (Прим. З. К.)\n Австрійський титул підстаршини в кавалерійській (і також у жандармській) службі. (Прим. З. К.)\n "Піпцьо" - Йосип Бачинський. Він працював в українській торговельній фірмі "Тітан" у Львові.\n "Петлюрівцями" в Галичині називали на початку двадцятих років вояків української наддніпрянської армії. (Прим: З. К.)\n Ту версію про Чижа в уніформі польського майора чув я потім, по виході на волю, також з інших джерел. (Прим. Ф. Ш.)\n Криміналом у львівській злодійській говірці називали судові арешти при вул. Баторого. (Прим. З. К.)\n Поліція арештувала Ярослава Чижа зовсім припадково того самого вечора, коли відбувся атентат. Одначе, незорієнтована спочатку про його особу і ролю в організації, звільнила його по кількох годинах. Гл. про те нотатка в "Українському Вістнику", Львів, ч. 197 з 28 вересня 1921 року: "Ревізія в домі п-ва Федаків". Около год. вночі з 25 на 26 вересня відбулася ревізія в домі п-ва Федиків. Присутного в їх помешканні п. Ярослава Чижа на кілька годин приарештовано, але випущено його ще тої самої ночі".\nПізніше Ярослав Чиж виїхав до ЗДА. З причин політичних розходжень найперше погіршилися, і потім зовсім порвалися його взаємини з УВО. В "Народній Волі", де він був редактором від часу до часу з'являлися його статті з критикою не тільки діяльности УВО, але і її тодішніх політичних заложень (Українська Військова Організація еволюціонувала вже в сторону націоналізму). Йому в відповідь "Сурма", орган УВО, надрукувала статейку одного з давніх членів УВО, що закидала Чижеві несерйозну поведінку в часі безпосередньо після атентату Федака.\nОдначе, в ім'я правди треба сказати, що Ярослав Чиж у 1920-1921 роках у нічому не різнився від інших провідних членів УВО і може виявив навіть більше зручности та сприту від них. Бо польська поліція не потрапила дістати його в свої руки. (Прим. З. К.)\n Він був суджений у процесі розстріляних на цитаделі Фолиса і Саламоновича, а потім вийшов на волю після загальної амнестії.


Отець канонік Вітольд-Йосиф Ковалів про працю в Україні, любов до українців та улюблену справу - видання "Волання з Волині"\nВ ефірі програми "Захристія" гостили отця каноніка Вітольда-Йосифа Коваліва, історика та директора видавництва "Волання з волині". Священник вже досить давно служить в Україні і пам`ятає часи, як відновлювалась церква на наших теренах. Також отець розповів, як зароджувалось одне із перших католицьких видань в Україні - "Волання з Волині", яке існує і розвивається донині.\nОтець Вітольд-Йосиф Ковалів опублікував уже кількасот досліджень з історії та культури Волині, її знакових особистостей. Особливо багато робіт він присвятив взаєминам народів Польщі та України. Його титанічна праця на ниві недосліджених сторінок життя Волині допомагає нашим народам не тільки пізнавати своє минуле, а й прямувати до справжнього примирення та добросусідства.\nУ 2005 р. отця Вітольда-Йосифа обрали членом Історичної комісії в беатифікайційному процесі слуги Владислава Буковинського, проголошеного Папою Франциском блаженним.\nТекст взятий із сайту "Монітор Волинський"


Олександр Співаковський зі студентами донесли Президентові проблеми Херсонщи » Херсонщина за день - новости Херсона и Херсонской области, Kherson News\nРазом з командою Херсонського державного університету ректор ХДУ Олександр Співаковський взяв участь у зустрічі Президента України Володимира Зеленського та міністра освіти і науки України Сергія Шкарлета зі студентами українських вищих навчальних закладів.\nПро це йдеться на сторінці ректора у фейсбук:\n«Ми дуже чекали цієї нагоди: донести Президентові проблеми Херсонщини.\nВ онлайн форматі представники різних областей держави могли поставити запитання Президенту та почути відповіді на них. Ми спілкувалися із керівниками держави на майданчику Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, куди тимчасово переміщений центр управління Херсонського державного університету.\nДякую нашій аспірантці, керівниці відділу міжнародних ініціатив та проєктної діяльності ХДУ Євгенії Ревенко за позицію. Вона подякувала Володимиру Зеленському, що не зважаючи на усі загрози, він залишився в Україні, в Києві. Це зміцніло дух українців, які об’єдналися накололо боротьби за свою землю.\nРазом з тим є багато проблем, а відповідей на питання, чому так сталося із Херсонщиною, ми не чуємо. А нам боляче за нашу область! Нам болить за Херсонщину, нам болить за наших освітян, за студентів, за випускників. Тому Євгенія скористалася можливістю і у ході марафону озвучила Президентові питання, які хвилюють жителів тимчасово окупованої Херсонщини.\nПерше стосувалося необхідності забезпечити баланс у ситуації, коли студенти на тимчасово окупованій території не мають змоги сплачувати за навчання, а відповідно навчальний заклад, який у тому числі фінансує заробітні плати співробітників за рахунок контрактних здобувачів, не має коштів на виконання своїх зобов’язань.\nДруге – відкриття можливостей для вступників з тимчасово окупованих територій для вступу на бюджет у заклади вищої освіти. Наразі це неможливо без участі у НМТ, який проводиться лише на підконтрольній території. При цьому херсонські випускники позбавлені можливості виїхати з території області – з початку тимчасової окупації не працювало жодного офіційного «зеленого коридору», а зараз взагалі в’їзд та виїзд заблокував окупант, він розстрілює колони машин з «Градів»...\nМи відчули, що питання зацікавили Президента, він навіть здивувався, що на тимчасово окупованій території збережена необхідність контрактним студентам сплачувати за навчання. Передав слово Міністру Сергію Шкарлету, послухав його, а потім вимушений був перервати питанням до аудиторії, чи зрозуміли учасники марафону, як бути з оплатою за навчання? У режимі прямого ефіру Президент перепитував Міністра й щодо захисту прав та інтересів вступників з тимчасово окупованих територій. Він правильно акцентував: так як бути дітям, яким з міркувань безпеки не виїхати на підконтрольну територію для здачі тесту? Як їм вступати?\nПитання у Президента, питання й у нас. Важливо, що Володимир Зеленський зрозумів суть проблем. Сподіваємось, що найближчим часом нарешті отримаємо офіційні відповіді. Якщо ні, то знову будемо звертатись, захищаючи права студентів, викладачів, випускників Херсонщини.\nЯкщо влада каже, що Херсонщину не забули, що Херсонщина – це Україна, то ми маємо відчути це по справах, по конкретних рішеннях!


Владика Степан (Меньок) благословляє прочан\n19 травня, у неділю Жінок-Мироносиць відбулась загальноєпархіальна проща до с. Грушів на Дрогобиччині. Щороку у цю пору вірні з міс та сіл єпархії прибувають до Грушева, щоб помолитись перед чудотворною іконою Богородиці, яка знаходиться у місцевому храмі. Разом з тим прочани черпають освячену воду з криниці, яка знаходиться всередині церкви.\nЦьогорічне паломництво розпочалось напередодні, 18 травня, увечері нічними чуваннями, які завершились ранковою Святою Літургією. Близько 11-00 години до Грушева прибула піша проща з м. Дрогобича в супроводі священиків та семінаристів. О цій же порі розпочалась Архиєрейська Літургія, яку очолив владика Степан (Меньок), екзарх Донецько-Харківський, у співслужінні о. Григорія Комара (протосинкела єпархії), о. Зеновія Майкута (пароха місцевого храму) та священиків з різних деканатів єпархії.\nЗвертаючись до прочан з пастирським словом, владика Степан поділився своїми спогадами про відвідини с. Грушів у 1987 році. За словами єпископа, тоді люди, які прибували на молитву до чудотворного місця повертались до своїх домівок духовно оновленими. Саме це, на думку єпископа, є ознакою чудотворності даного місця, коли вірні, прийшовши віддати славу Богові, приступають до Святих Тайн Сповіді та Євхаристії.\n"Всі ми, що покликані до життя земного, покликані до життя вічного", - наголосив єпископ, зазначаючи, що часто людина має спокусу про це у вихорі життя забувати. "Ми українці глибоко віруючий народ - і слава Богу! Дав би Бог, щоб цей дар віри нас ніколи не опускав", - таким побажаннями завершив свою проповідь владика Степан.\nПісля завершення Літургії о. Григорій Комар від імені владики Ярослава, єпископа Самбірсько-Дрогобицького, подякував екзарху Донецько-Харківському за спільну молитву разом з духовенством та вірними єпархії у цьому відпустовому місці. Цією прощею, як наголосив протосинкел єпархії, розпочинаються у Самбірсько-Дрогобицькій єпархії святкування 1025-ліття Хрещення Руси-України, Року віри, а також 20-ліття з дня заснування єпархії. Священик подякував парохові парафії с. Грушева за те, що разом з парафіянами дбають про розвиток відпустового місця.\nТеми:\tСтепан (Меньок), Меденицький деканат


Який бойлер вибрати: емальований бак або з «нержавійки»? | Servis044\nСервісний центр / Блог / Який бойлер кращий: емаль або нержавіюча сталь?\nЯкий бойлер кращий: емаль або нержавіюча сталь?\nПеред тим як купити бойлер, необхідно ознайомиться з технічними особливостями приладу та баку.\nУразливість резервуару безпосередньо залежить від якості і кількості зварних з'єднань у конструкції, що експлуатується. На ділянках зварювання нержавіючої сталі є високий ризик появи корозії, а наявність емалі на поверхні служить добрим захистом від ураження іржею. Що ж краще? Емаль або нержавіюча сталь?\nДля наочності наведемо фото пристрою бойлера, де чітко видно внутрішній бак і його функції.\nЕмальовані покриття баків дійсно стримують появу корозії, не впливають на смак і колір води, і як правило, не викликають алергії. Але при цьому дуже чутливі до стоків, ударів, що призводять до мікротріщин, і тут вже корозії і течі не уникнути.\nНауково-технічний прогрес не стоїть на місці, виробники покращують і модифікують якість. Так, наприклад, сьогодні маємо "срібну емаль", "титанову емаль", склокераміку та ін. Однак, більш надійними та довговічними є водонагрівачі з баками з нержавіючої сталі. Вони менш примхливі до механічних впливів, вимагають мінімального обслуговування бойлера. На початку розвитку виробництва баків з нержавіючої сталі була проблема "зварних швів", і як наслідок - корозія. На сьогодні даний недолік повністю викорінений і якість виробів на порядок зросла.\nЯкщо розглядати терміни гарантії, то виробники водонагрівачів з емальованими баками надають гарантію до 3-5 років на свої вироби, а з баками з нержавіючої сталі 5-7 років. Це говорить про надійність.


Миколаївський виноградар виростив 7-кілограмове гроно | AgroReview\nГоловна / Новини / Миколаївський виноградар виростив 7-кілограмове гроно\nМиколаївський виноградар виростив 7-кілограмове гроно\n21-річний Руслан Панченко з Миколаєва здобув перемогу в конкурсі «Диво-виноград» в номінації «Кращий зразок винограду за величиною та красою серед білоягідних сортів» з сортом «Конвалія», а за вирощене гроно винограду сорту «Славута» вагою 6 кг 770 г отримав кубок.\nКонкурс проходив у Запоріжжі в серпні в рамках виставки-конференції «Золоте гроно України 2017», яку організувала інформаційна компанія «Інфоіндустрія» у партнерстві з Українським проектом бізнес-розвитку плодоовочівництва, який реалізується в Україні Менонітською асоціацією економічного розвитку MEDA за фінансової підтримки Міністерства міжнародних справ Канади (Global Aﬀairs Kanada).\nКонкуренція на виставці-конференції була досить сильною. У заході взяли участь понад 600 виноградарів з різних куточків України, вони представили близько 200 сортів та гібридних форм винограду.\nПеред членами журі стояло непросте завдання: вибрати кращих з кращих.\nУ номінації № 2 «Кращий зразок винограду за величиною та красою грона з рожевою ягодою» кращим визнано виноград сорту Юліан, вирощений Станіславом Глущенком із Запорізької області (ягідне господарство «Ніка»).\nУ номінації № 3 «Кращий зразок винограду за величиною та красою грона з синьою ягодою» переміг виноград сорту «Вікінг» ПП Федорченка із Запорізької області.\n«Кращим зразком винограду за смаковими якостями» став виноград сорту Богема Віталія Загорулька (Запорізька область). Кращими зразками технічного винограду визнані виноград сорту Прим Петра Кралєва (Запорізька область) та сорту Блу Івана Захаренка (Запорізька область). Виноград сорту Яся, вирощений Валерієм Шевченком (Дніпропетровська область) отримав диплом «Кращий зразок винограду без насіння».\nПриз глядацьких симпатій дістався Михайлу Гречку й Олександру Шмельову.\nМінінфраструктури погодило підвищення тарифів на залізничні вантажоперевезення з 1 жовтня\n1 вересня 16:34\nТарифний комітет Міністерства інфраструктури України погодив підвищення тарифів на залізничні вантажні перевезення всередині країни на 22,5% з 1 жовтня 2017 року.\nЯк повідомляє "Інтерфакс-Україна", таке рішення комітет прийняв на засіданні 31 серпня 2017 року.\nКрім цього, на веб-сайті міністерства для публічного громадського обговорення до 30 вересня оприлюднено відповідний проект наказу Мінекономіки.\nРаніше глава міністерства Володимир Омелян анонсував засідання 31 серпня тарифного комітету для прийняття рішення про підвищення з 1 жовтня тарифів на вантажні залізничні перевезення на 22,5%. "Спільна позиція: підвищувати треба, але тариф має бути ринковим. Думаю, знайдемо правильне компромісне рішення з бізнесом", - сказав міністр.\nЯк повідомлялося з посиланням на останній проект фінплану "Укрзалізниці", доходи від перевезення вантажів прогнозуються в розмірі 62, 85 млрд грн, що на 13,4% більше, ніж в 2016 році. В розрахунку доходів від вантажних перевезень на 2017 рік врахована індексація тарифів на перевезення вантажів у межах України з жовтня 2017 року на 22,5%. Додаткові доходи від підвищення складуть 2,788 млрд грн.\nРаніше Державна регуляторна служба України відмовилася погоджувати проект наказу Мінінфраструктури, передбачає здійснення з лютого 2017 індексації тарифів на ж/д перевезення вантажів в межах країни на 25%, і вирішила створити спільну з бізнесом робочу групу для визначення компромісною підвищення ставки.\nУкраїнці рідше консервують варення через високі ціни на фрукти і ягоди\nЦього літа в Україні не підвищилася ціна на цукор. Це пов'язано з тим, що із-за дорожнечі фруктів і ягід люди не закривають банки з варенням на зиму.\nПро це ГолосUA повідомив член Економічного дискусійного клубу Олег Пендзин.\n«Цього літа ціни на цукор в Україні не піднялися взагалі. І це при тому, що ситуація по продукту була складною, країна виробила 2 млн тонн, а вивезла на експорт 800 тис. тонн. Незважаючи на це, вартість цукру в серпні знизилася на 0,5%. Це говорить тільки про одне: в цьому році українці практично нічого не консервували з традиційних кісточкових ягід і фруктів, полуниці та малини. Тобто, стабільна ціна на цукор показує, що українці практично не робили варення на зиму. Попиту на ягоди влітку не було з однієї простої причини: занадто дорого», - розповів експерт.\nМожливо, що величезна частина українців залишиться без улюбленого і корисного варення взимку.\n«Традиційно, основний попит на кісточкові серед українців обумовлений заготівлею варення. Так як ціна на цей вид фруктів пішла вгору, люди стали робити менше запасів на зиму, а споживання цукру впало. Це означає, що у холодну пору року українці позбудуться варення, яке корисне для здоров'я, наприклад консервації з чорною і червоною смородиною або малиною», - резюмував експерт.\nРаніше експерти назвали причину, з якої подорожчали кавуни в Україні. На вартість вплинула посуха і дорога транспортування цих ягід. Крім того, подібна ситуація спостерігається не тільки з кавунами, але і з яблуками: їх вартість становить близько 1 грн/кг, а в продажу – 17-20 грн/кг.\nЧерез високий попит Україна подвоїть імпорт жита\n1 вересня 15:32\nЗа останні 5 років валовий збір жита упав вдвічі, фермери відмовляються від вирощування культури на користь більш рентабельних.\nАле на тлі уподобань споживачів попит на житнє борошно, а значить і на саме жито росте, пише landlord.ua.\n«В цьому сезоні площі під культурою розширені на 19%. Та засуха й аномальна спека вплинула на врожайність і валовий збір прибавив лише 15%. Якість урожаю – середня», – говорить Олена Нероба, директор Daniel Trading SA.\nУ 2017/18 маркетинговому році очікується ріст загальної пропозиції жита до 450 000 тонн завдаки збільшенню обсягів переробки. Та це все одно недотягує до 2015/16 МР, коли пропозиція склала 479 000 тонн.\nЧерез високий попит з боку виробників житнього борошна імпорт культури збільшиться в 2-2,5 раза, прогнозують в Daniel Trading.\nПоточний сезон відрізняється від попередніх. В першу чергу, ринок дуже залежить від погодних факторів. Великий обсяг пропозицій російської пшениці тисне на ціни в Чорноморському регіоні, і закупівельні ціни на жито у порівнянні з початком сезону знизилися на 100-200 грн, повторивши тренди пшениці: різке збільшення і подальше падіння. Виробники знову почали обмежувати партії в очікуванні сприятливої кон’юнктури.\n«Враховуючи, що якість українського жита залишається не найкращою, зростаючий попит буде підтримувати ціни», – зазначає Нероба.\nЗа даними Українського клубу аграрного бізнесу, вітчизняні аграрії щороку вирощують 400-600 тис. тонн жита, більшість зерна споживається на внутрішньому ринку. Частка України в світовому експорті складає всього 0,6%.\nОб’єми світової торгівлі житом торік були найнижчими за останні 15 років. Найбільші експортери – Польща, Німеччина та Канада.\nЯк попередити загибель бджолосімей\nЗа останні роки почастішали випадки масових отруєнь бджіл після обробки полів пестицидами, особливо при розпиленні отрутохімікатів за допомогою літаків.\nДо ДНДІЛДВСЕ неодноразово зверталися як фізичні особи так і організації різних форм власності щодо причин масового отруєння бджіл, особливо пестицидами, повідомляє прес-служба Держпродспоживслужби.\nТак, з підозрою на отруєння було направлено зразки підмору бджолиного, пилку, перги, стеблів рослин з оброблених полів 29 населених пунктів (у 2015 р. – 13, 2016 р.–2, 2017 р. – 14) Житомирської, Київської, Полтавської, Сумської, Черкаської, Дніпропетровської, Рівненської, Тернопільської областей, де зафіксована загибель 1139 (2015р. – 69, 2016 р. – 4, 2017 р. – 1066) бджолосімей.\nЗа даними замовників, загибелі бджіл передувала обробка полів такими препаратами (хімікатами): дифлюнікан, альфа-циперметрин, лямда-цигалотрин, карате, ацетохлор, трибенурон-метил, флудіоксоніл, імідаклоприд, ацетаміприд, хлорпірифос, циперметрин, диметоат, дельтаметрин, фенвалерат, біфентрин. Основною причиною загибелі бджіл було використання засобів захисту рослин у період їхнього цвітіння без своєчасного попередження про це бджолярів. Часто бджоли, зібравши нектар і пилок з оброблених рослин, гинули у полі.\nЗа результатами хіміко-токсикологічних досліджень виявляли: Флутриафол – у підморі бджолиному; Лямда-цигалотрин – у підморі бджолиному, пилку, перзі; Імідаклоприд– у підморі бджолиному; Хлорпірифос – у підморі бджолиному, стеблі з квітками ріпака.\nСлід зауважити, що відповідно до ст.37 ЗУ «Про бджільництво» фізичні та юридичні особи, які застосовують засоби захисту рослин для обробки медоносних рослин, зобов’язані не пізніше ніж за три доби до початку обробки через засоби масової інформації попередити про це пасічників, пасіки яких знаходяться на відстані до десяти кілометрів від оброблюваних площ. При цьому повідомляється дата обробки, назва препарату, ступінь і строк дії токсичності препарату.\nЗгідно із ст.38 ЗУ «Про бджільництво» (Відповідальність за порушення законодавства в галузі бджільництва) порушення законодавства в галузі бджільництва тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законами України.\nДо уваги бджолярів:\nПісля одержання повідомлення про майбутню хімічну обробку полів та садів бджоляр повинен до її початку вивезти пасіку в безпечне місце або ізолювати бджіл у вуликах на термін, передбачений обмеженнями при застосуванні конкретних пестицидів. Також необхідно вжити заходи щодо охорони бджіл від можливого отруєння.\nСтроки ізоляції бджолиних сімей залежить від ступеня токсичності і періоду збереження активності пестицидів на рослинах. Вони можуть збільшуватися на 1-2 дні при зниженні температури і збільшенні вологості повітря відносно прийнятих норм в даній зоні. Більшість пестицидів втрачають свою токсичність і стають безпечними для бджіл через 1-3 доби після обробки рослин, невелика група – через 5-7днів.


Національний медичний університет імені О.О.Богомольця » НА КАФЕДРІ МЕДИЦИНИ НАДЗВИЧАЙНИХ СИТУАЦІЙ ТА ТАКТИЧНОЇ МЕДИЦИНИ РОЗПОЧАВСЯ НОВИЙ КУРС «ЗАГАЛЬНОВІЙСЬКОВА ПІДГОТОВКА»\nГоловна/Новини/Новини/НА КАФЕДРІ МЕДИЦИНИ НАДЗВИЧАЙНИХ СИТУАЦІЙ ТА ТАКТИЧНОЇ МЕДИЦИНИ РОЗПОЧАВСЯ НОВИЙ КУРС «ЗАГАЛЬНОВІЙСЬКОВА ПІДГОТОВКА»\nНА КАФЕДРІ МЕДИЦИНИ НАДЗВИЧАЙНИХ СИТУАЦІЙ ТА ТАКТИЧНОЇ МЕДИЦИНИ РОЗПОЧАВСЯ НОВИЙ КУРС «ЗАГАЛЬНОВІЙСЬКОВА ПІДГОТОВКА»\nНа кафедрі медицини надзвичайних ситуацій та тактичної медицини Національного медичного університету імені О.О. Богомольця розпочався новий курс за вибором «Загальновійськова підготовка». Перша лекцію курсу лекційній аудиторії імені В. Юричка (морфологічний корпус) прочитав кандидат педагогічних наук, досвідчений військовий, справжній патріот своєї держави Сергій Решетнік.\nЮричко В.В. був студентом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (2011-2014) та брав активну участь у подіях, що відбувалися під час Євромайдану у 2013 році. Загинув у бою, посмертно нагороджений орденом за мужність III ступеня. Співробітники кафедри сподіваються, що це спонукає студентів серйозніше відноситися до практичних занять, підкреслить важливість даного курсу за сучасних умов ведення «гібридних війн» та слугуватиме формуванню патріотичної свідомості сучасного студента-медика.\nДля удосконалення навчального процесу та підвищення рівня підготовки студентів, кафедра була оснащена новими виданнями «Бойового статуту механізованих і танкових військ збройних сил України», частина ІІ та частина ІІІ. Ці «Бойові статути» висвітлюють основи загальновійськового бою, дії у тактичному десанті, забезпечення бою та оперативних дій, особливості розташування у різній місцевості тощо. При проведенні практичних занять курсу за вибором «Загальновійськова підготовка» для демонстрації динамічних процесів, які характеризують зміну бойової ситуації використовуються можливості мультимедійних систем. Колектив кафедри вдячний адміністрації університету за надану оргтехніку, мультимедійну систему та допомогу направлену на вдосконалення технічного оснащення для роботи зі студентами.


Об’ємні шапки (76 фото): як носити моделі з пряжі з двома вилогами, модні візерунки в’язання та як в’язати • ❤ gu-gu.info ❤\nОб’ємні шапки (76 фото): як носити моделі з пряжі з двома вилогами, модні візерунки в’язання та як в’язати\nГоловного убору зовсім необов’язково бути класичною, але непримітній чорною шапкою, щільно обтягує голову. Модна індустрія звернула увагу на осінні і зимові шапки, значно збільшивши різноманітність. Зараз у багатьох вуличних образах обов’язково присутній цей аксесуар, який, до того ж, рятує від холоду. Окремим увагою і любов’ю користуються шапки об’ємної в’язки, адже вони привертають до себе багато уваги і надають особливе затишний настрій вигляду.\nЄ кілька особливо популярних фасонів об’ємних шапок. Наприклад, це шапки з одним і двома вилогами, за рахунок яких і створюється обсяг. Головне достоїнство таких шапок – це додаткове утеплення лоба і вух, а виглядають вони дуже трендово.\nЩе один популярний фасон, особливо улюблений молоддю, це біні – шапки, які часто носять так, що верхівка звисає на потилицю. Це облягаючі моделі, тому, щоб досягти обсягу, використовується товста пряжа. Для жінок це відмінний універсальний варіант, який можна носити і з пухової курткою, і з утепленим пальто.\nБерети люблять далеко не всі, та й не всім вони підуть, зате вони виглядають дуже витончено.\nШапка-чалма і шапка у вигляді папахи – не така вже й рідкість, так як дизайнери йдуть на будь-які хитрощі, домагаючись більшої різноманітності.\nГоворячи про об’ємних шапках, варто згадати снуди. Фактично вони виглядають як замкнуті шарфи, але носяться їх не тільки на шиї, але і голові.\nОб’ємні шапки – досить цікаві самі по собі, завдяки своєму зовнішньому вигляду, фактурі, товщині пряжі. І все ж, багато моделей прикрашені всілякими декоративними елементами. Найпоширеніший вид – це шапка з бубоном, з кількома помпонами або вушками на маківці. Якщо шапка з зав’язками, то на кінчиках можуть бути пензлика або помпони, виконані з пряжі або хутра. Рідше на об’ємних шапках можна зустріти нашивки, камені або візерунки з намистин, паєток.\nПалітра об’ємних шапок варіюється від практичних темних – чорних, сірих, темно-синіх, бордових, до світлих – білих, бежевих, пастельних, ніжно-рожевих, блакитних. Втім, для створення гарного настрою багато дизайнери надають своїм виробам яскраві, навіть кричущі відтінки: салатні, фіолетові, червоні, яскраво-блакитні.\nПоєднання декількох відтінків – також досить поширений прийом. Контрастні кольори зустрічаються дещо рідше, як і використання цілого спектру. Іноді різноманітність досягається завдяки в’язаних елементів або спеціальним візерункам, які виділяються не тільки завдяки фактурі, але і кольором.\nВ’язати вміє далеко не кожна, проте багато модниці вміють розбиратися в різних візерунках. Красивий візерунок – один із способів зробити шапку оригінальною, надати їй особливий характер і, нарешті, прикрасити її. Найчастіше обсяг залежить саме від обраного візерунка.\nНайбільш затребуваними є візерунки з кіс і джгутів, вони можуть бути частиною аранского візерунка. В’яжуть їх у вигляді нахилених петель.\nПопулярні об’ємні стовпчики, ромби, англійська резинка. Цей об’ємний візерунок не сам по собі, проте, у поєднанні з товстої пряжею, дає необхідний результат.\nТакож можна додати об’єм виробу за допомогою окремих в’язаних деталей, наприклад, листя, шишок, візерунків. Вони надають шапці обсяг і служать оригінальним декоративним елементом.\nОб’ємна шапка може вийти не тільки завдяки способу в’язання, але і самої пряжі. Вона товста, м’яка, найчастіше приємна на дотик. Найбільш часто зустрічаються матеріали з ангори, мериноса, вовни альпаки, мохеру, кашеміру, у складі пряжі може бути шовк, льон, бавовна, бамбук. У кожного матеріалу своя фактура і також цінова категорія.\nШапка може стати родзинкою всього образу, але якщо неправильно вибрати модель, можна зіпсувати готовий образ.\nОб’ємні шапки відмінно підходять до будь-яким рисам обличчя, навіть якщо форма кругла або овальна. Обличчя від цього не здається ще круглішим, тому не варто хвилюватися. Власницям яскраво виражених скул і графічних, гострих рис слід придивитися до моделей об’ємної в’язки, але не пряжі.\nІнакше йдуть справи з фасонами шапок. Так, круглолицим підійдуть довгі біні або моделі з об’ємними елементами на маківці, так як візуально вони витягнуть особа. Модницям з квадратним підборіддям можна врівноважити верхню частину обличчя за допомогою шапок з одним або двома вилогами. Якщо ж, навпаки, верхня частина особи більше завдяки виділяється лобі, то шапку можна натягнути до очей.\nЯкщо мова заходить про шапках, у першу чергу слід думати про складання цибулі разом з верхнім одягом. У приміщеннях головні убори прийнято знімати, а якщо і ні, добре опалювальній кімнаті буде просто жарко.\nОб’ємні шапки в тренді, тому вони будуть доречні в будь-якому образі, навіть з шубою. Зрозуміло, мова не йде про дуже шикарних фасони шуб у підлогу або з рідкісного хутра, адже такі статусні речі вимагають більш стриманого характеру речей-компаньйонів. Однак укорочені моделі і кожушки будуть відмінно виглядати з в’язаної шапкою, створюючи єдиний гармонічний образ. Наприклад, об’ємна біні підійде до шубі з довгого ворсу. У випадку комбінації з шубою, слід пограти і на поєднанні кольорів.\nДо пальто, незалежно від стилю, і шкіряним курткам рекомендують підбирати більш лаконічні моделі шапок. Вони не повинні виділятися завдяки великим декоративним елементам або яскравим забарвленням.\nЗате свободу у виборі екстравагантних головних уборів дадуть куртки і пуховики. Саме їх поєднання з об’ємними шапками є найбільш поширеним і, можна сказати, класичною.\nУ холодну пору року не буде зайвим підібрати до шапці шарф, якщо тільки мова не йде про снуде, який виконує обидві функції одночасно. Шарф, рукавички або рукавиці слід підбирати безпосередньо до шапці, щоб вони збігалися або доповнювали один одного за кольором, декору, фактури.\nЗвичайно, трапляється, що шапку можна носити і без верхнього одягу. У трохи більш теплі деньки або, наприклад, на ковзанці. Тоді об’ємні шапки будуть чудово виглядати зі всілякими светрами або в’язаними сукнями.


Наталя Назар “Намистинки для Іринки” – Домашня Церква\nНаталя Назар “Намистинки для Іринки”\nПЕРЛИНКИ ДЛЯ ІРИНКИ\nВірші для дітей та їх батьків\nВеснянку на Великдень\nНа вітах у каштанів\nВасилько з Василинкою\nТакож до гурту йдуть\nІ кожному в дарунок\nПо писанці несуть.\nВсесвіт: зорі і планети, астероїди, комети –\nВсе Господь створив Всесильний,\nДобрий, Вічний, Непомильний.\nВсі дерева і тварини для добра створив людини.\nТож за все хвала Творцеві,\nВ Едемі бýло мов у рáю:\nАдам і Єва серед гáю\nКормили лева і павліна.\nАле не вдячною людина\nБула для Господа за дар.\nТому і втратила цей чар.\nЄрусалимські діти взяли віття\nІ привітали Бога на осляті,\nБо були чистим серцем пребагаті.\nІсус – Євхаристійний Хліб, Пожива,\nНема на світі більшого вже дива.\nПрийдімо всі, а замість того віття\nНесімо серця запашне суцвіття.\nЖадний не розбагатіє,\nБо ділитися не вміє.\nВсе собі цукерки, гроші,\nОдяг, ковбасу, калоші…\nЖаль, що жадний є сліпим,\nЩоб ділитись чимось з ким.\nЖебрака він не вітає\nГорде серце жадний має.\nЙосиф – Праведний обручник Чистої Марії,\nВін тримає у руках білий цвіт лелії\nІ Дитяточко тримає, і Його леліє.\nЙосиф – праведний обручник, ними лиш радіє –\nМатір’ю і Її Сином, Господом Ісусом.\nТрапезу благословляє над білим обрусом.\nЛюбов – це злагода між нами,\nЦе ніжний поцілунок мами.\nЦе мужній, добрий погляд тата.\nЛюбов – коли пробачу брата,\nКоли сестричці я віддам\nЦукерки, що люблю їх сам.\nМолитва – розмова людини з Творцем,\nЯкий є для кожного добрим Отцем.\nМолитвою дякують, просять, благають.\nМолитвою Богу прославу співають.\nОранто-Маріє, молися за всіх,\nЗа тих, хто сумує, і тих, в кого сміх,\nЗа всю Україну, за рідний наш край\nСвої молитовні долоні здіймай.\nОранто Маріє, Ти просиш за нас,\nЩоб промінь любові в серцях не погас.\nУ Києві, в храмі святої Софії, –\nПрекрасна ікона – Оранти-Марії.\nПавло в перекладі – «малий».\nПавло – апостол, це ж святий!\nІ ти ним маєш стати.\nЗ струмка маленького – ріка\nВелика і розлога,\nОтак і ти, мале, чини,\nАле завжди для Бога!\nПустеля – камінь і пісок,\nІ сонця апельсин.\nЗа нас пустелю перейшов\nСпаситель, Божий Син.\nВоди хотілось хоч ковток,\nА Він перетерпів…\nСвоїм стражданням на землі\nНам Небо відчинив.\nРиба проковтнула Йону:\nНе слухняним був пророк.\nВін хотів чинить по свому,\nТа засвоїв все ж урок:\nЩо Свята є Божа Воля,\nІ чинити її треба,\nЩоби всі пізнали правду\nІ прийшли колись до Неба.\nРіка Йордан, спокійна і розлога,\nХовала русло в заростях рослин.\nУ свóїх водах зустрічала Бога:\nХрестився у Йоанна Божий Син.\nПастухи вже дивилися сни.\nЩе далеко було до весни.\nРаптом ангел збудив їх зі сну:\nСповіщаю усім Новину…\nІ полились із Неба слова\nПро Спасителя в нічку Різдва.\nПатріарх Йосиф Сліпий – праведник народу\nВін у тюрмах вистраждав для Церкви свободу.\nВісімнадцять довгих років там поневірявся.\nГірку чашу за Христа випив – і не здався!\nУ Львові є старий фонтан.\nА над фонтаном тим – каштан…\nІ статуя Марії.\nТут перехожий тихо стане\nІ в очі Матері загляне.\nІ вже спокійний йде шляхами,\nБо легше стало біля Мами.\nФіалки розквітли у лісі весною.\nЯ їх не зірву, лиш торкнуся рукою.\nЙ почую, як тихо подякують квіти,\nЩо я разом з ними умію радіти.\nХрест над храмом височіє,\nУ храмі Херувими\nНевидимо за нас просять\nСвічечка собі радіє,\nМолиться із ними.\nМолиться моє серденько\nІ мої вуста.\nХворого відвідай, друже,\nБо йому потрібна дуже\nДобре слово і усмішка,\nЩоб піднявся швидше з ліжка.\nБо хороше слово – лік,\nЩо продовжує нам вік.\nВ хаті тепло, бо у хаті\nМи зібралися на свято:\nУ бабусі і в Христини\nЄ сьогодні іменини.\nМи помолимось разом\nЗа святковим цим столом.\nЦвіркун в травичці біля церкви\nСвої псалми співає.\nВін дуже скромний,\nБо собі він слави не бажає.\nЦареві на Престолі.\n«Амінь», – шепочуть запашні\nУсі квітки у полі.\nТобою сонечко і дощ\nЙ природа вся радіє.\nТи – Матір справжнього Царя,\nХриста і Бога мого.\nЛиш він один Єдиний Цар,\nЩо захистить від злого.\nТри царі пізнали Бога у малій дитині,\nТільки Ірод залишився у лютій гордині.\nТи ж наслідуй мужів славних з далекого краю\nІ скажи: «Ісусе любий, Я тебе вітаю!»\nШарбель-святий чернець з Лівану\nНосив, як всі ченці, сутану.\nІ серце він велике мав,\nПречисту Матір шанував.\nЯк наш кобзар Тарас могутній,\nСловами й духом, незабутній.\nПречисту Матір полюбили,\nТому їм не забракло сили\nСлужити Істині одній,\nНезмінній, вічній і святій.\nШелест лісу, шум струмочка\nШурхіт листя у саду,\nШепіт молитов матусі,\nЯ відважно з ними йду.\nШлях мій, може, і не легкий,\nТа надія в мене є.\nШепіт молитов матусі\nМені сили додає.\nАндрей Шептицький – українець.\nВелика це людина.\nЙого молитвою й добром\nСпочатку став юнак ченцем,\nМитрополитом – згодом.\nЩоденно серцем умлівав\nНад зраненим народом.\nЩедра осінь всім приносить дари до комори:\nСливи, груші, огірочки, смачні помідори.\nБабусині щедрі руки гостинці готують,\nВзимку пташенятам крихти – хай не голодують.\nЩедрий сіє все що має: усмішку, пораду,\nІ радіє світлий Ангел біля його саду.\nЮда Тадей – вірним був до кінця\nІ осягнув перемоги вінця.\nВ муках не зрадив Учителя слів,\nВсе перенести з любов’ю зумів.\nЮстин, ще бувши юнаком, науку цінував.\nВін Правду, мов земля дощу, і прагнув, і шукав.\nПізнав Ісуса, вірив, що Ісус – то Божий Син.\nЖиттям своїм пожертвував за Істину Юстин.\nЯсніє на небі і місяць, і зорі,\nКутя на обрусі, немов в пастушків…\nГосподь народився в стаєнці, в покорі.\nІ лине молитва із серця без слів.\nЯлинка різдвяна зблиснула вогнями,\nМалеча щебече дзвінку коляду.\nМарія Ісуса леліє руками,\nЯ серденько Богу в дарунок кладу.\nУбогий Лазар на землі страждав,\nУ серці зла він не бажав нікому,\nНавіть тому багачеві злому,\nЩо йому і крихітки не дав.\nТак закінчив свій тернистий шлях,\nТа й багач скінчився на землі…\nВсе минає, навіть королі.\nЛиш убогий у Творця руках.\nПокладу у кошик писанку, ковбаску,\nКрашанку, шматочок масла , шиночку і паску.\nІ підемо всі до церкви страви посвятити,\nЦе священик по молитві буде все кропити.\nЦе не просто давній звичай і не так «бо треба»,\nЦе бо завтра є Великдень. Бог Воскрес! До неба\nЗаспівають стоголосо дзвони про Надію\nІ прославлять Воскресіння, Ісуса-Месію!\nШкола – це науки дім.\nЯ сьогодні йду до нього,\nЩоб навчитися усього,\nЩо є добре і корисне.\nХай мені із неба блисне\nПромінець Святого Духа,\nХай мені відкриє вуха\nДух на все, що добрим є,


Садиба «ГРИБОВА ОСЕЛЯ» » Зелений туризм\nЗелений туризм » Регіон » Закарпатська область » Садиба «ГРИБОВА ОСЕЛЯ»\nДвоповерховий дерев'яний будинок на 14 місць.\nНа першому поверсі — їдальня на 10-14 осіб (стіл зі стільцями, телевізор, холодильник), хол (диван, 2 крісла), обладнана кухня, 2 двомісні кімнати (двоспальне ліжко або розкладний куток, шафа і вішалка для одягу, телевізор, DVD), роздільний санвузол (душ, ванна та умивальник, туалет).\nНа другому поверсі — 5 двомісних кімнат (двоспальне ліжко або розкладний диван, шафа для одягу, телевізор), 2 санвузли (душова кабіна, туалет, умивальник та туалет, умивальник).\nНа подвір'ї — сад, мангал.\nНеподалік — річка, ліс.\nУ холі можна курити.\nДворазове — за домовленістю (в зимовий період включено у вартість). Українська, закарпатська кухня.\nМожна готувати на кухні господарів самостійно.\nДо найближчого кафе чи магазину — 700 м.\nТрансфер від садиби до витягів та у зворотному напрямку.\nТранспортні послуги мікроавтобусом (18 місць) та легковим автомобілем.\nПрокат лижного спорядження, послуги інструктора (знижки для проживаючих — за домовленістю). У селі є 3 бугельні і 1 крісельний витяги.\nКінні прогулянки, катання на санях (взимку), риболовля.\nВодоспад Шипіт — 1,5 км.\nс. Пилипець, 274\nТел.: +38 (03146) 2-50-72\nСадиба «ЗАТИШОК БІЛЯ РІЧКИ»


У санаторії "Червона калина" на Рівненщині прокоментували випадок із інфікованим волинянином | Рівненські новини\nСЬОГОДНІ: Субота, 15.08.2020, 1:23\nУ санаторії “Червона калина”, що на Рівненщині, прокоментували Суспільному інформацію щодо 72-річного жителя Волині, у якого 8-го квітня виявили коронавірус і який до того був пацієнтом закладу.\nЧоловіка виписали із санаторію 31-го березня, а з 1-го квітня “Червону калину” закрили на карантин, повідомив головний лікар закладу Микола Сивий. За його словами, працівники “Червоної калини”, з якими він контактував, наразі симптомів хвороби не мають, тому виключає можливість інфікування у санаторії.\nЯк пояснила юристка санаторію Надія Сергійчук, “Червона калина” – це лікувальний заклад і його робота у період введеного урядом з 12-го березня загальнодержавного карантину не є порушенням.\nЮристка санаторію “Червона калина” Надія Сергійчук:\nМи долікували тих людей, які приїхали. У нас дотримані були всі міри: температура міряється при вході – раз, потім на ресепшені – два. Плюс септиків стоїть ціла “батарея”. Ці люди прибули по договору, ми їх зобов’язані були прийняти, бо задовго до цього ми пишемо гарантійний лист, що ми приймемо цю людину.\nНагадаємо, вчора Нововолинський міський голова Віктор Сапожніков розповів, що наразі уточнюються контактні особи госпіталізованого чоловіка, попередньо – це близько 60 осіб.\nЗа попередніми даними, дійсно він був у “Червоній калині”. На початку квітня він поступив, із 16-го березня по 1 квітня він був у “Червоній калині”. Уже звідти, – я кажу, що це попередні дані, – він був звідти направлений додому. Я маю інформацію, що він не один був у “Червоній калині”, із Нововолинська таких було 8 людей. Усе це уточнюється і тоді будуть вжиті заходи.”\nCOVID-19 коронавірус Червона калина\tП’ятниця, 10 квітня 2020,\nТЕМИ: COVID-19 коронавірус Червона калина


На Львівщині попрощалися з українським воїном Михайлом Березкою - новини ZIK.UA\nНовини » Львів вівторок, 13 червня, 2017, 09:34 481\nПохорон загиблого в зоні АТО українського воїна Михайла Березки в с. Бринці-Церковні Жидачівського району Львівщини\n11 червня,в с. Бринці-Церковні Жидачівського відбувся похорон загиблого в зоні АТО українського воїна Михайла Березки.\nВіддати шану полеглому Герою прибули директор департаменту соціального захисту населення Львівської облдержадміністрації Наталія Кузяк, перший заступник голови Жидачівської РДА Василь Татарин, голова Жидачівської районної ради Ігор Кос, міський голова Ходорівської об’єднаної територіальної громади Олег Коцовський, депутати районної ради, представники місцевих громад.\nЗвертаючись до людей, преосвященний владика Богдан Манишин зауважив, що Михайло Березка багато не встиг зробити у цьому житті. Всі повинні зберегти пам’ять про нього, кожен щось має змінити в цьому житті, любити Україну ділами. Михайло хотів чогось більшого досягнути, але не зміг. Він залишив це для кожного з живих, щоб довершили його справу.\nЯк розповів Олександр Лагодик – бойовий побратим Михайла Березки – Михайло вирізнявся надзвичайною працьовитістю, військовою дисциплінованістю. В період певного бойового затишшя він постійно укріплював бойові позиції, які в районі Катеринівки для російських окупантів були кісткою в горлі, бо є хорошим плацдармом для визволення українських земель Донбасу і Луганщини. Із сльозами на очах бойовий побратим говорив, що ворог отримає гідну відплату за смерть Михайла Березки, який загинув 8 червня під час мінометного обстрілу.\nПід зворушливу мелодію «Пливе кача по Тисині» тіло Героя винесли із храму бойові побратими. Над мальовничими пагорбами линули хвилюючі слова прощання із загиблим бійцем АТО. Зворушливу тишу сколихнула почесна сальва на честь Героя, сотні людей із сльозами на очах виконали Державний Гімн України. А в небо злетіли голуби, наче душі наших загиблих воїнів.\nНа Львівщині викрили подружжя, яке організувало шахрайську схему четвер, 16 січня, 2020, 00:56 У центрі Львова затримали чотирьох іноземців-нелегалів середа, 15 січня, 2020, 17:33 Смертельна ДТП на Львівщині: Рейсовий автобус збив пішохода середа, 15 січня, 2020, 10:00 У Львові автівка здійснила наїзд на 12-річну дівчинку вівторок, 14 січня, 2020, 19:59