1.3. РЕФОРМУВАННЯ ПРАВА В УКРАЇНІ : Міжнародне приватне право - О.Х. Юлдашев : Книги по праву, правоведение\nВизнання в період перебудови у постсоціалістичній Україні (як і в інших країнах колишнього СРСР) права приватної власності та свободи підприємництва зумовило об'єктивну суспільну потребу в реформуванні права тоталітарного періоду. Ці процеси відбуваються у напрямі "приватизації" (повернення обличчям до людини) публічного і створення різноманітного приватного права. Основним принципом таких перетворень є визнання головним обов'язком держави утвердження і забезпечення прав людини (ч. 2 ст. З Конституції України).\nХарактеризуючи ці зрушення, можна стверджувати, що в практиці законотворчої діяльності України сталися певні суттєві зміни в напрямі утвердження прав людини, в тому числі й економічних, обмеження втручання держави у приватний бізнес, у приватне життя людей. Водночас стан сучасної правотворчості свідчить і про суттєві її недоліки, недостатність методологічної бази правового реформування.\nМетодологічні проблеми. Відсутність методології права породжує проблеми — відхилення норм сучасного права, права пост-соціалістичного періоду, від його бажаного стану (дійсних норм). За цими відхиленнями пропонуємо розрізняти такі мутації права, як\nВідомче право — це, на нашу думку, право, яке створюють для себе певна гілка влади, система органів влади. Наприклад, таке право створила для себе судова влада. Йдеться про законодавство щодо статусу суддів, судоустрою в Україні .\nАпаратне (номенклатурне) право — право номенклатурної бюрократії займатися підприємництвом. Згадаємо знову ж таки В. Соловйова: "Визнання виключних прав... рівносильне запереченню будь-якого права" [192, с. 253].\nДо створення відомчого та апаратного (номенклатурного) права призводить відсутність методології переходу від тоталітарного до демократичного права. Наприклад, така методологія могла б містити принцип рівноваги, який згадувався вище. Стосовно судової реформи застосування цього принципу може означати, що виведення судів з-під прокурорського нагляду має бути компенсоване введенням іншої системи контролю, скажімо, з боку суспільства.\nМетодологія права повинна містити також набір наукових засобів для формування взаємопов'язаних (для досягнення цілі вищого рівня) різноманітних програм. Це також засоби з виявлення необхідності розроблення програм, забезпечення повноти набору їх завдань тощо (починаючи від загальнодержавних і закінчуючи програмами з безпеки людини).\nСаме відсутність методології права призводить до виникнення таких норм права, які є сумішшю прав та обов'язків цивільно-правового характеру з адміністративними засадами (адміністративним розподілом за волюнтаристськими рішеннями). Зокрема, такими є деякі положення земельного законодавства, що визначали права на володіння та використання земельних ділянок. Для застосування відповідних положень потрібні адміністративні рішення-дозволи.\nЯк відомче, так і апаратне право теж не є правом взагалі. Отже, процес розвитку приватного та публічного права у країні має відбуватися не стихійно, а цілеспрямовано. А таке можливе лише за наявності методології та конструктивної теорії права.\nФормуючи новий конструктивний підхід до теоретико-методо-логічного забезпечення практичної законодавчої діяльності, розробки нового наукового напряму — юридичної транзитології (яка вивчає перехід від тоталітарного до демократичного суспільства), повернемося до розмежування приватного і публічного права — першого етапу\nРозмежування приватного і публічного права в сучасній українській юридичній літературі. Найпоширеніші спроби розмежування цих двох сфер права у сучасній українській юридичній літературі — це віднесення до них відповідних галузей права (законодавства). Так, якщо, скажімо, цивільне, сімейне, торговельне, підприємницьке право та ін. в багатьох підручниках з теорії права належать до приватного права, то конституційне, адміністративне, кримінальне, фінансове, процесуальне право України — до публічного права (див., наприклад, ). Але, по перше, у кожній галузі традиційно приватного права (законодавства) містяться норми публічного характеру, а в галузях публічного права — приватноправові норми. Тобто галузі права не є достатньо "чутливими" до такого поділу. По друге, у сучасному українському праві, яке ще несе в собі залишки колишнього тоталітарного минулого, не всі норми відображають приватні або публічні інтереси. Деякі з них підпорядковані інтересам корумпованої частини апарату, що не дає змоги віднести відповідні норми до дійсного права.\nНаступним підходом є виділення такого феномена, як приватне життя. Це право на приватну власність, недоторканість житлового приміщення, самої особи, право на приватну кореспонденцію, телефонні переговори тощо. Концепцію права на приватне життя розроблено в судовій практиці деяких західних країн і США. Але знову ж таки, забезпеченість цього права здійснюється за допомогою імперативних норм, що мають публічний характер.\nЄ. Харитонов дає визначення приватного права як "сукупності правил і норм, що стосуються встановлення статусу та захисту інтересів окремих осіб, які не є фігурантами держави, не перебувають у відносинах влади — підпорядкування щодо одне одного, рівноправно і вільно встановлюють собі права та обов'язки у відносинах, що виникають з їх ініціативи" . Щодо розмежування приватного і цивільного права, то ці поняття, як вважає автор, не тотожні. Приватне право — це наднаціональна галузь права, а цивільне право —\nВиявом приватного права на наднаціональному рівні є міжнародне приватне право. Воно може розглядатися як галузь права. Ще з 20-х років ХХ ст. існує Кодекс міжнародного приватного права (Кодекс Бустаманте — Гавана, 20 лютого 1928 р.); в проекті Цивільного кодексу України книга VIII "Міжнародне приватне право" містила розділи "Колізійне право", "Міжнародний цивільний процес" тощо. Щоправда, однозначного тлумачення міжнародного приватного права ще не сформовано.\nПід міжнародним приватним правом багато вчених розуміють галузь національного права (за наявності джерел міжнародного походження), яка складається з колізійних норм, тобто норм, що визначають державу, право якої має бути застосоване у відносинах з іноземним елементом. Цієї концепції дотримувалися в Росії такі відомі вчені, як І. Перетерский, Л. Лунц, М. Розенберг, С. Лебедєв, О. Садиков, М. Брамінський; в Англії — М. Вольф; у Німеччині — Л. Раале. Більше того, якщо брати світову думку і практику, то навіть міжнародне економічне право в доктрині більшості держав розглядається не тільки як галузь міжнародного, а і як частина національного права, з поширенням його дії на суб'єктів приватного права.\nПоширеною є концепція розуміння міжнародного приватного права як права, що регулює не тільки колізійні відносини (конфлікт законів або юрисдикцій), а й інші приватні відносини у міжнародній сфері. Проте така точка зору має право на існування лише за наявності відповідних реалій — міжнародних (наддержавних) актів, що регулюють певні відносини (А. Тинель, Я. Функ, В. Хвалей ). В іншому разі ця концепція буде ні чим іншим, як черговим уявленням зі сфери віртуальних категорій. Щодо сьогодення, то може йтися про окремі конвенції, до яких приєдналася Україна в контексті деяких підгалузей МПрП (наприклад, у сфері права інтелектуальної власності, кодифікація якого залишається ще досить проблематичною). До Кодексу Бустаманте 1928 р. європейські країни не приєдналися, а європейський цивільний кодекс перебуває ще у зародковому стані.\nнорм у частині міжнародного торговельного права має велике значення з огляду на вступ України до Світової організації торгівлі (СОТ) та Європейського Союзу (ЄС).\nМіжнародне торговельне право — це те, що свого часу Ульпіан називав правом народів (jus gentium), розглядаючи його, а також цивільне право як частини приватного. Такого роду поділ права відбувався у Франції та Німеччині. Зокрема, у Франції 1807 р. крім чинного Цивільного кодексу було прийнято Торговельний кодекс (Code de commerce). У Німеччині з 1 січня 1900 р. набувають чинності Німецьке цивільне укладення і Німецьке торговельне укладення. Процеси становлення і розвитку торговельного права відбуваються і в інших країнах.\nУ Росії розвиток приватного права визначався появою купецького (торговельного) права, яке є важливим елементом першого. Г. Шерше-невич виділяє такі етапи у розвитку торговельного права: перший — італійський (ХІ — друга половина XV ст.); другий — французький (друга половина XV — перша половина XIX ст.) і третій — німецький (починаючи з першої половини XIX ст.). Але на наступних етапах розвитку на території України приватноправові відносини, пов'язані з торгівлею, не набули спеціального закріплення на рівні торговельного кодексу. Не зупиняючись на причинах цивільно-правового монізму в нашій країні (введений у 2004 р. Господарський кодекс України не можна віднести до спеціального регулювання торгівлі), зазначимо, що він компенсується існуванням окремих законів, які встановлюють для торговельних угод (контрактів) певні винятки із загальних правил цивільного обороту.\nВодночас у багатьох країнах Заходу торговельне право продовжувало розвиватися. "Починаючи з XIX ст., у торговельному праві зарубіжних держав виявилися нові тенденції, наприклад розширення правоздатності торговельних товариств. У ХХ ст. суттєво змінюється призначення деяких інститутів торговельного права" [210, с. 7-8]. Нині країни переживають новий етап у розвитку торговельного законодавства — на рівні ГАТТ СОТ. В Україні норми торговельного права сконцентровано у МПрп. Характеризуючи систему МПрП, його загальну та особливу частини як відносно стабільні, українські фахівці в галузі МПрП підкреслюють, що внаслідок суспільного розвитку з'являється необхідність звернути більше уваги на правову регламентацію зовнішньоекономічних відносин, інвестиційної діяльності, переве-\nзень, нових сфер господарювання . Доцільно проаналізувати приватноправові норми у цих сферах і, зокрема, у міжнародно-приватних відносинах, у межах МПрП, в якому (разом з традиційними його інститутами) особливу увагу приділити міжнародному торговельному праву — новій для нас сфері.\nЩодо сучасного цивільного права (законодавства), то межі приватного у ньому суттєво розширені завдяки, зокрема, внесенню до Цивільного кодексу України низки статей і розділів, зміст яких був невідомий раніше чинному цивільному законодавству. Наприклад, з правилом римських XII Таблиць щодо договору ("як вони домовляться, то нехай так і буде,... нехай те і буде договором") повністю корелюють сформульовані положення ст. 6 "Акти цивільного законодавства і договір Цивільного кодексу України":\nсторони мають право укласти договір, який не передбачений\nактами цивільного законодавства, але відповідає його загальним за\nсторони мають право врегулювати у договорі, передбаченому\nактами цивільного законодавства, свої відносини, що не врегульо\nвані цими актами;\nсторони в договорі можуть відступити від положень актів\nрозсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів\nтакож у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивіль\nного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сто\nЗ'явилися принципово нові статті, присвячені захисту особистих немайнових прав. При цьому в главі 21 ЦКУ йдеться про особисті немайнові права, що забезпечують природне існування фізичної особи, тобто про захист природних прав людини.\nДійсне і бюрократичне право. Для розмежування дійсного і бюрократичного права спробуємо спершу ще раз відповісти на запитання: в чому ж полягає сенс поділу права на публічне і приватне? Річ у тім, що визнання приватного права є визнанням суверенітету особи, природних прав людини, її приватного інтересу. Утвердження приватного права є, на нашу думку, засобом урівноваження прав людини з державною владою. А закон рівноваги є найуніверсальнішим і найважливішим в організації суспільного життя, забезпеченні існу-\nвання демократичного середовища у державі. Не випадково визнання існування приватного права, як і рецепція в цілому римського права, яке найбільш відповідає природним правам людини, відбувалося у багатьох країнах саме за часів розвитку ринкових відносин, зміцнення демократичних засад.\nАналогічні зміни у розвитку права спостерігаються нині і в пост-соціалістичних державах. У багатьох з них проголошено курс на утвердження та забезпечення прав і свобод людини. Водночас не можна вважати, що постсоціалістичне право України розвивається як справжня соціальна цінність у суспільстві, містить дійсні публічні та приватні засади (хоча вітчизняна навчальна література стверджує, що це саме так). У багатьох підручниках з теорії права наведено визначення публічного і приватного права і перераховано, як зазначалося вище, ті галузі права України, які належать до цих його сфер. Але не все так просто. Адже норми конституційного, адміністративного, кримінального, фінансового, процесуального права України, на які посилаються автори цих підручників як на галузі публічного права, не є однозначно дійсним публічним правом. Частина (можливо, більша) норм перерахованих галузей права України беруть витоки з минулого тоталітарного (бюрократичного) права, а воно було значною мірою псевдоправом.\nОтже, вважати наведені галузі права (навіть з усіма змінами, яким вони були піддані) такими, які є дійсним публічним правом, — некоректно. Крім того, не є автоматично приватним правом норми цивільного, торговельного, підприємницького та інших галузей права, як це також пропонують автори першого українського підручника з теорії права (Загальна теорія держави і права / за ред. М. В. Цвіка, В. Д. Ткаченка, О. В. Петришина. — Харків: Право, 2002). Навіть ухвалений у 2001 р. Земельний кодекс, незважаючи на його прогресивність, у цілому містить деякі цивільно-правові норми, які продовжують бюрократичні традиції минулого, передбачають втручання держави (її органів) у договірні відносини сторін .\nТаким чином, потрібні кардинальні зміни у підходах до правотво-рення. Для того щоб ці зміни відбувалися цілеспрямовано, а вади тоталітарного права долалися якнайшвидше, право дійсно розвивалося відповідно до цілей забезпечення прав людини, у напрямі утвердження приватного права, потрібно мати його методологію.\nМетодологічні положення розмежування та гармонізації приватних і публічних засад у міжнародному приватному праві. Матеріал, викладений у попередніх підрозділах, свідчить про наявність проблеми поділу права на приватне і публічне, виокремлення приватних та публічних засад у межах окремої галузі права (показано, що галузей суто приватного або публічного права не існує). Права людини (як критерій поділу права на приватне і публічне) теж мають приватноправові та публічно-правові аспекти, забезпечуються за допомогою норм, яким притаманні ознаки належності як до приватного, так і до публічного права. Отже, проблема цього поділу належить до категорії "одвічних".\nПроте, на нашу думку, актуальнішою і важливішою є проблема не поділу права, а оптимізації співвідношення приватних (спрямованих на забезпечення "егоїстичних" інтересів) і публічних (таких, що належать до компетенції держави) засад у приватному (міжнародно-приватному) праві, правовому регулюванні певних аспектів життєдіяльності людини. У методологічному (теоретико-філософському) аспекті таке співвідношення приватних і публічних засад є співвідношенням (взаємодією) філософських категорій особистого і колективного. Ця взаємодія має фундаментальне значення для розуміння всього комплексу соціальних проблем. Питання про механізми взаємодії особистого і колективного досліджувались протягом всієї історії людської цивілізації й мали різне теоретичне (існують соціальні доктрини щодо оптимального поєднання особистого і колективного, суспільного) та практичне вирішення. По-різному вони розв'язувалися і в різні історичні епохи.\nПроблема співвідношення індивідуального і колективного є особливо актуальною для України, яка внаслідок глибоких формаційних перетворень, що охопили всі сфери соціальної дійсності, набуває якісно нового стану. Оптимізація співвідношення особистого і колективного є, на наш погляд, докорінним питанням філософії права, правової реформи. Підвалини суспільства колишнього СРСР з властивими йому економічними і політичними формами, соціально-культурними традиціями було зруйновано значною мірою саме тому, що воно виявилося не в змозі знайти адекватного вирішення\nпитання про співвідношення індивідуального і колективного, забезпечити поєднання інтересів окремої людини й суспільства в цілому. На наш погляд, замість терміну "суспільство" (якщо феномен "громадянське суспільство" означає реальний об'єкт) доцільніше було б застосовувати поняття "асоціації людей". Отже, необхідно розв'язати проблему оптимізації відносин особистості та асоціацій людей, індивіда і колективу, громадянина і держави — оптимізації, адекватної сучасним соціально-економічним, політичним і духовним реаліям, потребам цивілізаційного прогресу.\nВ історичному розвитку теоретичних уявлень про співвідношення індивідуального і соціального та їх державно-правовому оформленні, як правило, виділяють два протилежні напрями — сис-темоцентризм і персоноцентризм, фундаментальна розбіжність яких, як зазначається у літературі , полягає в полярності їх ціннісних шкіл. Якщо в персоноцентризмі саме людина є вищою точкою відліку і "мірилом усіх речей", то у системоцентристській школі індивід або взагалі відсутній, або розглядається як допоміжний суб'єкт, здатний принести певну користь лише для досягнення якихось надособистісних цілей. Іншими словами, людина у всьому розмаїтті її життєвих проявів з мети соціального розвитку перетворюється на засіб, цінність якого визначається мірою його внеску в досягнення цілей такого розвитку.\nВ юридичній науці приділялася деяка увага питанням розмежування міжнародного приватного і міжнародного публічного у праві, проте лише на рівні уточнення термінології , а не їх співвідношення. Теоретико-методологічні дослідження у напрацюванні рекомендацій щодо конструктивного поєднання приватного і публічного у певній сфері права або у забезпеченні певного права людини практично не здійснювалися.\nСпіввідношення приватного і публічного у праві визначатимемо як проблему на макрорівні. До неї слід віднести й утвердження приватних засад у галузях права, які належать до публічної сфери. Співвідношення приватних і публічних засад у межах певного права людини або галузі приватного (міжнародного приватного) права назвемо співвідношенням на мікрорівні. Першу проблему в певному наближенні можна вважати вирішеною на політичному, практичному і теоретичному рівнях. На політичному рівні приватне (стосується інтересів, прав людини) є визначальним щодо публічного\n(належить до інтересів держави). Саме це випливає зі змісту, зокрема, ст. З Конституції України. Прикладом практичного вирішення проблеми трансформації сфери публічного права до спрямування його на забезпечення прав людини можуть бути положення правової реформи (у тому числі кримінального і кримінально-процесуального законодавства), судової (зокрема, "малої" судової) реформи тощо.\nІснують певні наробки в цьому напрямі також в юридичній літературі, наприклад у галузі адміністративного права, теорії державного управління. Так, поглиблюючи питання опанування юридичною, зокрема, адміністративно-правовою наукою такого об'єкта, як державне управління, відомий фахівець у галузі адміністративного права В. Авер'янов запропонував новий підхід до визначення завдань адміністративного права, який відповідає ст. З Конституції України, принципово новій ролі держави у відносинах з людиною. Саме нова політична ідеологія служіння держави людині відображена у його доктринальному тлумаченні суспільного призначення адміністративного права .\nВ. Авер'янов разом з "владноорганізуючою" (тобто управлінською) характеристикою державного управління, адміністративного права вводить ще одну його ознаку як галузі права —"забезпечення реалізації і захисту прав і свобод людини і громадянина". При цьому остання, на думку автора, повинна посідати рівноцінне місце поряд з іншою головною характеристикою. Тобто у визначенні адміністративного права має бути зафіксована єдність трьох головних функцій: 1) управлінської (регулювання управлінської діяльності); 2) право-реалізаційної (реалізація прав і свобод громадян); 3) правозахисної (захист порушених прав і свобод громадян). У межах третьої функції підвищується роль адміністративного права як засобу забезпечення реалізації та захисту прав і свобод людини і громадянина. Ця роль пов'язана зі створенням і функціонуванням адміністративної юстиції як форми спеціалізованого судового захисту прав і свобод громадян від порушень з боку виконавчої влади.\nСлушною є теза В. Авер'янова про те, що втілення в життя зазначеного нового погляду на суспільне призначення адміністративного права сприятиме істотному посиленню його ролі у формуванні громадянського суспільства і демократичної соціальної правової держави. При цьому утвердження нового суспільного призначення адміні-\nнезалежності здійснення функцій і повноважень виконавчої вла\nди у межах, визначених Конституцією і законами України;\nпріоритетності законодавчої регламентації повноважень, органі\nзації та порядку діяльності органів виконавчої влади;\nпублічності та відкритості контролю над діяльністю органів вико\nнавчої влади та їх посадових осіб, насамперед з позицій поваги до\nособи та справедливості, а також постійного зростання ефектив\nності державного управління;\nвідповідальності органів виконавчої влади, їх посадових осіб за\nсвої рішення, дії чи бездіяльність перед громадянами та іншими\nсуб'єктами, права яких було порушено, та обов'язкового відшко\nдування заподіяної цим суб'єктам шкоди;\nефективного процесуального механізму оскарження громадяна\nми та іншими суб'єктами порушених прав як у межах системи ор\nганів виконавчої влади, так і в судовому порядку Як справедливо\nзазначається, утвердження такого підходу до розуміння суспіль\nної ролі адміністративного права є настільки важливим і водно\nчас настільки незвичним для вітчизняної науки, що його слід\nбуло б вважати стрижневою ідеєю всієї сучасної трансформації\nукраїнського адміністративного права .\nЯк свідчать результати наших досліджень радянського законодавства, зокрема результати його ретроспективного аналізу (частково наведеного вище), на цьому етапі розвитку суспільства й держави в теорії та суспільній практиці пріоритет було надано викривленим колективним засадам на шкоду особистим, а особистість була перетворена з мети суспільного розвитку на засіб такого розвитку. Це, до речі, суперечить філософським і, зокрема, християнським засадам у праві, категоричному імперативу Канта про те, що людина може бути лише метою і ні в якому разі не засобом досягнення цілей. На рубежі 20-30-х років минулого століття особливо чітко виявилися дві протилежні тенденції в розвитку радянського типу демократії та її політико-юридичних форм. З одного боку — тенденція, що відповідає об'єктивним потребам суспільного прогресу, до розширення конституційних форм демократії, розвитку його інститутів і норм. З іншого боку — тенденція до обмеження і фактичної відмови від конституційних гарантій народовладдя і свободи\nособи в законодавстві й суспільній практиці, носіями і провідниками якої виступали створені політичним керівництвом країни державні та суспільні структури.\nСаме подоланню цієї другої тенденції, що залишалася домінантою суспільного розвитку й у майбутньому, політико-юридичному забезпеченню демократизації всіх сфер суспільного і державного життя країни покликані служити принципове відновлення конституційного ладу держави та радикальна реформа конституційного і чинного законодавства, що мають затвердити народний суверенітет і привести масштаб прав і свобод особи у відповідність з рівнем суспільного розвитку і потребами сучасного етапу соціального розвитку. Йдеться, власне кажучи, про визначення цінності особи та суспільства, держави, інших форм колективного буття одне для одного, що в соціології виступає як проблема співвідношення інтересів суспільства й особи, а в юриспруденції — прав і обов'язків громадянина й держави, нації, народу, інших форм колективного співіснування людей.\nГоловна проблема вчення про державу і право, що вимагає свого вирішення на кожному етапі цивілізаційного процесу, полягає в тому, щоб знайти таку державно-правову організацію суспільства, що могла б поєднати існування стабільної держави і міцного правопорядку як необхідної умови поступального розвитку суспільства зі свободою особи. Методологічними засадами вирішення проблеми можуть бути відповідні філософські положення щодо оптимізації співвідношення особистого і колективного, приватного та публічного. Певна методологічна база для цього закладена і у вітчизняній соціально-юридичній думці: "Ми знаємо особистість, — писав П. Новгородцев, — не ізольовану і відособлену, а яка живе у суспільстві, у ньому здійснює свій життєвий шлях, і тому неминучим є двоїстий вияв особистості: індивідуальний і суспільний.... Ми доходимо висновку, що абсолютний індивідуалізм і абсолютний колективізм повинні знайти поєднання в деякому загальному погляді. ... Особистість і суспільство не є якимись самодостатніми і конфронтуючими між собою субстанціями; вони ростуть з одного кореня і прагнуть до одного світла" . На думку Вл. Соловйова, який також наполягав на оптимізації приватного і колективного," ми не можемо раз і назавжди залишити сферу "колективного", але при цьому також не в змозі перебороти "спокусу" індивідуального" .\nВихідною ідеєю вирішення цієї проблеми необхідно визнати наявність існування і діяльності у соціальній сфері двох елементів: 1) індивіда; 2) різних асоціацій людей, суспільних об'єднань, держави і суспільства в цілому. Саме суспільство має особистісно-збиральний характер. Це неминуче позначається на соціальних доктринах, які здебільшого віддають перевагу одному з елементів організації та життєдіяльності соціуму — індивідуальному або колективному. Такий розподіл повною мірою характерний для сучасного стану вітчизняних суспільних наук, різні напрями яких віддають пріоритет або колективному, або індивідуальному. Особливості сучасного соціального розвитку України впливають на погляди багатьох вітчизняних учених, і тому індивідуалістичні доктрини, у тому числі теорія природного права, різні анархічні вчення, які нещодавно піддавалися нищівній критиці, сьогодні активно завойовують собі місце у вітчизняному суспільствознавстві. Так, справедливо підкреслюючи, що в подоланні об'єктивних протиріч між суспільством та особистістю необхідною умовою є наявність свободи як суспільства, так і його співчленів, Д. Керимов припускає існування двох альтернативних варіантів вирішення поставленої проблеми: 1) пріоритет суспільного перед індивідуальним, що неминуче призводить до придушення свободи особи й обмеження її прав, які виступають у цьому випадку як дарунок держави, а не атрибутивна властивість індивіда (він повинен відповідати за це вірністю державі й бути підконтрольним їй у всіх проявах своєї соціальної й індивідуальної активності); 2) пріоритет індивідуального перед суспільним, який і відкриває шлях до утвердження свободи особи у вільному суспільстві .\nСправді, ігнорування індивіда і його прав, гіпертрофія суспільних засад в організації та життєдіяльності соціуму характерні для багатьох десятиріч вітчизняної політичної історії. Ці вади є основним недоліком колективістських доктрин, у тому числі економічного матеріалізму, доведеного до крайнощів його вульгаризаторською інтерпретацією, що виводить усе безпосередньо з класових протиріч, суспільного виробництва, економіки. Проте чи можуть вони розвиватися без впливу творчої людської особистості? Чи є воля і розум людини лише рефлексами якихось економічних відносин або вони — самостійні фактори історичного розвитку, що набувають у певних умовах домінуючого значення? На ці та багато інших питань важко знайти відповіді в колективістських теоріях.\nНеспроможність будь-якої індивідуалістичної доктрини, у тому числі численних анархічних вчень або теорії природного права в її "чистому", первісному вигляді, полягає в запереченні органічності суспільних об'єднань. Для індивідуалізму суспільство в цілому або інші колективні об'єднання є лише механічною сумою індивідів; це об'єднання не має нічого нового, чого б не було в його складових елементах. Іншими словами, суспільство, з погляду прихильників цих концепцій, не є особливим єдиним організмом, що має власні закони генезису, а змінюється за законами, притаманними окремим індивідам.\nТенденцію до абсолютизації колективного так і не було подолано вітчизняною соціальною доктриною, у тому числі юриспруденцією, що існувала в радянський період історії, хоча і зазнала в процесі розвитку істотних змін. Реальний соціалізм також виявився такою суспільною системою, в якій індивідуальне переважно розчинялося в родовому, а особа перетворювалася на елемент соціальної машини держави як вищої мети й універсального засобу впливу на суспільний розвиток. У свою чергу, індивідуалістичні доктрини так і не змогли подолати тенденції до абсолютизації особистого, індивідуального на противагу соціальному .\nВиникає питання, відповідь на яке є відправним моментом будь-якого дослідження зазначеної проблематики: наскільки принциповими і нездоланними є протиріччя цих різних напрямів людського пізнання і людського буття. Якщо визнати їх принциповими, то варто відмовитися від ідеї коли-небудь, проникнути в сутність явищ соціальної дійсності, тому що будь-яке пізнання особистості або соціуму, засноване на моністичному баченні розвитку людської цивілізації та його рушійних сил, є черговою помилкою. Звідси і висновок про об'єктивну неможливість солідарного розвитку людини і суспільства, громадянина і держави. Якщо ж ці розбіжності та протиріччя не принципові, то обидва зазначені напрями пізнання соціальної дійсності прямують назустріч один одному і містять зерно істини, яке можна і потрібно пересаджувати в новий ґрунт. В останньому випадку не йдеться про одноразове й остаточне подолання в межах об'єктивованого природно-історичного світу антимонії особистості та колективізму. Таке подолання на кожному етапі історичного розвитку може бути лише частковим і має відносний характер, а кожний новий ступінь цивілізаційного процесу породжує нові протиріччя, що вимагають вироблення\nсоціально ефективних механізмів співіснування особи та суспільства. Отже, питання не повинне ставитися в площині персоно- або системоцентризм. Юриспруденція буде ближче до істини, якщо відмовиться від штучного монізму, що неминуче призводить до однобічності, та погодиться на менш зручний, але такий, що більше відповідає роз-маїттю соціальної дійсності, плюралізм. Слушною у соціальній науці є синтетична точка зору на розуміння природи суспільства і місця в ньому індивіда, конвергенція цих двох підходів і напрямів у вигляді їх поєднання і взаємодії в організації та функціонуванні соціуму .\nТаким чином, виходячи з напрацьованих теоретико-методо-логічних засад, можна наблизитися до вирішення досліджуваної проблеми — конструктивного поєднання приватних і публічних засад на мікрорівні — в межах приватного права або правового забезпечення певного права людини. Актуальність такого дослідження зумовлена не тільки тим, що ці аспекти в юридичній літературі практично не розглядались, а й важливістю розв'язання проблем опти-мізації приватних і публічних засад для забезпечення прав людини, ефективного функціонування економіки країни .\nПроблеми гармонізації Цивільного та Господарського кодексів України. У теорії права, як зазначалося, проблема оптимізації приватних і публічних засад у галузі приватного (міжнародного приватного) права практично не розглядалася. Практика йде шляхом визначення можливості залучення норм публічного права в матерію приватного (міжнародного приватного) права. Так, у ст. 6 Конвенції про право, застосоване до міжнародної купівлі-продажу товарів (Гаага, 15 червня 1955 р.) зазначено: "У кожній з Договірних Держав застосування права, визначеного цією Конвенцією, може бути виключене з мотивів публічного порядку." Такого роду застереження містяться майже в усіх конвенціях МПрП та протоколах до них. Це означає пріоритетність національного публічного порядку над міждержавними домовленостями і договорами. Особливістю МПрП є також те, що деякі його інститути містять нормативні акти, які регламентують діяльність переважно (виключно) юридичних осіб публічного права. Це, наприклад, Типовий закон ЮНСІТРАЛ про закупівлю товарів (робіт) і послуг тощо. Водночас у теорії МПрП, як і в теорії права в цілому, немає рекомендацій щодо віднесення певних об'єктів правового регулювання до ведення приватно- або публічно-правового по-\nрядків, раціональної їх взаємодії. Відсутність таких рекомендацій призводить до протиріч, дублювання правового регулювання з боку цих порядків, що неприпустимо у межах однієї правової системи. Прикладом такої проблеми в Україні є функціонування Цивільного (ЦКУ) та Господарського (ГКУ) кодексів, які є джерелами економічного (підприємницького) права людини, а отже і джерелами МПрП. Розглянемо питання гармонізації цих документів детальніше, оскільки відповідні норми ЦКУ і ГКУ є матеріальними нормами внутрішнього — відповідно приватного і публічного права (їх положення висвітлено у деяких підрозділах цієї монографії).\nСуперечки між прихильниками прийняття Господарського кодексу і його супротивниками (як правило, представниками цивільно-правової науки) точилися не одне десятиліття. Зрештою, в Україні 16 січня 2003 р. Господарський кодекс було прийнято. Таким чином, проблема з теоретичної площини перемістилася в практичну. Змінилася і сутнісна сторона проблеми. Замість питання "бути або не бути" виникла проблема спільного, несуперечливого, послідовного функціонування. Адже колізії в національному законодавстві — явище вкрай небажане. Колізії у правовому регулюванні економічної діяльності (майнових відносин — у термінах ЦКУ або господарської — у термінах ГКУ) можуть, якщо не паралізувати, то істотно знизити її активність.\nДля запобігання колізіям розроблення таких важливих для цієї сфери життєдіяльності правових актів, як Цивільний і Господарський кодекси, повинно було б здійснюватися системно, координовано. Необхідно було, відкинувши непотрібні в даному випадку наукові амбіції, розпочати роботу над цими документами ще на рівні концептуальних ідей їх створення. Ув'язування на рівні концептуальних ідей, а потім і змісту — предмета, об'єктів і шляхів їх регулювання з боку Цивільного і Господарського кодексів — ось що було необхідно для підвищення ефективності правового регулювання господарської діяльності. Проте складається враження, що розроблення обох кодексів, яке почалося приблизно одночасно, здійснювалося в умовах найсуворішої таємності, закритості, ізоляції їх авторів. Цивільний кодекс розроблявся як самодостатній. Про це свідчать глави, присвячені питанням державної реєстрації юридичних осіб (ст. 89), регламентації їхніх організаційно-правових форм (ст. 83) і статусу (дещо виправляє ситуацію розмежування юридичних осіб публічного й\nприватного права, про що йтиметься нижче), самовільного будівництва (ст. 376 ЦКУ), реєстрації договорів комерційної концесії (ст. 1118), затвердження договорів (ст. 1111,1114) та ін. Щодо Господарського кодексу, то він містить посилання на Цивільний, хоча й у ГКУ належної послідовності немає.\nЛогічно було б починати розмежування вказаних кодексів з визначення предмета їх правового регулювання. В існуючих спробах визначення предмета Цивільного кодексу (цивільних відносин як особистих немайнових і майнових, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їхніх учасників) і предмета Господарського кодексу (господарських відносин як таких, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності) немає чіткого розмежування сфери ведення цих кодексів. Доказом тому є, зокрема, те, що ГКУ крім предмета свого регулювання — майнові й особисті немайнові відносини (ст. 4) — містить безліч статей, що цілком можна віднести до майнових відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їхніх учасників. Проте розмежування цих кодексів можна було б здійснити, використовуючи такі категорії, як об'єкт (сфера регулювання), суб'єкт і способи правового регулювання.\nОб'єкт правового регулювання. На наш погляд, саме поділ за об'єктом (сферою), суб'єктом і способом правового регулювання міг би бути однією з концептуальних ідей розмежування Цивільного і Господарського кодексів. Пропонується ідентифікувати господарське право як публічне, а цивільне як приватне. Якщо цивільне право, на думку Е. Харитонова, — це вияв приватного права на національному рівні, то господарське — вираження публічного . Досягнення спряженості — погодженості (сумісності, нарешті, гармонії) обох кодексів полягає в регламентації Господарським кодексом тих об'єктів (як правило, публічного характеру), врегулювання яких Цивільний кодекс відніс до закону. Наприклад, у главі 7 ГКУ "Загальні положення про юридичну особу" цивілісти віднесли до регламентації в законі порядку, форм створення і реєстрації юридичних осіб:\nюридичною особою є організація, створена і зареєстрована у вста\nновленому законом порядкові (ст. 80 ГКУ "Поняття юридичної\nюридична особа підлягає державній реєстрації в порядкові, встанов\nленому законом (ст. 89 "Державна реєстрація юридичної особи");\nюридичні особи можуть створюватися у формі товариств, уста\nнов та в інших формах, встановлених законом (ст. 83 "Організа\nційно-правові форми юридичних осіб", ч.1);\nвизначення випадків, у яких товариство не може бути створено\nоднією особою, особливості правового статусу окремих видів\nустанов, правила для окремих видів товариств і установ: товари\nство може бути створено однією особою, якщо інше не встановле\nно законом. Особливості правового статусу окремих видів уста\nнов встановлюються законом (ст. 83, ч. 2);\nположення цієї глави застосовуються до всіх товариств та уста\nнов, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ\nне встановлені законом (ст. 83, ч. 4).\nТаким чином, ГКУ, уособлюючи публічну частину економічного права людини, усуває прогалини цивільного права, коли повинні забезпечуватися інтереси суспільства в цілому або застосування стандартних умов ЦКУ зумовлює потребу в додаткових державних гарантіях.\nСуб'єкт правового регулювання. Юридична особа традиційно визначається в теорії держави і права, по-перше, як колективний суб'єкт ; по-друге — як суб'єкт цивілістичних, приватноправових відносин. Проте таке розуміння юридичної особи застаріло і не відповідає сучасним реаліям, економічним умовам діяльності колективних утворень і приватних осіб у правовідносинах публічного характеру. Законодавством більшості країн уже давно передбачено можливість створення юридичних осіб однією фізичною особою1 . Щодо цього ЦКУ, передбачаючи можливість створення акціонерного товариства однією особою (як юридичною так і фізичною — ст. 153), відповідає світовим цивільно-правовим зразкам.\nПоділ сфер ЦКУ і ГКУ за суб'єктами випливає зі змісту ст. 81 і 82 ЦКУ. З них, зокрема, можна дійти висновку, що питання створення і функціонування юридичних осіб публічного права виводиться зі сфери правового регулювання ЦКУ, навіть у цивільних правовідносинах. Щодо цих осіб Цивільний кодекс діє за принципом субсидіарності (залишковості, "якщо інше не встановлене законом"). Іншими словами, створення, статус і порядок функціону-\nРозмежувавши цивільно- і господарсько-правові сфери (приватне і публічне), можна визначити "входи" і "виходи" сутнісних частин відповідних кодексів (де закінчується приватноправове і починається публічно-правове регулювання). Наступне завдання — це забезпечення сумісного функціонування різних за природою об'єктів за рахунок їх розмежування, а потім — поєднання їх інтересів. Важливість такого розмежування і наступного єднання важко перебільшити. Держава (згадаємо знову Вл. Соловйова) має на меті загальну користь. Власною метою держави є не інтерес як такий, складова власної мети окремих осіб і партій, а розмежування цих інтересів, що уможливлює їхнє спільне існування.\nСпособи правового регулювання. Передусім зазначимо, що розмежування приватного і публічного вперше за останні десятиліття відкрило можливості для створення справжнього цивільного права: виникли передумови для формування істинно цивільних — двосторонніх конструкцій правовідносин, а не тристоронніх, як це було за радянських часів.\nУ методологічному плані розмежування за способом правового регулювання цивільного і господарського законодавств може виглядати так: цивільні правовідносини — це завжди відносини між юридично рівними учасниками, які мають вигляд двосторонньої конструкції. Господарські правовідносини — це економічні відносини між: а) юридично нерівними учасниками (однією зі сторін є орган публічної влади); б) юридично рівними особами, одна з яких — юридична особа публічного права. Такі правовідносини, як правило, є тристоронніми конструкціями.\nРозмежувавши об'єкт, суб'єкт і способи правового регулювання Цивільного і Господарського кодексів, розглянемо головну функцію господарського права. На сьогодні це якісно нова функція, важливість формулювання якої зумовлена крахом колишньої концепції господарського права — врегулювання "соціалістичних господарсько-організаційних відносин", що панувала за радянських часів. Коли йдеться про господарське право, потрібно мати на увазі участь держави в гос-\nподарському житті країни шляхом врегулювання як внутрішньодержавних господарських відносин, так і зовнішньоекономічної діяльності. Саме ці напрями — головна мета створення Господарського кодексу. Необхідність його розроблення зумовлена потребою підвищення ступеня участі держави в господарській діяльності. Участі саме наданням кодифікаційного акта, а не шляхом відомчого її регулювання актами органів виконавчої або місцевої влади.\nІснують різні підходи до визначення ролі держави в економіці країни, починаючи від концепції повної "деполітизації економіки" (XIX ст. — А. Сміт, Д. Рікардо), у контексті якої роль держави повинна зводитися лише до контролю за правилами гри в економіці. Вважалося, що держава не повинна брати участь у міжнародних економічних відносинах. У другій половині ХХ ст. офіційною стала кейнсіанська (запропонована Дж. Кейнсом) доктрина регулювання економіки, відповідно до якої держава вже значною мірою бере участь у регулюванні економіки як національної, так і міжнародної .\nа) правові норми, ділові звичаї, судові рішення (рішення госпо\nдарських судів), що регулюють економічні відносини та опосередко\nвуються на сьогодні адміністративним правом. Питання про те, що\nтакі економічні відносини мають істотну специфіку, яка відрізняє їх\nвід інших відносин адміністративного (поліцейського) права, тут не\nрозглядається як очевидне;\nб) інші самостійно існуючі регламенти економічних відносин,\nнаприклад конкурентне право, антидемпінгове законодавство, нета-\nрифне регулювання зовнішньої торгівлі та ін.\nОсновними об'єктами економічного права могли б бути такі найважливіші сфери економіки, як виробництво, торгівля (замість соціалістичного розподілу) і посередництво між виробництвом і споживачем. Коло регламентованих відносин у виробництві пропонується визначити на основі системного підходу, зокрема використання категоріального апарату — циклу (етапів) життєдіяльності системи: створення, функціонування, розвиток, елімінація. Звідси адекватні завдання публічної влади щодо регламентації таких\nадміністративно-економічних (господарських) груп функцій, як створення, функціонування і розвиток (елімінація) суб'єктів господарювання стосовно виробництва, торгівлі та посередництва. Це їхня реєстрація, ліцензування, стандартизація (державні та міжнародні стандарти типу ISSO) і сертифікація, забезпечення конкурентного середовища, державний контроль (його форми, порядок здійснення), банкрутство, примусовий розподіл, реорганізація тощо. Регламентація сфери торгівлі передбачає тарифне і нетарифне регулювання, врегулювання антидемпінгової політики та ін.\nОдин з найважливіший компонентів господарської діяльності — посередництво до недавнього часу взагалі не був урегульований у законодавстві. Це спричинило його нерозвиненість, стримування потенцій торговельного обороту, наявність напрацьованих практикою різних схем одержання винагороди, у тому числі й таких, що суперечать принципам чесного підприємництва, є правопорушеннями (корупція, хабарництво). Відсутність інституту відповідальності за невиплату підприємницької винагороди зумовила також введення в Кримінальний кодекс України таких статей, як "Вимагання" (ст. 189), "Примус до виконання або невиконання цивільно-правових зобов'язань" (ст. 355) та ін. Водночас у законодавстві розвинутих держав з ринковою системою господарювання це питання має досить докладну правову регламентацію. Наприклад, у Німеччині, де посередницький прибуток легітимізований на рівні цивільного законодавства, передбачено різні варіанти визначення його розміру і запроваджено інститут відповідальності за невиплату посередникові комісійних.\nВ умовах глобалізації, інтеграції України у всесвітні та європейські структури актуалізуються й питання захисту національних інтересів, економічної безпеки країни. Механізми глобалізації останнім часом є об'єктом ґрунтовних досліджень, значна частина яких стосується саме відповідних змін ролі й статусу національної держави в цілому та її здатності виконувати економічні функції. Одним з результатів таких досліджень є висновок про те, що вже сьогодні панування транснаціональних корпорацій (ТНК) і найбільших банків, безконтрольний рух фінансового капіталу призводить до девальвації ролі держави. Саме це свідчить про зникнення державного суверенітету, який перетворюється лише на віртуальну реальність, а держава стає нездатною ефективно впливати на еко-\nномічний і соціальний розвиток. Так, досліджуючи наслідки глобалізації економічного простору, Л. Мясникова підкреслює: "Раніше господарство практично кожної країни являло собою самовиробля-ючу систему. Тепер така система — тільки світове господарство в цілому. ... Наявність транснаціонального капіталу фактично зводить нанівець спроби регулювати фінансові ринки — кейнсіанські та монетаристські методи виявляються марними. При цьому сама роль національної держави відходить на другий план, транснаціональний капітал знаходиться поза юрисдикцією цих держав" . І саме тут значною є роль публічного правопорядку, Господарського кодексу. Разом з розвитком міжнародного торговельного права (у межах СОТ і ЄС) повинне адекватно розвиватися і національне господарське законодавство протекціоністської орієнтації. Це законодавство має забезпечити рівновагу інтересів міжнародних співтовариств, національних інтересів держави й суб'єктів господарювання. Йдеться також про закони України "Про захист національного товаровиробника від демпінгованого імпорту", "Про захист національного товаровиробника від субсидованого імпорту", "Про митний тариф", що становлять так званий антидемпінговий кодекс України, але потребують офіційної кодификації. І це доцільно було б зробити на рівні ГКУ, який, закладаючи основи національної протекціоністської політики, регулював би господарські відносини фізичних та юридичних осіб з державою, встановлював також механізми взаємодії національних і міжнародно-правових норм. Водночас ГКУ мав би встановлювати правові засади такого державного управління в галузі економіки, яке б не спотворювало конкуренцію, не ставило суб'єкти господарювання у нерівні умови. На жаль, проблеми у цьому питанні існують.\nЗа результатами аналізу Антимонопольним комітетом України національного законодавства встановлено, що державна допомога у вигляді різноманітних пільг, дотацій, субсидій, кредитів тощо стосується практично всіх галузей господарства України. Наявна система державної підтримки підприємницької діяльності іноді не лише спотворює ринкові відносини, створює нерівні умови підприємницької діяльності, а й знижує ефективність використання обмежених державних ресурсів. Неврахування конкуренції як критерію для цілеспрямованого визначення напрямів та обсягів допомоги держави суб'єктам господарювання знижує точність\nреалізації економічної політики держави стосовно розвитку ринкових відносин.\nЗапровадження в Україні законодавчо врегульованого на рівні кодексу механізму надання та використання державної допомоги дасть змогу стимулювати на загальноприйнятих засадах економічний розвиток менш розвинутих чи пріоритетних галузей, регіонів, окремих суб'єктів господарювання, що зумовить зростання загального добробуту та розвиток економіки держави в цілому. Єдині підходи до надання державної допомоги сприятимуть усуненню нерівності між суб'єктами господарювання та їх закордонними конкурентами, позбавить останніх можливості використовувати надання державної допомоги в Україні для ініціювання необґрунтованих антидемпінгових та інших захисних заходів, що безпідставно обмежують українських товаровиробників на світових ринках.\nНабуття членства у СОТ та ЄС є базовою економічною складовою інтеграції України у світовий та європейський економічні простори, основою для входження до світової інфраструктури. Членство в цих організаціях вимагає адаптації законодавства України до законодавства Є С та виконання вимог, встановлених СОТ щодо здійснення торгівлі. Одним з основних питань адаптації є врегулювання системи надання державної допомоги окремим суб'єктам господарювання. Слід визначити правові, економічні та організаційні засади надання, використання та контролю державної допомоги суб'єктам господарювання в Україні. Головною метою має стати визначення розміру державної допомоги, порядку її надання та використання, а також державний контроль за цими заходами, спрямованими на запобігання спотворенням економічної конкуренції та ефективний розвиток конкурентних відносин в Україні. Усе це сприятиме розвитку ефективних ринкових відносин, удосконаленню механізмів захисту конкуренції, гармонізації промислової політики із конкурентною та адаптації законодавства України до законодавства ЄС, забезпеченню механізмів виконання п. 2.2 ст. 49 Угоди про партнерство та співробітництво між Україною та Європейським Союзом та Угоди СОТ "Про субсидії та компенсаційні заходи".\nмежувальних, заборонних заходів, що перешкоджають проникненню іноземних товарів на внутрішній ринок. Метою цих заходів є захист національної промисловості, охорона життя і здоров'я населення, моралі, релігії, національної безпеки. Основними господарсько-правовими засобами тут могли б бути ембарго, кількісні обмеження, ліцензування, квотування, обов'язкові стандарти, технічні бар'єри та інші вимоги до сертифікації товарів, їх пакування і маркування, пріоритет національного товаровиробника при здійсненні торгів, державних закупівель, самообмеження експорту тощо. Вжиття такого роду заходів могло б бути віднесене до господарської компетенції органів виконавчої, місцевої влади. Цим, зокрема, і відрізняються нетарифні методи від тарифного регулювання (мита і митних зборів, кількісних обмежень, умов здійснення платежів та ін.), яке виконується лише на законодавчій основі. Звичайно ж, застосування нетарифних засобів не повинне порушувати ринкові механізми (що має бути чітко обумовлено в Господарському кодексі) і навіть, навпаки, може сприяти налагодженню ефективнішого функціонування ринку.\nЧітке визначення господарської компетенції органів виконавчої та місцевої влади у сфері застосування заходів нетарифного регулювання мало би важливе значення в забезпеченні принципу законності у народному господарстві. Річ у тім, що міністерства і відомства, користуючись відсутністю на сьогодні відповідних законодавчих актів, які регулюють застосування нетарифних методів, зловживають їх використанням далеко не в інтересах економіки України (наприклад, корупційна система розміщення урядових замовлень; умови транспортування, що дискримінують іноземні вантажі; регіональна політика розвитку, що передбачає пільги для окремих регіонів з імпорту/експорту; дискримінаційна політика щодо іноземних інвестицій; дискримінаційні податкова, фінансова, валютна політика; політика регулювання платіжних балансів, що створює переваги для окремих торговельних потоків або гальмує їх), дублюючи діяльність законодавчих органів, а то і безпосередньо підмінюючи її.\nНаступною функцією публічної влади є створення конкурентного середовища. У главі Ш ГКУ "Обмеження монополізму та захист суб'єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції" йдеться про порядок здійснення цієї функції, проте положення цього розділу суперечать Конституції України і законодавству про\nзахист економічної конкуренції. Так, п. 1 ст. 26 ГКУ "Обмеження конкуренції" передбачає випадки визнання обґрунтованими рішень чи дій органів державної влади й місцевого самоврядування, спрямованих на обмеження конкуренції, або таких, що зумовлюють ці обмеження. Водночас ст. 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визнає антиконкурентними дії органів влади, місцевого самоврядування, адміністративно-господарського управління і контролю з прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов і т. п.), надання письмових або усних вказівок, висновків, угод, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи перекручування конкуренції. Створення конкурентного середовища, на нашу думку, є найважливішою функцією держави. Не регулювання виробництва, цін тощо (це вже застосовувалося), а саме створення конкурентних умов — от те, що може забезпечити процвітання і достаток.\nОтже, Господарський кодекс повинен відображати, як зазначалося вище, наше уявлення про функції публічної влади у сфері створення, забезпечення функціонування і розвитку господарського комплексу країни, виходячи з ідеї забезпечення прав людини на підприємництво і держави на здійснення господарської діяльності. При цьому йдеться про наявність не тільки відповідних правових норм (позитивного врегулювання), а й механізмів, які б забезпечували реалізацію цих норм.\nНеобхідність врегулювання прав на підприємницьку діяльність і забезпечення їх реального виконання випливає із завдань розвитку економіки України, а також виконання вимог низки найважливіших міжнародно-правових документів, зокрема Конвенції Ради Європи про захист прав людини й основних свобод, що набула чинності для України з 17 вересня 1997 р. Ця конвенція, захищаючи права громадян країн — її учасниць, визначає позитивні обов'язки держав із забезпечення в межах своєї юрисдикції прав і свобод, закріплених у Конвенції та протоколах до неї. Сутність позитивних обов'язків, на що звернув увагу М. Буроменський, полягає в тому, що держава насамперед повинна мати законодавство, яке б найбільшою мірою забезпечувало дотримання конвенційних прав і свобод, а також передбачати всі необхідні заходи для того, щоб це законодавство діяло . У рішенні Європейського Суду щодо однієї зі справ такого роду, зокрема у справі "Сидирпоулус та інші проти\nРозроблення Господарського кодексу на підставі викладених концептуальних ідей забезпечить ефективність цього документа, чітке його розмежування з Цивільним кодексом, виключить можливість їх дублювання і протиріч. У практичному плані стосовно соціальної організації життєдіяльності людей йдеться про узгодження інтересів особи і суспільства — проблему, що вимагає вирішення у будь-якому людському співтоваристві.\nОрганізаційне забезпечення розв'язання проблеми. Для наукового забезпечення процесу трансформації права України, розвитку приватного права, його методології в системі Академії правових наук України створено Науково-дослідний інститут приватного права і підприємництва та інші науково-дослідні структури. Завданнями наукового забезпечення розвитку приватного права з боку цих структур має стати не тільки "фотографування", узагальнення, аналіз та виявлення відповідних прогресивних тенденцій. Необхідно також сприяти їх розвитку в законотворчій діяльності, запропонувати методологію і механізми, які забезпечували б розроблення найдосконаліших зразків приватного права. Іншими словами, необхідне наукове управління цим процесом у країні.\nПотрібно на теоретико-методологічному рівні ввести конструктивне визначення системи права як реальної соціальної цінності, розробити організаційні механізми збереження його як такої цінності. Слід також визначити головні ознаки, принципи побудови, функціонування і розвитку цієї системи, яка, по перше, має бути стабільною. Величезна кількість постійних змін до законодавства означає відсутність права. По друге, право повинне бути не політичним знаряддям влади, а інваріантним до політичної влади, політичних лідерів і розстановки політичних сил. Воно має бути вищим за будь який державний орган, починаючи з Президента, Верховної Ради, Конституційного і Верховного судів (як, наприклад, у США, де Конституцію однаково поважають, незаперечно підкоряються їй і прибиральник, і поліцейський, і президент країни).\nПерша проблема, з якої випливає відповідне завдання дослідження в галузі приватного права, — це вироблення принципів і за-\nсад створення дійсного публічного і приватного права, а також введення критеріїв віднесення норм до дійсного права, таких його сфер, як публічне і приватне.\nПо третє, слід розробити технологію прийняття державно-публічних рішень (найважливіших державних реформ, програм, концепцій, законопроектів), яка б забезпечувала їх високу якість. Етапи цієї технології визначать набір і структуру необхідних функцій державного управління. Виходячи з цього набору і структури, можна віднайти достатньо раціональну організаційну структуру органів управління. В цьому разі вона визначатиметься не "на око" і не з меркантильних міркувань або з намагання створити засіб політичного торгу.\nДругою проблемою дослідження в галузі приватного права з позиції викладеного є розроблення методології "приватизації" публічного (тоталітарного) права — сукупності заходів з повернення певної галузі публічного права "обличчям до людини".\nТретя проблема — формування методології побудови таких приватноправових конструкцій, які б відповідали класичним зразкам.\nЧетверта і п'ята проблеми, які потребують розв'язання, — розроблення механізмів протидії появі відомчого та номенклатурного права, формулювання пропозицій щодо побудови системи управління розвитком приватного права в Україні.\nРозв'язанню наведених і деяких інших проблем присвячено тему "Методологія приватного права" у секторі теорії і методології приватного права Інституту приватного права і підприємництва НАН України. Одним із результатів цього дослідження має стати закладення підвалин методології та нової конструктивної (практично результативної) теорії приватного права і держави, обґрунтування (в межах цієї теорії) застосування методології (стратегії) реформування псевдоправа в дійсне право, необхідності введення та розроблення деяких положень теорії юридичної транзитології.\nНеобхідна теорія, яка б давала змогу і правильно виявити те, "що" треба змінити, і озброювала б законотворчу діяльність методологією, методами, "як" це можна було б виконати. Потрібні фахівці, по перше, з використання світових зразків права, накопичених людством (зокрема, імплементування класичних конструкцій побудови норм приватного права, міжнародно-правових актів у поле національного законодавства). По друге — в галузі проектування, моделювання найефективніших технологій розроблення і прийняття\nнайважливіших раціональних державно-публічних рішень: проектів реформ і концепцій, законопроектів, організаційно-правових форм у сфері державного управління. Потрібні управлінці законотворчим процесом.\nІз застосуванням нових методології і методів в Україні мають бути розроблені механізми управління розвитком приватного права, протидії появі відомчого та апаратного права. Здійснення такого дослідження повинне забезпечити українській науці досягнення:\nлідерства міжнародного рівня в розробленні положень нових теорій\n(теорії юридичної транзитології та теорії приватного права);\nстатусу провідної в цьому напрямі держави в межах СНД, Східної\nЄвропи, а, можливо, й у світі.\nЕнциклопедичне, загальноприйняте, традиційне визначення поняття "методологія" зводилося в недавньому минулому до трактування її як: 1) вчення про метод наукового пізнання та перетворення світу; 2) сукупності прийомів дослідження, що застосовуються у будь-який науці (методологія від метод і логія) (МРЕ. — М., 1960. — Т. 1. — С. 1219). Тобто існування цього терміна обмежувалося науковою сферою діяльності. Так розуміли і продовжують розуміти його багато хто з правознавців — вчених-юристів стосовно методології права.\nНа нашу думку, в багатьох сферах життєдіяльності, за які відповідальні суспільні науки, зокрема в управлінні, правотворенні, практика має бути продовженням наукового процесу. Це теж можна вважати методологічним положенням. Справедливість його підтверджує така сфера діяльності, як менеджмент. Усі методи наукового аналізу і синтезу, що застосовуються в дослідженнях як само собою зрозуміле, використовуються і в практиці менеджменту, в тому числі у галузі державного управління. Крім того, наукові методи повинні застосовуватися у розв'язанні значних і складних проблем практики. Оскільки в Україні, принаймні в галузі правотворення, наявні такі проблеми, то слід використовувати у відповідних процесах правотворення наукові методи, сукупність (система) яких визначається як методологія.\nТому пропонуємо розглядати методологію приватного права як\nкомпонент системи методології держави і права. Ця система має бути трирівневою і охоплювати: 1) методологію філософії приватного права; 2) методологію теорії приватного права; 3) власне методологію приватного права, яка повинна мати методологічний і методичний рівні. Об'єктами методологічного забезпечення є науковий і практичний процеси в галузі приватного права. Практичний процес поділяється на законотворчий і правозастосовчий. Якщо побудувати матрицю, у рядках якої вказати методологічні рівні, а у стовпцях — перераховані об'єкти, то на перетині рядків і стовпців одержимо повний набір видів методологічного забезпечення, які можуть використовуватися як завдання для розроблення в межах згаданої вище юридичної транзитології (див. також схему, наведену нижче).\nПерший (базовий) рівень методології права — методологічне забезпечення філософії, ідеології, наукового розроблення таких явищ, як філософія (ідеологія) права, і практичного застосування філософії та ідеології в процесі законодавчої діяльності.\nДругий рівень — це методологічне забезпечення теорії, досліджень у галузі права — наукове розроблення теоретичних положень щодо конструювання приватноправових норм, вибір і застосування певного наукового арсеналу.\nМетодологія приватного права третього рівня повинна мати двоїстий характер — власне методологічну (стратегія) і методичну\nНаукова розробка проблем ПрП\nЗаконотворчий (розроблення правових норм)\nПравозастосовчий (правозастосування норм ПрП)\nМетодологія філософії ПрП\nМетодологія теорії ПрП\nВласне методологія і методичне забезпечення ПрП\nСистема методологічного забезпечення приватного права (ПрП)\n(тактика — сукупність методів) частини. Методологія має величезне значення як для здійснення досліджень у галузі права, так і для процесів законотворчості та правозастосування. На це вже давно звертали увагу російські та українські вчені. Як зауважував свого часу один з корифеїв української теорії права П. Недбайло, саме філософсько-правові засади юридичної науки (як і будь якої іншої суспільної науки) визначають загальний підхід до мети і спрямування дослідження, добору досліджуваних фактів і явищ та інтерпретації результатів дослідження .\nДефіцит методології в юридичних дослідженнях зазначають і сучасні теоретики права. У статті П. Рабіновича "Трансформація методології вітчизняного праводержавознавства: досягнення і проблеми" [104, с. 20] є посилання на Рекомендації науково-практичної конференції "Проблеми методології сучасного правознавства". У них, зокрема, зазначалося: "Загальний стан розробки методологічних проблем українського правознавства відстає від сучасних проблем, хибує відчутними недоліками. Поширення набули методологічна невизначеність, еклектизм, некритичне запозичення певних методів та методичних заходів інших наук поза межами їх можливого використання у дослідженнях соціально-правових проблем. Мають місце непоодинокі прояви абстрактного, соціально беззмістовного визначення державно-правових явищ, нерозбірливого застосування концепцій та норм, що належать до різних, нерідко протилежних зарубіжних правових систем, недооцінки правових принципів, вимог відповідності об'єктивній реальності, потребам та критеріям практики".\nНе менш суттєвою є методологія приватного права у практичній сфері. Визначаючи важливість наявності методології приватного права, слід погодитися з Є. Харитоновим який зазначав, що цивільне право України вже котре десятиріччя створюється і розвивається спонтанно, залежно "від ідеологічних доктрин; від ступеня впливу того чи іншого угруповання правників; від звернення до певних іноземних зразків" [218, с. 17]. Ця думка є слушною, хоч в роботі не вказано всіх основних чинників, що впливають на процес (а отже, і результат) державоправотворення.\nЗ'ясування цих чинників є предметом самостійного дослідження, яке було нами здійснено і викладено в роботі "Права человека в свете христианской доктрины и идей открытого духовного общества" . Зокрема, перелік факторів негативного характеру,\nякі необхідно нейтралізувати в процесі державного управління, законотворення, тобто цілі управління (вони мають визначатися залежно від проблем), наведено, виходячи із загроз людині. Але це тільки відповідь на запитання — "що" робити. Щодо того, "як" робити, то відповідь на це запитання і є завданням методології прийняття відповідних державно-політичних публічних рішень.\nЦю відповідь мають дати філософія права та його теорія, яка повинна містити загальну частину для всіх галузей права, тобто бути придатною для побудови його публічної та приватної сфер, і спеціальну частину, призначену для використання при розробленні норм, що становлять певну сферу або галузь права. Отже, необхідні методологія приватного права і методологія окремих його галузей (цивільного, адміністративного тощо). Загальна методологія повинна бути потенційно здатною забезпечити розв'язання проблеми безпеки здійснення приватних прав людини.\nОцінка нинішнього стану методології права в площині практичної законотворчості та правозастосування визначається їх рівнем. Законотворчість (як і правозастосування) перебуває в Україні на вкрай низькому рівні. Про це свідчать не тільки безперервні зміни у чинному законодавстві, а й так зване "ручне управління" — творіння права Президентом країни, органами виконавчої влади, Конституційним судом тощо.\nЩодо правозастосування розрізнятимемо методологію правозастосування, що є загальною для усіх галузей права, і методологію галузевого правозастосування (у галузі кримінального, цивільного права тощо). Загальної методології стосуються, наприклад, методологічні положення, які випливають зі ст. 8, 9 Конституції України: "Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується" (ч. З ст. 8.); "Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України" (ч. 3 ст. 9).\nПроте, чи дотримуються цих норм методологічного характеру в правозастосовчій діяльності, наприклад в діяльності суду? Чи можна знайти суд, який прийняв би позовну заяву, обґрунтовану лише посиланнями на Конституцію України? Або побачити судове рішення, винесене на підставі міжнародного договору?\nЗміст методології права. Зміст методології приватного права виз-\nначається її рівнем. Розрізнятимемо, як зазначалося вище, три рівні цієї методології: філософський, теоретичний та власне методологічний (методичний). Під філософським рівнем слід розуміти передусім ідеологію побудови системи права.\nВважаємо, що коректніше говорити не про методологічні надмірності, а про дефіцит методологічного забезпечення як у практичній юридичній діяльності, так і в теорії права. Можливі зауваження щодо методологічних надмірностей. Проте ні з тим, ні з іншим погодитися не можна. Щодо методологічних надмірностей, то саме відсутність потужної методологічної бази призводить до безперервних змін прийнятих законів і постанов. Законодавці змушені постійно оглядатися назад, а чи не завалиться споруда з прийнятих ними законопроектів, яку вони будують, під тягарем власних надбудов. Навіть прийняті українським Парламентом нові кодекси часто не набувають чинності або їх дія призупиняється, а в тексти легітимних, офіційно опублікованих документів вносяться зміни ще до набуття ними чинності. Такого правового свавілля не було і в перші роки існування радянської влади. До речі, за тієї доби методологія права існувала, і навіть на той час була достатньо розвинутою. Це була марксистсько-ленінська методологія (філософія) права.\nПерехід до філософсько-методологічного рівня приватного права потребує відповіді на два питання: 1) "ЩО" — які саме підвалини буде закладено в основу правової політики, певних видів юридичних рішень (йдеться про вибір конкретної філософії для правотворення); 2) "ЯК" — як забезпечити практичну реалізацію обраної конкретної філософії для правотворення. Почнемо з відповіді на перше запитання, що має бути філософсько-методологічною базою саме для українського правотворення. До цього часу в юридичній і у філософській літературі така методологія не визначена. Роботи в галузі філософії права, як сучасні, так і минулих років, здебільшого є викладом полі-тико-правових поглядів, і в цьому плані мало чим відрізняються від теорії політико-правових вчень. Немає єдиних загальновизнаних критеріїв оцінки цих вчень, їх вибору для визначення, формування філософії національного або міждержавного (конвенційного) правотворення, філософії правотворення у певній сфері (приватній або публічній) чи галузі права, а також філософії права України в цілому. Не сформульовано відповідного замовлення на цю розробку і з боку теорії права. Такі теоретичні прогалини спричиняють значні\nпроб-леми на практиці. Відсутність ефективної національної методології правотворення, заснованої на найефективнішій ідеології (сумі концептуальних ідей, доктрин) з урахуванням національних традицій і особливостей, призводить до запозичення правових моделей західного зразка, що не завжди відповідають не тільки найвищим цінностям, а й національним традиціям. А це зумовлює часті зміни у законодавстві, заперечення його взагалі й може призвести навіть до повалення суспільного ладу. Яскравим прикладом втрат через відсутність власної філософської доктрини правотворення, чітких критеріїв її оцінки є те що Конституція України, прийнята порівняно нещодавно, виявилася, як заявив її гарант, недосконалою і потребує суттєвих змін. Чи не станеться так, що внесені до неї зміни знову швидко застаріють.\nФілософія права як наука повинна містити світоглядні концепції побудови, функціонування і розвитку політичної, державної влади, правотворення. Завдання її методології — визначити, сформувати конкретну ідеологію, яку можна було б покласти в основу правотворення. Розглянемо критерії вибору, оцінки наявних ідеологій. Для цього необхідно визначити головну мету людини, людства в цілому. Такою метою, на наш погляд, є виживання людини. Отже, критерієм оцінки вибору політичного вчення, певної концепції, ідеології має бути відповідність її досягненню головної мети.\nЛюдству відомі певні типи панівних ідеологій, які можна поділити на дві групи — бездуховні та духовні. До перших належать тоталітарні, нацистські, соціалістична, ліберальні (анархічні) ідеології. До других — переважно консервативні. Визнаючи умовність такого поділу, зазначимо, що у межах першої групи головними цінностями, що охороняється, можуть бути держава, державні інтереси (тоталітарні ідеології); певні класи — класовий підхід (соціалістична ідеологія); людина, її права (ліберальні ідеології, крайнім вираженням яких є анархізм). У межах ідеологій другої групи перевага віддається збереженню існуючих цінностей, передусім моральних, духовних. Оцінюючи наведені ідеології за виділеним нами головним критерієм, зазначимо, що перші призводять не до виживання, а до загибелі людей. І це не тільки нацистські або соціалістична ідеології, а й ліберальні (гуманістичні). Гуманізм, як підкреслюється у працях М. Бердяєва, поставив людину в центр Всесвіту. Він дав свободу творчому розвиткові людини, віддаливши її від Божественного центру.\nТому, на думку Бердяева, гуманізм не тільки утверджував самовпевненість людини, не тільки підносив ЇЇ, а й принижував, тому що перестав вважати її істотою вищою, Божественного походження. Пройшовши етапи свого розвитку, гуманізм ще в епоху Реформації метафізично вже заперечував свободу взагалі й свободу самої людини. Це довела Велика французька революція, яка спонукалася пафосом прав людини і громадянина, свободи, але спричинила лише тиранію, розлила річки крові. Філософ доходить висновку, що революція, яка онтологічно зміцнює права людини, але забуває про права Бога, винищує сама себе. Щодо духовних ідеологій, то вони сприяють збереженню, виживанню людини. Нами обґрунтовується , що філософією праводержавотворення може бути християнська доктрина, з урахуванням національних особливостей України — православна християнська доктрина, на базі якої можна вирішувати всі глибинні питання приватного права, у тому числі й такі докорінні, як право власності, інші речові права, будувати правові інститути (наприклад, добросусідства) тощо.\nЩодо відповіді на друге питання — "ЯК", то практичним механізмом втілення цієї ідеології у правотворчу діяльність міг би бути "моральний фільтр" для влади, створений в межах теорії мудрих рішень, що теж запропоновано у .\nМетодологія (стратегія) реформування псевдоправа в дійсне право, методологічна основа розробки правових рішень мають забезпечувати їх ефективність, тобто досягнення цілей легітимним і найраціональнішим шляхом. І, нарешті, універсальні методи побудови компонентів приватного права повинні давати змогу створювати такі конструкції його норм, які б забезпечували незалежність незаборонених дій громадян цивільно-правового характеру від втручання держави.\nТака постановка методологічних завдань здійснена вперше. Адже їх вирішення є необхідним, в іншому разі, як і на Заході, реформування, наприклад цивільного права, триватиме десятки років. Саме розвинута теорія приватного права має забезпечити вирішення завдань, поставлених Конституцією України щодо головного обов'язку держави.


Книга Лексика української мови. Факультативний курс. 7 клас Шевченко Є.Ф. 978-966-10-2021-3 купить книгу в Харькове, Украина | интернет магазин книг – Balka-book.com\nПосібник містить методичні розробки факультативних занять курсу «Лексика української мови» за програмою, рекомендованою Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України. Матеріал посібника можна використати на уроках української мови під час вивчення лексики та в позакласній роботі під час проведення свят рідної мови. Для вчителів-словесників, студентів філологічних факультетів, шанувальників рідного слова, для всіх, хто хоче удосконалювати свою мовленнєву культуру.


Білий чай: властивості, користь, як заварювати\nБілий чай - це малоокислений різновид чаю, він стоїть на першій сходинці ферментації, тобто чайний листок якомога менше піддають обробці й максимально зберігають його природні властивості. Його вирощують у гірських районах китайської провінції Фуцьзянь і виключно звідти походить справжній білий чай. Також збір і виготовлення відбуваються в гірських районах острову Шрі-Ланка, в індійських регіонах Дарджилінг, Асам та Нілґірі, в Непалі й навіть в африканських Кенії та Малаві, однак всі сорти білого чаю, не китайського походження вважаються компромісними. І не без причини.\nУ Фуцьзяні для виготовлення збирають бруньки та молоді листочки першого врожаю, які лиш наполовину розкрилися, а для елітного білого чаю взагалі збирається або тільки одна верхня, м'яка та ароматна, брунька чайного куща — тіпс, або така ж брунька з одним найближчим листочком.\nБудь-який сорт білого чаю збирається виключно в останніх числах березня, причому день повинен бути ясний і сонячний, відбувається це з 5.00 до 9.00 ранку, а збирачі обов’язково виримують кількаденний піст і медитують, аби очистити розум. Вони не вживають у їжу часник, цибулю, гострі спеції, а також не палять, бо надзвичайно тендітні чайні листки швидко вбирають подібні запахи, що може зіпсувати оригінальний аромат. А тепер найважливіший момент: в сезон збору білого чаю в Китаї квітнуть фруктові сади, які межують із чайними плантаціями. Аромат квітів осідає на сріблястих ворсинках перших чайних листків, що надає напою характерного квіткового аромату, який неможливо відтворити в інших куточках світу. Якщо ж у дні збору випадає негода, то весь цьогорічний врожай пропадає, а ціна на чай підвищується.\nЗвичайно ніякої механізації або підручних засобів для заготівлі сировини не застосовується. Використовується виключно ручна праця. Зібране листя тримають десь біля хвилини над парою, щоби зупинити процеси окислення та ферментації. Після цього листочки чаю підсушують. В готовому до вживання вигляді листочки білого чаю не мають бути зламаними та скрученими, вони повинні виглядати як ціле засушене листя. Їх колір — сріблясто-зелений ззовні та бежевий всередині. Настій білого чаю варіюється від світло-жовтого до бурштинового кольору і, при правильному заварюванні, він напрочуд ароматний. Саме тому, зустрічатються його назви "квітковий" й навіть "мандариновий".\nНа відміну від багатьох інших видів, білий чай представлений тільки двома класичними сортами:\nБай Хао Інь Чжень, або Срібні Голки\nДля його виготовлення використовуються молоді верхні бруньки куща і ніякого листя. Вони мають сріблястий відтінок, бо вкриті тоненькими ворсинками, а за виглядом і справді подібні до голочок (чи хвої).\nБай Му Дань, або Біла Півонія\nДля цього сорту збираються бруньки з двома щойно розкритими листочками, тож в готовому вигляді це буде насип із засушених чайних листків і тонких бруньок.\nВсі інші сорти білого чаю мають в основі сировину, в якій допускаються браковані бруньки чи пошкоджені листки, нерідко подібні дефекти не впливають на аромат та смак напою радикально, але зовнішній вигляд продукту зовсім інакший.\nСеред усіх чайних родичів білий чай може похвалитися переважною кількістю корисних речовин, а також містить найбільше чайного кофеїну, який називається теїн і сприяє бадьорості. Також білий чай прискорює природний метаболізм, що допомагає позбавитися зайвої ваги, вивести з організму токсини, шлаки і навіть деякі отрути. Антиоксиданти, поліфеноли, біофлавоноїди, присутні у складі напою за рахунок слабкої ферментації, вибудовують захисні механізми від усякого роду пухлин і ультрафіолетового випромінювання. Також білий чай містить речовини, які нормалізують згортання крові, тому його вживання рекомендоване за наявності тромбозів та гемофілії. Проте безсоння, вагітність і період годування немовляти, гіпертонія, гастрит, виразка шлунку, а також діабет і захворювання нирок включені у перелік протипоказань до вживання білого чаю, тож будьте уважні та обережні.\nВтім, і користь від чайного напою можна отримати тільки якщо правильно його приготувати. Найкраще для заварювання підійде порцеляновий посуд чи глиняний заварник. Температура води для заварювання білого чаю не повинна перевищувати 70 градусів - це дуже важливо, адже вища температура обпікає листя і бруньки та знищує всі поживні речовини й аромат чаю. Слід засипати жменьку сухого чаю до заварника чи горнятка, залити гарячою водою і настояти 5-10 хвилин. Забудте про цукор - смак чаю сам по собі трохи солодкуватий і надзвичайно приємний. Білий чай витримує усього пару-трійку заварок, адже листя його не розкривається, як у ферментованих видів чаю, але задоволення гарантоване.\nUaModna:Секрети білого чаю


Кілометр крокували заметами: на Харківщині медики героїчно врятували пацієнта - Главред\nКілометр крокували заметами: на Харківщині медики героїчно врятували пацієнта\nВідомо, що епізод стався 25 січня. Медики конкретно виїхали до пенсіонерки, яка проживає в селищі Золочів (за 40 кілометрів від обласного центру).\nНа Харківщині медики героїчно врятували пацієнта / Центр ЕМД по Харківській області\nЛікарі з бригади швидкої медичної допомоги пішки йшли понад кілометр на виклик, оскільки в селищі біля Харкова спецавтомобіль застряг у снігах і не зміг проїхати. Про це повідомляється на Facebook-сторінці Центру екстреної медичної допомоги по Харківській області.\nВідомо, що епізод стався 25 січня в Харківській області. Медики виїхали до пенсіонерки, яка проживає в селищі Золочів (за 40 кілометрів від обласного центру).\nКарета швидкої доїхала до залізничного переїзду, проте далі все було завалено снігом. І автомобіль не зміг проїхати. Двоє медиків змушені були вийти з машини і йти більше кілометра до житла пацієнтки.\nЗрештою, літній жінці надали екстрену медичну допомогу і її життю, на щастя, більше нічого не загрожує.\nчитайте такожКабмін затвердив нові правила роботи швидкої допомоги\nНагадаємо, раніше Харківської області бригада лікарів швидкої допомоги прямувала до пацієнта, але не змогла до нього доїхати. Через ожеледицю і погану дорогу машина не доїхала кілометр. Доктора пішки пішли до пацієнта. Після того як з'ясувалося, що у чоловіка травма ноги, а авто під'їхати не може, вони взяли господарський візок і довезли його до автомобіля швидкої, щоб повезти в лікарню.\nНеадекват накинувся на водія "швидкої" і розтрощив автомобіль\nНа Харківщині водії не пропускали швидку, яка везла дитину з апендицитом: відео інциденту\nшвидка допомога пацієнти новини України


Роботу пішого переходу Україна - Польща продовжили ще на пів року - Укрaїни, Дoлгoбичув, служби\nРоботу пішого переходу Україна - Польща продовжили ще на пів року\nПункту прoпуску "Угринiв - Дoлгoбичув" прaцює в експериментaльнoму режимi. Держaвнi прикoрдoннi служби Укрaїни тa Пoльщi вирiшили прoдoвжити рoбoту пiшoхiднoгo пункту прoпуску "Угринiв - Дoлгoбичув" нa укрaїнo-пoльськoму кoрдoнi дo 31 грудня 2016 рoку включнo. Прo це йдеться в пoвiдoмленнi прес-служби укрaїнськoгo вiдoмствa. Прoект пo пiшoхiднoму перетину кoрдoну є пiлoтним i був впрoвaджений 1 липня 2015 рoку.\nЗгiднo з пoвiдoмленням, прoдoвження термiну дaнoгo прoекту сприятиме пoдaльшoму рoзвитку дoбрoсусiдських вiднoсин жителiв прикoрдoння Укрaїни тa Пoльщi. Вiдзнaчимo, щo нa зaхiднoму кoрдoнi Укрaїни прaцює ще oдин пiший перехiд у Львiвськiй oблaстi - "Шегинi-Медикa". Цими КПП кoристуються в oснoвнoму, влaсники тaк звaних "шoпiнг-вiз", зa якими жителям прикoрдoнних oблaстей зa спрoщенoю прoцедурoю дoзвoлили перетинaти кoрдoн з метoю пoкупoк.


Про мовні успіхи Андрійка » Українка в Чилi\nБагатомовність, Діти, Життя-буття вересня 25, 2012\nдіти інтуітивно відчувають, яка мова домінантна, що мова – вона навіть у повітрі. Я з того приводу особливо не страждаю: ми з ним прекрасно розуміємося, а коли домінантна мова зміниться, я впевнена, він заговорить саме тією мовою, яку буде розуміти більшість.\nХоча, чесно кажучи, я боялася, що або в малого в голові буде каша, або у нього виникнуть комплекси, що в нього якась не така мама і говорить з ним по-дивному, як усі, аж поки чоловік не розказав підслухане.\nБули ми тиждень у чилійської бабусі, разом із двоюрідними братами-сестрами. Андрійкові майже три, решті 4, 5 і 6 років відповідно. Всі ходять до садка або до школи. Мій – домашній. Всі одномовні, а отже говорять тільки так іспанською. Мій хоч і говорить (і правильно!), все ж його словниковий запас ще не такий великий.\nОдного дня зранку підходить до нього 4-річна сестричка Флоренсія і каже (іспанською):\n– Ти вже одягнений, а я ще в піжамі.\n– Так, одягнений. І “чета” (його варіант від слова “chaqueta”- кофтина, жакет. Ця кофтина йому дуже подобається, тому хвалиться перед кожним, хто зверне увагу).\nСтарша Фло його виправляє:\n– Правильно казати “чакета”.\nМалий не розгубився:\n– Ні, бо по-російськи буде “чета”.\nНапевно, сказав “en ruso”, бо то найлегше вимовити: назви предметів, дій і явищ, які він знає всіма мовами, ми постійно уточнюємо, якою саме це мовою. Коли це роблю я, то кажу: “Українською – ліжко, російською – кровать, іспанською – cama, англійською – bed.” Коли це робить чоловік, то, відповідно, іспанською: “En Ucraniano, en Ruso, en Español, en Inglés”. Тож “en Ruso” – найкоротший варіант із усіх 🙂\nПісля цього випадку я повністю розслабилася: бачу, що дитина зовсім не комплексує з приводу своєї багатомовності, а навпаки, використовує її на свою користь. І в кого воно таке винахідливе :))))?\n9 коментарів до “Про мовні успіхи Андрійка”\nСвітлана 29 Sep 2012 · 3:02 pm\nПривіт. 🙂 Ми з вами не знайомі, та я давно вас читаю. Засмутилась, що ви довго не пишете (думала може щось погане сталося). Та, нащастя, ви повернулись і з вами все гаразд! Цікаво дізнаватись “зсередини” про життя у такій далекій країні, тому більше не лякайте і не зникайте так надовго.Я живу в Україні, у місті Володимир-Волинський.\nucraniana 29 Sep 2012 · 3:05 pm\nДякую, Світлано! До мене можна на ти 🙂 Нічого поганого не сталося, а зовсім навпаки – зараз чекаємо другу дитину. То трохи змістилися пріоритети. Та от Валерій у коментарі до попередньої публікації дав стусана, то я активувалася 🙂 Якщо що – мене можна знайти на Фейсбуці: https://www.facebook.com/nadiia.vasylchenko От якщо я й там мовчатиму, то тоді так, щось сталося :))))\nСвітлана 29 Sep 2012 · 4:19 pm\nБудемо на “ти” :-). Щоб ти знала своїх читачів “в обличчя” – то ось – http://vk.com/id16875321 Приємно познайомитись! Ммммм… дівчинка!!! Це чудово!!! Приємного “чекання”!!!\nOksi 30 Sep 2012 · 7:08 am\nпривіт, рада за вас, сестричка – це чудові новини, я вас теж давно читаю, хоча ми не знайомі, не зникайте знову так надовго 🙂\nucraniana 30 Sep 2012 · 2:44 pm\nOksi, спробую :))\nchrishoneybee 30 Sep 2012 · 8:54 pm\nі я на дівчинку чекаю (от не втрималась, і видала секрет :)))\nа з мовами все буде добре. я в мудрій книжці про дітей читала, що каші точно не вийде, а вийде поліглот малий 🙂\nucraniana 2 Oct 2012 · 9:55 am\nО! Колеги! Вітаю від щирого серця! Будемо ростити дівчаток разом 🙂\nSehrg 2 Oct 2012 · 6:05 pm\nІ я теж заходив сюди час від часу, чекав нових нотаток.\nПрниємно вас знову читати.\nYuliyaJulia 5 Oct 2012 · 2:16 am\nПриєднуюся до вище написанного (дуже чекала нових записів, бо сама віднедавна живу в Еквадорі)… рада, що повернулася… і вітаю з майбутнім поповненням!!! Дочка- це чудово ( вже шостий місяць переконуюся)


Київ поповнив фонди бібліотеки Лейпцизького університету | УНІАН\nКиїв поповнив фонди бібліотеки Лейпцизького університету\n10:54, 14 листопада 2011\n500 українських книг поїхали в Німеччину\nКиїв. 14 листопада. УНІАН. Голова Київської міської державної адміністрації Олександр ПОПОВ передав делегації міста-побратима Лейпцига перелік українських книг, які незабаром буде передано для бібліотеки Лейпцизького університету Альбертіни.\nЯк повідомляє прес-служба Київської міської деожадмінісрації, зустріч представників німецької делегації та О.ПОПОВА відбулася 11 листопада.\n«У Лейпцизькому університеті навчаються українські студенти і, я переконаний, ця література стане їм у нагоді. Там дуже прекрасна бібліотека, вона відома в усій Німеччині. Ми пообіцяли передати туди українську літературу, тому підібрали 500 книг, які через посольство Німеччини в Україні відправимо у Лейпциг», – зазначив О.ПОПОВ.\nКрім того, голова КМДА повідомив, що представники лейпцизької делегації мали зустріч зі столичними фахівцями, під час якої обговорили перспективи будівництва паркінгів у Києві.\n«Сьогодні визначено два об’єкти, які можна збудувати до ЄВРО 2012. Технології, які застосовують в Лейпцигу, недорогі за собівартістю та мають швидкі темпи реалізації», – підкреслив О.ПОПОВ.\nНагадаємо, у жовтні цього року київська делегація на чолі з О.ПОПОВИМ у рамках робочого візиту до міста-побратима Лейпцига відвідала одну з найвідоміших бібліотек Альбертіну. Тоді голова КМДА пообіцяв, що незабаром її фонди поповняться українськими книжками.


Україна піднялася в рейтингу якості держуправління від Світового банку\nРегуляторне середовище для бізнесу в Україні за рік покращилося – відповідний індикатор за підсумками 2017 року хоча і залишився в негативній зоні, проте покращився до мінус 0,32. Позаминулого року він становив мінус 0,43.\nЧитайте також: Світовий банк готує гарантійну операцію для підтримки реформ в Україні на $650 млн\nЗа всі роки складання цього рейтингу Україна ніколи не виходила з “мінусів”. Найгірший показник був у 1998 році – мінус 0,76. А найкращий – за 2017-й.\nУкраїна також піднялася в загальному рейтингу серед 213 країн. Світовий банк розраховує ранг країн у відсотках. За 2017 рік в Україні він становить 40,38%. Це означає, що у 40,38% країн світу рівень регуляторної політики гірший, ніж в України. За підсумками 2016 року показник України склав 36,06%, а в 2015-м – 29,81%. Тобто Україна поступово піднімається в загальному рейтингу.\nЗа підсумками 2017-го кращий ранг Сінгапур, який має 100% і став кращою юрисдикцією з точки зору регуляторних умов для бізнесу в світі.\nЕксперти розглядають індекс WGI Світового банку більш як комплексну альтернативу популярному рейтингу легкості ведення бізнесу Doing Business. Під час розрахунку WGI аналітики беруть до уваги шість складових: підзвітність, політична стабільність і відсутність насильства, ефективність уряду, якість регулювання, верховенство закону, контроль над корупцією.\nУ Зеленського відповіли на вимогу знизити тарифи на комуналку Вчора, 21:30 1409 3\nГонтарева прокоментувала рішення судів щодо ПриватБанку Вчора, 20:00 934\nПенсійний фонд вирахував середню зарплату за лютий для виплати пенсій Вчора, 19:40 1971 2\nУкраїна веде переговори з Єврокомісією про включення в проект "Новий шовковий шлях" Вчора, 19:20 172\nБанки запаслися рекордним обсягом готівки Вчора, 19:00 1922\nВ МЕРТ розповіли про позитивний вплив короткострокової міграції Вчора, 17:00 283\nОмелян розповів про вплив Коломойського на авіаційну галузь після виборів Вчора, 16:15 996 1\nКурс гривні, інфляція, ВВП: прогнози Morgan Stanley Вчора, 15:30 3339 1\nПозавчора, 21:00 - 5595 6\nВчора, 13:00 - 3025 4\nВчора, 12:30 - 5503 3


Изготовление флажков, настольные прапорці, рекламные флажки Киев: продажа, цена в Киеве. изготовление флагов от "Твой Дизайн" - 49549309\nИзготовление флажков, настольные прапорці, рекламные флажки Киев\nУслугаИзготовление флажков, настольные прапорці, рекламные флажки Киев\nВиготовлення прапорців, друк на прапорцях\nЗа призначенням прапорці деляться на: настільні та носяться, які використовуються для промо-акцій, шоу та соціально-політичної агітації.\nНастільні прапорці використовуються для декорації приміщень (поряд з гірляндами з прапорців) і в якості рекламно-сувенірної продукції. Найбільш поширені:\nкорпоративні прапорці, що оформляються відповідно до фірмового стилю;\nміні-зображення державних прапорів;\nпрапорці з символікою некомерційних організацій, таких як благодійні, екологічні та ін.\nПрапорець - це тканина, флагшток і підставка. При виготовленні прапорців застосовують атлас, габардин і шовк: поліефірний або мокрий. Металевий або пластиковий, флагшток кріпиться на обрану підставку. Підставка може бути одно-або многоштоковой, пластикової, нікелевої або латунної.\nДрук на прапорцях - технології\nНанесення логотипів і зображень на тканину здійснюють методом сублімації або шовкографії, на папір - цифровий або офсетним друком. Паперові прапорці зазвичай ламинируются.\nРекламні прапорці в Києві\nРекламні прапорці використовуються під час проведення презентацій, промо-акцій, шоу, свят та інших масових заходів. Їх роздають учасникам заходів. На рекламних прапорцях розміщуються емблеми, графічні зображення торгових марок, логотипи, інші зображення і слогани. Часто використовуються паперові прапорці.\nОфісні прапорці служать для декорування офісів елементами корпоративної символіки і служать для створення ділової атмосфери під час переговорів. Офісні прапорці частіше друкуються на тканині, тому не варто перевантажувати полотно зайвою інформацією.


22 березня 2018 року №19 "Про надання одноразової грошової допомоги"\nГоловна \_ Офіційні документи \_ Розпорядження голови районної ради \_ 2018 рік \_ 22 березня 2018 року №19 "Про надання одноразової грошової допомоги"\nОпубліковано: Понеділок, 26 березня 2018, 11:43\n22 березня 2018 року №19\nВідповідно до рішень районної ради від 23 лютого 2018 року №413 "Про Програму матеріальної підтримки найбільш незахищених верств населення району на 2018 рік", від 03 лютого 2011 року №107 "Про Положення про порядок та умови надання одноразової грошової допомоги" із змінами та протоколу засідання робочої групи з питань розгляду звернень громадян щодо надання одноразової грошової допомоги від 21 березня 2018 року №2:\n1. Надати одноразову грошову допомогу наступним жителям району:\nАндрощуку Олегу Сергійовичу, жителю села Моквин, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nВасильцю Віктору Петровичу, жителю села Малушка, для проведення лікування, в розмірі 1000 гривень;\nГалайчук Галині Іванівні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nГуріну Анатолію Феодосійовичу, жителю міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 500 гривень;\nГурин Надії Михайлівні, жительці села Городище, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nДзюбі Ніні Григорівні, жительці села Прислуч, для проведення лікування, в розмірі 1000 гривень;\nДорошко Макару Федоровичу, жителю міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 1000 гривень;\nДячуку Сергію Серафимовичу, жителю села Бронне, для проведення лікування, в розмірі 5000 гривень;\nЖданюку Володимиру Яковичу, жителю міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 500 гривень;\nЗайку Дмитру Михайловичу, жителю села Балашівка, для проведення лікування дружини, в розмірі 1000 гривень;\nІванюку Віктору Сергійовичу, жителю міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nІванову Леоніду Ігоровичу, жителю села Богуші, для проведення лікування, в розмірі 5000 гривень;\nІвановій Марії Олександрівні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nКоломейчук Тамарі Миколаївні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nКусік Аллі Леонідівні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 5000 гривень;\nКравчук Тетяні Юріївні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 1000 гривень;\nКичан Марії Анатоліївні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 800 гривень;\nКовальчуку Григорію Матвійовичу, жителю села Грушівка, для ліквідації наслідків пожежі, в розмірі 1000 гривень;\nНичипорук Лідії Сергіївні, жительці міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 300 гривень;\nПостоєву Віталію Маркіяновичу, жителю села Городище, для проведення лікування дітей, в розмірі 5000 гривень;\nПопач Лідії Іллівні, жительці села Вітковичі, для проведення лікування, в розмірі 1000 гривень;\nСисі Олені Степанівні, жительці села Богуші, для проведення лікування дитини, в розмірі 1000 гривень;\nУдоду Анатолію Федоровичу, жителю міста Березне, для проведення лікування, в розмірі 1000 гривень.\n2. Кошти в сумі 32900 (тридцять дві тисячі дев’ятсот) гривень виділити із районного бюджету управлінню соціального захисту населення райдержадміністрації по функції "Інші видатки на соціальний захист населення".