Каньйон Іхлара перетворює мандрівника в скелелаза. - Aquasferra\nДодому Б. Схід Каньйон Іхлара перетворює мандрівника в скелелаза.\nНа краю каньйону.\nСпуск з перешкодами. Не повторювати!!!\nПо дну долини каньйону Іхлара.\nЯ згадую, як ще зовсім нещодавно в Сербії Драго вчив мене азам скелелазіння по прямовисній стіні Голубацкой фортеці, як доводиться застосовувати отримані уроки в Туреччині, каньйоні Іхлара, і ні про яку страховку тут вже не піде. Найбільше я переживав за Мілу, адже в Сербії вона лізти відмовилася, а тут, можна сказати, вибору не було.\nНе багато любителі Каппадокії доїжджають до Каньйону Іхлара, хоча цей красень довжиною 13 кілометрів того варто. І знову наша улюблена карта.\nЯк ви пам’ятаєте, мій дорогий читачу, ми тільки вийшли від термального озера Нарли, так що до каньйону було зовсім рукою подати, не вистачало тільки коліс. Ні, турецький автостоп залишався все таким же гарним, якби було що “стопити”.\nПовз нас на мопеді проїхали дві блондинки-іноземки, ех, щасливі. Ну нічого, припинили розпускати слюні, і за роботу. Таки через півгодини засмаги нас підібрав турків з дружиною. Вони мовчки довезли до місця, а потім розвернувшись, поїхали далі.\nОх, каньйон Іхлара вже з дороги здавався прекрасним. А коли ми підійшли до самого його краю, то просто завмерли в захваті, хотілося швидше прогулятися.\nЯ десь читав, що каньйон Іхлара не повністю під охороною, і є частина, куди можна пройти безкоштовно і побачити все теж саме. Як з’ясувалося вже пізніше, в каньйон можливо без квитка зайти через саме місто, прямо з центру є спуск.\nІ ще на замітку, ця платна і туристична стежка 3-4 км, а можна піти далі абсолютно безкоштовно з протяжністю 10 км, але це для самих фанатів і мають купу порожнього часу. Зараз перед нами була білетна будка, сповіщала про те, що вхід коштує 8 лір (160 руб.) з людини, а в кишені всього 15 лір, тобто на вхід не вистачає.\nЯ згадав Рожеву долину, де ми з Милою намотали не один кілометр, і де була можливість піднятися нагору долини, так і спуститися з неї. Тут був приблизно той же принцип, тільки висота стін близько 150 метрів, залишалося знайти “дірку в паркані”. Найбільше напружував охоронець, пост якого знаходився на самому відкритому і добре обсматриваемом ділянці каньйону.\nМи вирушили на пошуки лазу, і, як ми думали, ми його знайшли. Десь в кілометрі від основного спуску є стоянка, а за нею чітка стежка вниз до однієї зі стін. Причому спуск за моїми розрахунками повинен був проходити поза видимості охоронця, прикриваючи нас скелею.\nСерпантин на прямовисній стіні ми подолали без проблем, далі я бачив, що стежка губиться за одним із поворотів, але вона була настільки виразно видно, що у мене не було ніяких сумнівів – по ній часто ходять люди.\nВже не знаю, хто були ці люди, але вони явно мали спритністю гірських козлів. Ми майже йшли по карнизу одній зі стін, перестрибуючи з уступу на уступ, додайте до цього важкі рюкзаки за спиною. І раптом, стежка скінчилася. Мало того, скінчилася вона тоді, коли нас стало видно з посади охоронця.\nНе знаю, чи бачили нас чи ні, але повертатися назад не тільки не було сенсу, але і просто неможливо фізично.\nІ коли така думка відвідує голову в тому місці, де і йти вперед – це майже божевілля, так як є велика ймовірність скрутити шию, розумієш, що втрачати нічого, то в тілі прокидається просто невідомі мені самому раніше і сили і спритність.\nНайбільш небезпечною ділянкою спуску був вузький розлом між скель всього в 40 см шириною, йдучи вниз збільшуються в прогресії трьома ступенями. Нам з Милою довелося неабияк потрудитися, щоб спустити рюкзаки, а потім теж саме провернути зі своїм тілом. Я більше переживав за Мілу, але вона всупереч моїм очікуванням трималася молодцем, тут головне, довіра один одному.\nКоли все найстрашніше було подолано, і попереду залишався лише чагарник з сухостою і гілок, ми вже ледве стояли на тремтячих ногах, з останніх сил притримуючи рюкзаки такими ж руками.\nВсупереч нашим побоюванням, внизу охорона нас не чекає з розкритими обіймами, тому з напівзігнутими колінами ми вийшли до струмка, що протікає по дну каньйону, де провели близько години, щоб відновити сили для подальшого дослідження.\nТериторія Ихлары, куди ми спустилися – це лише третя частина від усього каньйону. Прогулянка навіть тільки по ній одній зайняла у нас кілька годин.\nКаньйон утворився завдяки річці, води якої кілька сотень тисяч років тому простягалися від однієї до іншої стіни.\nЗараз це був невеликий струмок холодної води вздовж якого по обидва боки є прогулянкові стежки, кілька кафе і закоти до різним храмам і монастирям.\nОстанні тут з’явилися після приходу перших християн, облюбували це місце під свої печерні житла.\nМи теж завітали у декілька так званих церков. Загалом це звичайна печера, видовбаний рукою людини в скелі. У деяких випадках храми мали два і більше поверхів, а вглиб йшли на кілька кімнат.\nДуже заворожують християнські фрески із зображенням ангелів і святих. У фарбах виглядає дуже красиво. Думаю, без них подібні храми виглядали як всі інші каппадокские печери – порожньо і сумно.\nОдин з храмів висічений вже дуже високо, довелося подолати не одну сотню сходинок, щоб до нього дістатися, а заодно і помилуватися каньйоном з висоти пташиного польоту.\nПересуваючись із одного місця до іншого, я раптом почув за спиною на чисто російській мові питання: “звідки?”. Ми з Милою відразу обернулися і побачили молодого турка з дівчиною. Подумавши, що він напевно вивчив пару слів по російськи і тепер випендрюється, ми йому по простому відповіли: “з Росії”. На цьому розмова закінчилася, турків посміхнувся і продовжив прогулянку з дівчиною.\nКоли через кілька годин втомлені, ми таки вийшли з першої частини каньйону, я знову помітив цього хлопчину. Він якраз сідав у свою машину, а ми роздумували, як тепер звідси вибратися.\nХлопець, мабуть, теж нас помітив і під’їхав ближче. Коли він заговорив з нами майже чистою українською, у мене трошки від’їхала убік щелепу, але я швидко повернув її на місце. У підсумку хлопці вирішили підкинути нас до Дерінкую, де вони збиралися встигнути ще подивитися підземне місто. Виявляється, пара приїхала зі Стамбула на вихідні в Каппадокію, і зараз вони дивилися все що можна.\nПоки ми їхали, встигли не тільки познайомитися, але й трохи заблукати в численних дорогах. Моя електронна карта, схоже не сильно вселяла довіру Баку (Бак — так звали молодого турка, а дівчину Туба – тепер уявіть картинку =)) тому ми зупинялися практично на кожній заправці, щоб запитати дорогу. За цей же час я дізнався, що хлопчина кілька місяців жив і вчився в Росії, де власне і навчився так добре говорити, хоч і забував періодично деякі слова.\nСлава богу, до Дерінкую доїхали без пригод. Хлопці ще запропонували з ними сходити в місто, але ми чемно відмовилися, пославшись на те, що пізно, та й ми вже бачили такої ж Каймакли. Тому ми дружньо попрощалися і рушили на пошуки ночівлі, адже сутінки вже не за горами, а день видався не з легких.\nпопередня статтяПішки по центру столиці Джакарта.\nнаступна статтяСамостійний відпочинок в Грузії: маршрут і ціни.\nДо побачення, Салала. Пляж Магшал (Magshal) з гейзерами.\nАлушта. Памятки і дешеве житло в місті.


Роман Вапінський, Тадеуш Стеґнер, Оля Гнатюк. Україна: Схід – Захід. Матеріали наукової сесії за редакцією Тадеуша Стеґнера, Редакція Критики | КРИТИКА\nРоман Вапінський, Тадеуш Стеґнер, Оля Гнатюк. Україна: Схід – Захід. Матеріали наукової сесії за редакцією Тадеуша Стеґнера\nЗбірка матеріалів наукової сесії «Україна між Сходом і Заходом», що відбулася 12 вересня 1998 року у Ґдині в рамках ІІІ днів України в Польщі, відкривається виступом надзвичайного та повноважного посла Польщі в Україні Єжи Бара. Польський політолог Роман Вапінський розмірковує про «Місце України в Європі ХІХ–ХХ ст.»; Тадеуш Стеґнер досліджує ставлення впливових польських середовищ до України протягом двох останніх століть. Оля Гнатюк пише про геополітику в українській літературі; фактично цій самій темі присвячено статтю Боґумили Бердиховської «Лектура як цивілізаційний вибір».\nВідомий польський україніст Володимир Мокрий аналізує новочасне сприйняття класичного роману Генрика Сенкевича «Вогнем і мечем»; Микола Рябчук пише про амбівалентність українського суспільства як головну причину непослідовної внутрішньої та зовнішньої політики українських еліт; отець Марек Скурка висвітлює місце греко-католицизму в сучасній Європі. Заслуговують на увагу також доповіді Ґжеґожа Берендта «Євреї на Україні за царату» та Анджея Степана «Антиміси в українській графіці XVII–XX ст.».\nМатеріали міжнародного семінару «Нова Україна і нова Європа: час зближення», що відбувся наприкінці 1996 року у Львові, вийшли окремою книжкою за редакцією директора Центру гуманітарних досліджень...\nНапередодні. Україна на рубежі тисячоліть. Експертні оцінки


Вируюча пудра для ванни "Полуниця" 150 г купити в Україні на Sapo-beauty - Львів, Одеса, Київ, Ужгород, Харків, Херсон, Миколаїв, Вінниця, Суми, Кременчук, Запоріжжя, Полтава, Дніпро.\nАртикул: Sapo 418\nЯкщо вам подобається аромат полуниці, то саме час спробувати вируючу пудру для ванни «Полуниця».\nПудра має ніжно рожевий колір, та приємний аромат полуниці, який нікого не залишить байдужим.\nДивовижний аромат і море задоволення! Я обожнюю різну сіль для ванн, постійно купую нову і тішу себе щовечірніми процедурами краси. І сьогодні розповім про новинку, яка підкорила з першої ж секунди знайомства. Є вируючі кульки, тверда піна, гейзери і просто сіль для ванн. Тут же розсипчастий варіант вируючого кульки. Мені такий формат більше подобається. Можна дозувати засіб, в той час як кульки вистачає на один раз.


13.09.2018, 15:36 • 2405 • 0\nНаш приятель Джефрі Вилз, почувши від мене 2015 року перші розчаровані нотки, сказав: "Чому ви, українці, хочете перестрибнути широку річку одним стрибком? І мучитеся, що цього вам не вдається зробити? Ми, англосакси, твердо знаємо, що кожна велика дорога складається з маленьких кроків, і всіх їх треба по черзі пройти".\nВік і пережитий досвід дозволяють мені впевнено сказати, що шлях, який Україна вже здолала, є фантастично великий. За мірками тих надій, що їх мали українські борці Руху опору в таборах, сьогодні Україна забезпечила собі визначальні передумови свого розвитку: здобула і зберегла політичну незалежність, вистояла у "гібридній" війні з Росією впродовж важких чотирьох з половиною років, реорганізувала свою економіку після всіх саботажних акцій та російських блокад. Одного безвізового режиму було б досить, щоби колишніх громадян СРСР, затиснутих у непроникних кордонах, зробити абсолютно щасливими.\nПочну не з влади, а з нас самих. Якщо на Помаранчевій революції народ іще вірив у "доброго царя/месію" і тому кричав: "Ющенко, Ющенко!" – то на Революції гідності він уже одужав від цієї ілюзії й "Порошенко! Порошенко!" не кричав. Проте увиразнив інший варіант цієї суспільної ілюзії: патерналізм. Ні, ті, що пройшли через горнило Майдану, повірили у власну спроможність змінити країну, тому явили диво волонтерського руху і стали становим хребтом відродженої армії. Але суспільство загалом усе ще очікує, коли щасливим його зробить хтось зверху, все ще звинувачує у всіх бідах київську владу. І так, на жаль, буде голосувати на найближчих виборах.\nТому перша передумова нового дихання – це усвідомлення того, що головний спротив реформам є насправді в народі, а не у владі. Це народ воліє тримати в руках стару синицю корупції й кумівства, ніж зважитися ловити в небі журавля нового стилю життя. Але якщо цього хоче електорат, то чому він звинувачує у всьому владу? Для більшості українців жити чесно і за правилами – це діяти собі на шкоду. Тому знайти нове дихання – це розпрощатися з вічно комфортним для нас скиглінням, що "всьо пропало"; це уникати не менш комфортного для нас висновку, що "ця влада не наша, вона нам ворожа", що "вони всі такі". Ми маємо владу, на яку поки що заслуговує народ, який хоче, щоби мінялися всі, крім нього самого.\nДруга причина – це, звичайно ж, стан нашої політичної еліти і хиби нинішньої державної адміністрації. Еліта за означенням має вести за собою народ, проте куди вести – вона насправді не знає. Над нами все ще витає фатум давнього запитання Леоніда Кучми, поставленого депутатам Верховної Ради: "Скажіть мені, яку державу ми будуємо, і я її будуватиму". Відтак у всіх трьох гілках влади бракує стратегічної візії розвитку держави, натомість переважає тактичне маневрування, в якому до уваги беруться не так інтереси держави, оскільки вони не продумані, як інтереси власні й інтереси своїх кланів. Тому ними й керуються, коли приймають політичні рішення.\nХтось може мені заперечити: за останні роки в Україні наплоджено чимало так званих "стратегічних візій" – отже, держава над цим працює. Але ці стратегії стають радше "кормушкою" для імітаторів, ніж справжнім осмисленням потреб держави. Вони мертвонароджені, бо насправді ніхто не збирається їх втілювати в життя. Люди звично пояснюють цю безплідність чинних стратегій браком професіоналізму чи злою волею, яка межує з саботажем. Однак головна проблема тут – у цінностях, якими живе наша верховна і низова політична еліта.\nСьогодні у київських владних коридорах іде інтенсивна й серйозна "чоловіча" робота: формуються нові партійні альянси, перегруповуються сили, купуються і продаються позиції, ведуться жорстокі підкилимні війни – і від цього, звичайно ж, якоюсь мірою буде залежати стратегічне майбутнє України. Але це нічого спільного не має з формуванням стратегії розвитку держави. Коли ведеш затяті рукопашні бої в окопах, нíколи глянути, як виглядає загальний амфітеатр війни. Тому привабливі гасла на білбордах типу "Новий курс для України" є банальною політтехнологічною імітацією і лише відтіняють ідейну безплідність нинішнього українського політикуму.\nЧитайте також: Почему не Гриценко: мысли вслух\nРозуміння пріоритету цінностей важко дається народові. Бо він переконаний, що коли "риба гниє з голови", то з голови вона ж має й одужати. Проте нас мав би переконати досвід Йоана Предтечі, який марно закликав Ірода та його дружину Іродіаду вернутися на правильний шлях.\nЧитайте також: Симетричний патріотизм президентів, або "Тест на ватність"\nОдин сценарій – тривалий, болісний і непевний. Скоріш за все, наша зневіра поглиблюватиметься, і ворог дійде висновку, що настав час узяти реванш. Припускаю, реальна спроба його стане тією спонукою, яка змусить народ до духовної мобілізації. От, для прикладу, поставить Путін у слушний час керівником обʼєднаних "ДНР/ЛНР" так званого "законного президента України" Віктора Януковича, щоби звідти розпочати "скинення фашистських узурпаторів". Якщо вдалося Януковичу стати тригером двох попередніх Майданів, то чому не міг би він стати причиною третього?\nАле той, хто прагне розбудувати державність знизу, має братися не за вила, а за розум. Тому я особисто прагнув би іншого піднесення України – повної мобілізації носіїв її світлого духу. Я мрію про те, що у нинішній морально напіврозкладеній "лялечці" в один благословенний момент швидко сформується "метелик" нового суспільного тіла, який відразу набуде чіткої моральної субʼєктності. Такий організм відразу обʼєднав би тих носіїв справжніх цінностей, які готові до нового життя, і став би тією "критичною масою", з якої почалося б "ланцюгове" преображення України.\nПроте тут відразу постає питання, яке часто ставлять мені слухачі: а де є той лідер, довкола якого скристалізується оте морально досконале суспільне тіло? І тут мені доведеться повторити ту думку, яку я недавно висловив у своїй лавдації владики Бориса Ґудзяка. Так, українці звично скаржаться на брак лідерів, бо ж вічно очікують політичних месників і борців. А Господь не дає їх не тому, що скупий і байдужий, а, схоже, тому, що має свою програму для цієї країни.\nСаме тому в той час, коли Україна нестримно поринала у карнавал владо- і грошолюбства, коли на арену виходила людина корúсті, Господь посилав нам для противаги людей молитви, людей високого маєстату духу. Таким був світлої памʼяті Блаженніший Любомир Гузар, таким є президент нашого Університету владика Борис Ґудзяк. Чи не тому вони нам були дані, що Україна потребує передусім духовного преображення, яке стане основою преображення політичного й економічного?\nУ жодних дотеперішніх стратегічних планах, складених у чиновницьких кабінетах, духовне преображення народу не передбачене. Адже управлінці займаються практичною роботою, а не моралізаторством та утопіями. Однак ця позірна практичність обертається постійними втратами. Бо всі оті "тверезі" стратегії розвитку не реалізуються через те, що наш людський матеріал не відповідає належним стандартам. Тому ми й живемо у світі імітацій. Тому й за кожним майданним піднесенням наступає розчарування, бо народ постійно зʼїжджає у давно проторену колію, яка веде в нікуди.\nОтож українцям слід усвідомити всю неуникненність того завдання, що його сформулював Махатма Ґанді: "Якщо бажаєш, щоби світ змінився, – сам стань цією зміною!". В Україні має врешті-решт з’явитися суспільно-політична сила, яка буде відповідати глибинній матриці давньокиївської культури та її ціннісній основі – і водночас буде на вістрі сучасних світових тенденцій.\nПотенціал для цього в Україні є, альтернатива в особі молодого покоління вже визріває, ідеї уже бродять – бракує лише того імпульсу до самоорганізації, що дається лише з волі Святого Духа, Який і "очищає нас від усякої скверни".\nОтже, наші зусилля є необхідними, а в якомусь сенсі і визначальними. Особливо це стосується молоді. Чи варто чекати, коли "дорослі дяді" заведуть вас у глухий кут, щоб аж тоді консолідуватися, як це було на попередньому Майдані? Чому не консолідуватися вже тепер, змусивши політиків модернізувати країну? Хто краще за молодь знає, що застарілий, неповороткий і спорохнявілий державний корабель не проведе народ через бурхливі води нинішньої цивілізації? Майбутнє відчиниться вам лише тоді, коли ви будете стукати в його двері.\nСаме це й означають слова пророка Ісаї: "Стеліть Господові дорогу в пустині, рівняйте в степу шлях нашому Богові! Нехай кожна долина заповниться, кожна гора й пагорб нехай знизиться! Нехай провалля стануть рівниною, а прикрі кручі – низиною! Тоді слава Господня зʼявиться, і всі творіння узрять її разом, бо так прорекли уста Господні" (Іс. 40, 3–5).\nПолітолог: Вихід саме цих фігурантів у другий тур – це позитивне явище для майбутнього України


Укрзалізниця повідомила, коли готова відновити повноцінне пасажирське сполучення : 13:07:2020 - te.20minut.ua\nУкрзалізниця повідомила, коли готова відновити повноцінне пасажирське сполучення\nНаразі Укрзалізниця вже відновила третину поїздів далекого сполучення та приміських, йдеться на сайті "Укрзалізниці".\n«Наразі в Україні карантин продовжено до 31 липня. Сподіваємося, що в серпні кількість захворювань на коронавірус піде на спад і ми зможемо повноцінно відновити залізничне сполучення з усіма регіонами вже в серпні», — розповів в.о. голови правління АТ «Укрзалізниця» Іван Юрик.\nЗараз до станції Львів курсує 17 поїздів далеко сполучення та 10 приміських. «Наразі до Львова діють обмеження щодо кількості розміщення пасажирів у вагонах. Це 2 пасажири в купе та СВ, у плацкартних — у шаховому порядку. Але навіть із цими обмеженнями населеність поїздів складає близько 90%. У разі збільшення попиту ми будемо збільшувати кількість поїздів», — зазначив Іван Юрик


Новорічні прикраси ручної роботи › Decor el Home\nГоловна › Каталог › Новий рік та Різдво › Новорічні прикраси ручної роботи\nПрикраса підвіс Кашемір 209*\nПрикраса серце Флоріаль 507*\nПрикраса крапля Флоріаль 508*\nПрикраса медальйон Флоріаль 512*\nПрикраса куля 8 см Флоріаль 501*\nПрикраса куля 10 см Флоріаль 502*\nПрикраса морозиво конус Флоріаль 506*\nПрикраса полуниця Флоріаль 510*\nПрикраса тістечко Флоріаль 511*\nПрикраса новорічний бант 17 см Флоріаль 513*\nПрикраса морозиво конус Леді 306*\nПрикраса куля 8 см Леді 301*\nПрикраса куля 10 см Леді 302*\nПрикраса серце Леді 303*\nПрикраса морозиво надкусане Леді 305*\nПрикраса полуниця 8 см Леді 308*\nПрикраса новорічний бант Леді 309*\nПрикраса куля Скарлет 8 см 401\nПрикраса куля Скарлет 10 см 402\nПрикраса підвіс Скарлет 403\nПрикраса медальойн Скарлет 404*\nПрикраса серце Скарлет 405*\nПрикраса бант Скарлет 17 см 407\nПрикраса бант Скарлет 22 см 406\nПрикраса капелюх-верхівка Кашемір 215*\nПрикраса куля 8 см Кашемір 201*\nПрикраса куля 10 см Кашемір 202*\nПрикраса медальйон Кашемір 208*\nПрикраса серце Кашемір 207*\nПрикраса грибок Кашемір 203*\nПрикраса морозиво конус Кашемір 206*\nПрикраса морозиво надкусане Кашемір 205*\nЯлинкові прикраси ручної роботи в якості оригінального подарунка\nРіздво - це особливий чарівний період в році. Новорічна атмосфера вже панує в усьому світі і Україна, а також її столиця Київ - не виняток. Повсюдно розгортаються святкові ярмарки, на центральних площах міст встановлюють різдвяну ялинку. Багато в цей час перебувають в очікуванні свята, прикрашають будинки, шукають рецепти нових страв і, само собою, подарунки рідним і друзям.\nДоброю ідеєю для подарунка близьким людям, колегам, керівнику може бути набір незвичайних іграшок на ялинку. Є в цьому щось особисте і значуще. Якщо включити уяву і не зупинятися на стандартних ялинкових кулях, то варто розглянути такий варіант, як колекція фігурних підвісок. Ялинковий новорічний набір з плюшу, стразів і блиску виглядає оригінально, такою іграшкою ручної роботи можна прикрасити ялинку, а також декорувати кімнату. Це красиво, елегантно і набагато більш символічно, ніж фабрична серійна декорація. Такі аксесуари можуть стати частиною сімейних цінностей і будуть дбайливо передаватися від дітей онукам.\nЩоб придбати ексклюзивні різдвяні прикраси на Ваш смак, скористайтеся пропозиціями нашого інтернет-магазину.\nДе точно можна купити ексклюзивну ялинкову іграшку ручної роботи в Києві та Україні\nЯкщо в пошуках аксесуара на ялинку Ви особливу увагу звертаєте на оригінальність предмета, то медальйон, підвіска або бант handmade - те, що потрібно. Така іграшка вже чекає Вас на сайті decorelhome.com.ua. Аксесуари, які ми пропонуємо, обов'язково Вам сподобаються, вони витончені, яскраві, і навіть "смачні", як, наприклад, підвіска-морозиво або тістечко. Будь-новорічний набір - ексклюзивний, створення кожного - це ручна робота і Ви без зусиль зможете купити таку іграшку на ялинку в одному з наших магазинів в Києві, а також замовити доставку в інше місто України.\nУ нас можна купити різноманітні ялинкові прикраси ручної роботи, такі як іграшка - "смаколик", різдвяні банти, новорічні кулі, підвіски-медальйони. Весь декор зроблений якісно, іграшки приємні на дотик, і при цьому досить міцні, представлені в модних кольорах: сніжно-білому, айворі, ваніль, м'ята. Наші прикраси створені з використанням екологічних матеріалів як для викрійки самої іграшки, так і для її декорування.\nНоворічний розділ каталогу пропонує купити перелік наборів ялинкових прикрас. Наприклад, колекція «Україна» складається з моделей «Ялинка», «Будиночок», «Куля».\nНехай презент тільки радує\nЧудовий подарунок собі або близькій людині - ексклюзивна ялинкова іграшка ручної роботи продається безпосередньо в магазинах «Decor el Home» в Києві. Крім того, Ви можете заповнити форму замовлення на сайті decorelhome.com.ua, і ми доставимо нашу продукцію, в тому числі і новорічні прикраси, в Ваше місто. Бажаємо Вам чудового різдвяного настрою і нехай Ваша ялинка буде ошатною!


Грибок шкіри ніг - Tinedol\nГрибок шкіри ніг\nЕпідермофітія – патологія інфекційного генезу, що вражає верхній шар шкіри стоп. Основним збудником даного захворювання виступають гриби роду epidermophytons.\nДане захворювання дуже контагиозне. Це пов'язано з тим, що нитки міцелію і суперечки anthropophilic грибків містяться в роговому шарі шкіри й у великій кількості виділяються на її поверхні. Це спрощує перехід грибка в навколишнє оточення. Така особливість збудників інфекції сприяє виникненню несприятливої епідеміологічної обстановки. Тому дуже важливо своєчасно приступити до лікування даного захворювання.\nГоловним фактором, що сприяє появі мікозу стоп є безпосереднє попадання збудників на шкірні покриви людини. У зв'язку з тим, що сприятливим середовищем для росту колоній патогенних грибків є підвищена вологість і тепло, їх місцем проживання є місця громадського користування: лазні, душові, загальні роздягальні. Також вони скупчуються на поверхні взуття, білизни та предметів загального вжитку, якими користувався заражена людина.\nВелика ймовірність зараження епідермофітії існує при відвідуванні кабінету майстра педикюру. На жаль, у цих закладах часто порушуються правила дезінфекції та стерилізації інструментів і ванночок для проведення відповідних косметологічних процедур.\nПаралельне використання предметів побуту, таких як мочалки, рушники, косметичні засоби, носіння домашніх капців, загальна постіль часто провокує зараження грибковою інфекцією.\nОдним з провокуючих фактор є недотримання правил особистої гігієни, рясне забруднення ніг, носіння брудних шкарпеток. Неправильно підібране взуття, або виготовлена з неякісних матеріалів, а також часте носіння брудної і мокрому взутті гарантує інфікування стоп патогенними грибками.\nВарто зазначити, що існують фактори, які сприяють більш швидкому проникненню хвороботворних мікроорганізмів в шкірні покриви:\nНаявність мікроушкоджень і травм на верхніх шарах шкіри.\nАнатомічна деформація стопи ніг.\nТривала терапія з прийомом антибактеріальних препаратів, або коштів, які сприяють зниженню захисних функцій організму.\nГрибкова мікрофлора завжди присутня на шкірних покривах людини, і в повітрі. Під впливом провокуючих факторів вони активізуються і відбувається їх розмноження. В результаті цього відбувається інфікування шкірних покривів. Тому слід стежити за собою і мінімізувати ймовірність заразитися грибком.\nГрибок шкіри ніг: види збудників та стадії розвитку мікозу\nСпровокувати появу грибкової інфекції можуть різні збудники. Найбільш часто шкірні покриви стоп зазнають поразки наступними видами грибків:\nУ медичній практиці виділяють кілька форм мікозу, які класифікуються в залежності від місця локалізації хвороботворних мікроорганізмів і ознак клінічного прояву.\nОсновні форми за ступенем вираженості:\nСтерта. Є початковою стадією захворювання. Яскравих ознак прояву даної форми інфекції може не спостерігатися. Легко піддається лікуванню, основними методами якого є використання препаратів зовнішнього застосування. При прояві ознак необхідно негайно приступати до лікування.\nSquamous-hyperkeratotic. Розвивається на більш пізньому терміні протікання хвороби. Є наслідком неякісного або несвоєчасного лікування стертої форми. Проявляється у вигляді набряків уражених ділянок легень дискомфортних відчуттів.\nІнтертригінозний форма. В більшості випадків основним місцем локалізації даного мікозу є міжпальцеві простори в області третього, четвертого і п'ятого пальця. На даному етапі розвитку захворювання видозмінюються шкірні покриви стоп, а також порушується їх цілісність.\nДісгідротіческая. Найбільш важка форма розвитку грибкової інфекції на шкірі стоп. Виникає в разі несвоєчасного лікування початкових стадій даної патології. Відмінною рисою даної форми є наявність пухирів на уражених ділянках, лікування яких здійснюється тільки методами системної терапії.\nПри наявності запущених форм мікозу стоп відбувається внутрішня інтоксикація, яка відбивається на функціонуванні всіх систем організму. Тому терапія більш ранніх форм мікозу допоможе уникнути ускладнень, виникнення важких форм і рецидивів захворювання.\nЗ метою своєчасного виявлення грибкової інфекції необхідно регулярно і ретельно оглядати шкірні покриви стоп і звертати увагу на прояв интероцептивных відчуттів.\nНа уражених ділянках спостерігається сильна сухість або перезволоження. Особливо це помітно в міжпальцевих складках.\nЗміна кольору шкіри. У місцях локалізації грибка шкіра набуває червоний відтінок, інтенсивність якого залежить від ступеня розвитку запального процесу.\nПорушення цілісності шкірних покрив. У початковій стадії розвитку на шкірі з'являється відмерлі частинки епідермісу у формі лусок або пластинок. При прогресуванні патології утворюються тріщини, виразки та висипання у вигляді численних пухирців з каламутним ексудатом.\nЗміна структури шкіри. Уражені ділянки стають більш щільними за рахунок ороговіння шкіри, з'являються натоптиші і мозолі. В залежності від форми захворювання може утворюватися ущільнення, набряклість шкірних покривів.\nВидозміна нігтьової пластини. Ніготь деформується, змінює форми, колір і структуру. Нігтьова пластина потовщується, розшаровується і кришитися. В залежності від форми мікозу зміни спостерігаються або на невеликій ділянці нігтя, або по всій його площі.\nВ області локалізації грибка проявляються дискомфортні відчуття свербежу або печіння.\nВажка форма мікозу стоп супроводжується больовими відчуттями при ходьбі.\nСтупінь інтенсивності їх прояву залежить від форми і стадії розвитку грибкової інфекції. Також характерною ознакою наявності грибкової інфекції є наявність специфічного неприємного запаху.\nУ більшості випадків дана симптоматика проявляється комплексно. Але навіть при виникненні одного з ознак існує ймовірність наявності грибка на ногах. Тому необхідно звернутися до лікаря для підтвердження або спростування попереднього діагнозу.\nГрибок шкіри ніг: лікування та профілактика\nУспіх терапії залежить від правильності поставленого діагнозу і виявлення точного виду збудника мікозу стоп. Незалежно від форми і стадії грибкової інфекції при лікуванні використовується комплексний підхід. Він полягає у поєднанні консервативних методів терапії і засобів народної медицини.\nПри амбулаторному та стаціонарному лікуванні мікозу стоп використовують наступні методи:\nМедикаментозна терапія. Полягає в застосуванні фармацевтичних препаратів, спрямованих на ліквідацію певного виду грибка. Серед них виділяються кошти вузької спрямованості або широкого спектра дії. Підбираються комплексно в залежності від фізіологічного стану. Призначають препарати для локального та перорального застосування. Найбільш ефективними ліками в боротьбі з мікозом стоп є ті, у структурі яких містяться протигрибкові та протизапальні активні речовини.\nФізіотерапевтичне лікування. При діагностуванні грибка на ногах застосовуються озонотерапія, бальнеотерапія, використання лазера. Вони надають протизапальний ефект, блокує розвиток патогенних мікроорганізмів в уражених ділянках шкіри, знімають дискомфортні відчуття і стимулюють регенерацію шкірних покривів.\nВідмінним помічником при лікуванні грибка шкіри ніг є альтернативна медицина. До неї належать використання різних засобів, що володіють фунгіцидною, протизапальною і антисептичною дією на уражені грибковою інфекцією ділянки.\nОсновні засоби народної медицини:\nФітопрепарати: спеціальні ванночки на основі трав'яних зборів, дьоготь, трав'яні настоянки і витяжки, компреси з алое. Також використовуються ефірні масла лікувальних трав\nХарчові продукти: сода, сіль, оцет, прополіс, чайний гриб, цибуля, часник, кава.\nПобутова хімія: господарське мило, пральний порошок, туалетне мило на основі масел і дьогтю, концентровані дезінфікуючі миючі засоби.\nНезважаючи на різноманітність препаратів, що використовуються при терапії захворювання краще попередити його появу за рахунок проведення систематичної профілактики.\nВиключати ризики виникнення грибкової інфекції.\nКонтролювання інтенсивності потовиділення нижніх кінцівок.\nВзуття для щоденної шкарпетки повинна бути комфортною і виготовленої з натуральних матеріалів.\nРегулярна обробка дезинфікуючими засобами взуття.\nПри відвідуванні басейну і сауни використовувати особисту або одноразову взуття.\nВиключення контакту з інфікованими грибком людьми і тваринами.\nУважне ставлення до свого здоров'я та регулярні консультативні огляди дерматолога допоможуть вчасно виявити розвиток мікозу стоп. А це в свою чергу полегшить процес лікування і підвищити ефективність терапії.


Наукова революція XVI - XVII ст. і становлення класичної науки\n1. Передумови формування нової науки\nУ XVII ст. виникли необхідні соціальні, технічні та теоретичні передумови становлення як науково-технічного знання, зокрема, так і всієї науки в сучасному її розумінні. XVI ст. відкрило період розвитку суспільства, що характеризувався піднесенням матеріального виробництва та економічних відносин від ремесла до промисловості у формі мануфактури. XVII ст. для більшості європейських держав було століттям перемоги нових економічних - капіталістичних - відносин.\nНаукова революція на першому етапі свого розгортання спричинила промисловий підйом кінця XVI ст. - початку XVII ст., який, в свою чергу, був необхідним для наступного етапу наукової революції XVII ст. Через обмеженість ресурсів, які задовольняли економіку середньовіччя велися інтенсивні пошуки нових ресурсів і нових технічних прийомів. Цілеспрямований пошук і розробка двигунів визначали нову тенденцію в розвитку техніки і механіки. Річ у тім, що мануфактури, які розвивалися, потребували все більших витрат енергії для роботи агрегатів і механізмів. Для того щоб підтримувати роботу верстата, вже було недостатньо мускульної сили робітника, а потрібен був досить сильний двигун. Таким став водяний двигун.\nБурхлива винахідницька діяльність стала визначальною особливістю історичного періоду, що розглядається. Внаслідок того, що розвиток суспільного виробництва узаконив прибуток, змінилося суспільне ставлення до всього нового. З'явилася можливість "купівлі-продажу" наукових ідей та технічних знахідок. Кінець XVI ст. - початок XVII ст. був часом появи перших "продавців"-прожектерів, що згодом отримали назву винахідників. Вони не лише розповідали про чудові машини, а й створювали їх за певну винагороду. Винахідництво виходило за межі потреб виробництва своєї епохи і давало поштовх для розвитку нових галузей техніки. Завдання технічного прогресу вирішувались не лише силами винахідників, а й при активній участі вчених, багато з яких були одночасно інженерами і конструкторами.\nУчасть у розв'язанні практичних технічних проблем збагачувала вчених новим досвідом, завдяки якому було створено нові підходи в науковому пізнанні, зокрема - використання приладів. Створення приладів як одного з засобів розвитку наукового пізнання залежало від рівня технічної озброєності суспільства. Кінець XVI - початок XVII ст. - час створення мікроскопа, що дає великий поштовх пізнанню невидимого досі світу живих організмів - мікробів. На початку XVII ст. створені підзорна труба та телескоп, а вже у другій половиш цього століття голландські оптики впроваджують торгівлю ними. Близько середини XVII ст. був створений інструмент для вимірювання атмосферного тиску - барометр тощо. Впровадження технічних засобів у сферу наукового пізнання надало йому нового характера, спричинило виникнення експерименту як провідного методу. Слід зазначити, що матеріальне оснащення нової епохи було ще найпростішим. Лише телескопи мали великі розміри та багато коштували. Усе інше обладнання - реторти, ваги, мікроскопи, деякі інструменти для анатомування, термометри, барометри та інші пристрої - складало головний інструментарій величних відкриттів у всіх галузях науки.\nВиникнення експериментального наукового пізнання стає найзначнішою подією наукової революції XVI-XVII ст. Воно було уможливлено принциповою зміною статусу механіки в пізньому середньовіччі. До певного часу (XIV ст.) технічні пристрої, прилади тощо сприймались як мистецтво омани, "чудо", а не як засіб пізнання, аргумент у науковій дискусії. Але згодом з'являється теоретична світоглядна основа для розгляду винайдених людиною пристроїв не як сторонніх, чужорідних природі, а як однорідних, тотожних їй. Тому з"явилася можливість бачити в експерименті засіб пізнання природи.\nВажливою передумовою експериментального наукового пізнання було створення необхідних умов для точного вимірювання. У науці аж до епохи Відродження вважалося неможливим будь-яке точне вимірювання. Згодом наукове пізнання виступає як практичне конструювання об'єкта, тобто власне експеримент, у якому суб'єкт завжди активний. Експерименти XVII ст. мали довести раціональний причинний зв'язок між причиною та наслідком. Прямим шляхом цей зв'язок доводився механічними дослідами, побіжно - оптичними, хімічними, фізичними. В основі експерименту природознавства XVII-XVIII ст. була. думка про механічний причинний зв'язок між явищами.\nОтже, не сам експеримент означав початок нової епохи в природознавстві, а особливості експерименту, не знайомі минулому та пов'язані з механічним характером тієї картини світу, що перевірялась, формувалась, розвивалась і ускладнювалась за допомогою експерименту Ще одна відмінність полягала в тому, що ідеалом науки стала концепція природи, яка пояснювала всю сукупність явищ лише рухом і взаємодією тіл.\nЗ XVII ст. і аж до першої половини XIX ст. наука пояснювала будь-яке явище за допомогою уявлень про деякі невагомі матерії. Наприклад, про ефір, теплород. Цей спосіб узятий з механіки.\nЗакріплення в університетах природничо-наукових дисциплін і збільшення їх числа сприяло посиленню тенденцій до політехнізації навчання оскільки до змісту природничих наук тоді входили і прикладні знання. У XVII ст. у Європі не було спеціально організованих інститутів, які б мали розробляти та практично застосовувати наукові знання про техніку. Підготовка технічних кадрів стримувалась позицією університетів, які тривалий час зберігали прихильність до середньовічної системи навчання. Спеціалізовані технічні школи ще тільки формувалися.\nНаукова діяльність, що вже набула систематичного характеру, вимагала нових умов фінансування досліджень. Їх реалізація здійснена шляхом створення особливого наукового закладу - Академії. На відміну від академій попереднього періоду, що мали переважно гуманітарну спрямованість, головним напрямком діяльності стають природничо-наукові дослідження. Академії виникають : у Римі (1603 р. - Товариство вчених, Академія Лікеїв); Флоренції (1657 р. - Академія дослідів); Лондоні (1660 р.- Лондонське королівське товариство для розвитку знань (майбутня Британської академії наук); Парижі (1666 р.- Академія наук); Берліні -(1700 р. - наукове товариство, в майбутньому Академія наук); Києві (1701 р. - Києво-Могилянська академія (братство)); Петербурзі (1725 р. - Російсько-ІІетербурзька академія наук) тощо. Нові академії стали основною формою організації науки.\nПочинаючи з XVII ст. наука набирає рис соціального інституту, що створювався на периферії основних соціальних інститутів. Цей процес інституалізації


лікування | politinfo\nГоловна Теги Posts tagged with "лікування"\nВже майже два роки українські солдати, які потерпають від наслідків важких поранень, чекають на лікування у США за програмою американського уряду. Їх відібрали для участі у відповідній програмі, виділили гроші на лікування, але прилетіти до Америки вони не можуть – на заваді стала бюрократія в Україні. Зараз у Конгресі США готують звернення до президента України Володимира Зеленського із проханням посприяти вирішенню питання. В Америці кажуть, що зі свого боку зробили все можливе – тепер м’яч на українській стороні.\n«Більше, ніж лікування»\nДля українських солдатів є два основні шляхи, як потрапити на лікування у США. Перший – завдяки допомозі волонтерів. Діаспора разом з громадськими організаціями в США та Україні послідовно здійснює таку підтримку, і вже 15 українських солдатів змогли пройти курс реабілітації у приватних американських шпиталях.\nСьогодні завдяки волонтерам у США лікуються двоє військових: Костянтин Шкапоїд та Олександр Попруженко – останньому провели успішну операцію на очах і вперше частково змогли відновити зір, який він втратив від розриву гранати.\nДругий спосіб приїхати на лікування в Америку – за кошти Міноборони США, які виділені для військової підтримки України. У 2019-му цей бюджет складає 250 мільйонів доларів. Для лікування солдатів створили програму «Ukrainian Wounded Warrior» («Український поранений воїн»), і у 2015 році в США за нею вже лікувались українські військові.\n«На попередній програмі були повні ампутанти, і те, як вони відновились – це просто неймовірно», – розказує «Голосу Америки» американець українського походження Роман Фонтана. Колись він воював в Іраку, а зараз – член організації «Українсько-американські ветерани». Він – один із тих, хто займається програмою «Український поранений воїн» у США.\n«Солдати, які пройшли тут лікування, стали моделлю в Україні й дуже ефективно використали знання, які отримали тут: про культуру, ветеранські програми. Тож ця програма – це набагато більше, аніж просто лікування солдатів», – каже Роман Фонтана.\nРоман Фонтана, член організації «Українсько-американські ветерани»\nОдин із яскравих прикладів – Вадим Свириденко, який під час виходу з «Дебальцівського котла» втратив усі кінцівки. Після успішної реабілітації у США він повернувся до України і став уповноваженим президента з питань реабілітації учасників бойових дій. На цій посаді він залишається і досі. Або генерал-майор ЗСУ і Герой України Ігор Гордійчук, який отримав важке поранення голови під час виходу з Іловайська. Після повернення зі США він очолив Київський військовий ліцей імені Богуна.\nСловом, реабілітація в США для солдатів дійсно є критично важливою. Найкраще медичне забезпечення й досвід американських військових лікарів дозволяють багатьом солдатам в буквальному сенсі стати на ноги. Втім, уже два роки українські військові не можуть взяти участь в програмі. На початку 2019 року американські лікарі відібрали 10 важкопоранених солдатів. Але вони досі в Україні.\nПроблема полягає в українській бюрократії: в українському Міноборони кажуть, що, попри виділені на лікування гроші, так звані немедичні витрати має взяти на себе Україна. До цих немедичних витрат входить транспортування, оформлення візи, проживання, добові, непередбачувані витрати, а також витрати на супровідників і – у разі потреби – перекладачів.\nПопереднього разу, в 2015 році, все це профінансувала українська діаспора у США та волонтери. Тепер кроку очікують від держави. Втім, використати кошти з бюджету України не дозволяє українське законодавство. На запитання, чому поранені солдати не можуть потрапити в США, в Міноборони України «Голосу Америки» відповіли:\n«Національне законодавство визначає чіткий порядок залучення та витрат державних коштів на лікування за кордоном громадян України. Відповідно до статті 11 закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», направлення їх на лікування здійснюється у загальному порядку. Міністерство охорони здоров’я здійснює витрати, які включають вартість лікування та проїзду хворого і супровідника». \nВідповідь українського Міноборони\nІнакше кажучи, український закон за рахунок бюджету дозволяє покрити з немедичних витрат лише переліт. Все інше – не передбачено. Водночас у Міноборони додають: медична служба ЗСУ здійснює переведення поранених військових у закордонні шпиталі безкоштовно. Але в інших випадках це відбувається за рахунок іноземної країни.\nТа насправді і у цьому випадку Міноборони може використати для покриття немедичних витрат американські кошти. В 2017 році в Конгресі США ухвалили доповнення до закону про національну оборону, яке дозволяє використовувати для цього фонди американського оборонного бюджету. Згідно з поправкою, Україна може використати американські гроші на «лікування поранених українських солдатів у Сполучених Штатах в медичних установах, враховуючи транспортування, проживання, харчування та іншу відповідну немедичну допомогу у зв’язку з таким лікуванням».\nВитяг з закону про національну оборону США\n«На мій погляд, проблема у бюрократичному заторі, – каже Роман Фонтана. – Спочатку проблема полягала в неможливості покриття немедичних витрат зі сторони США. Українсько-американські ветерани змогли досягти змін в американському законі про оборону. З того моменту для програми відібрали українських солдатів, але механізм для їхньої участі, мабуть, не розробили. Наскільки ми розуміємо, зараз є складнощі в розплануванні витрат».\nОднак за словами посла України у США Валерія Чалого, Україна зможе використати американські кошти лише в тому випадку, якщо цього року покриє немедичні витрати сама. На думку посла, зараз головна проблема полягає у відсутності політичної волі. «Я вважаю, що це просто бюрократична тяганина, – каже посол. – Наші бюрократичні перепони не мають стати на заваді лікуванню важкопоранених солдатів. Вони мають приїхати у США. Що для цього треба зробити? Не треба відписки, не треба шукати пояснень. Треба знайти рішення. І таке рішення мають знайти в Україні».\n«Зробити їх разом»\nВирішити проблему можна у два етапи. Перший полягає у тому, аби внести поправки в українське законодавство і дозволити Україні покривати немедичні витрати на лікування із власного бюджету. Зважаючи на те, що тепер у Верховній Раді України партія Володимира Зеленського матиме абсолютну більшість, а президент може подавати законопроекти – при бажанні це рішення можна ухвалити без особливих труднощів. \nЗа підрахунками організації «Українсько-американські ветерани», вартість перебування одного пораненого солдата у США протягом року становить приблизно 53 700 доларів, плюс 800 доларів на переліт в обидва боки. Це порівняно невеликі гроші в обсязі загального лікування, яке може коштувати до 800 тисяч доларів. Якщо такі кошти виділять, вже наступного року їх можна буде використати з оборонного бюджету США. Це – другий етап.\nДо вирішення питання долучились американські конгресмени з так званого «Українського кокусу» – умовної групи підтримки України в Конгресі. Зараз вони готують лист до Володимира Зеленського із проханням вплинути на ситуацію. Очікується, що його мають передати українському президенту під час візиту до Білого дому.\nРоман Фонтана каже: «Важливо підняти це питання, щоб обидва президенти при зустрічі розглянули його і сказали: «Знаєте що, ці солдати серйозно поранені, і вони дійсно потребують шансу на лікування. Давайте це зробимо».\nВалерій Чалий також переконаний, що втрачати такої нагоди не можна: «Якщо ми втратимо цю програму спеціального партнерства з Пентагоном, це буде поганий сигнал в тому числі для Конгресу, який ухвалив відповідний законопроект за підтримки конгресменів, які дуже позитивно ставляться до України. Це ще й питання двосторонніх відносин, а не просто питання лікування».\nТа поки сенатори та конгресмени намагаються вплинути на ситуацію зі свого боку, 10 українських важкопоранених солдатів продовжують чекати на лікування в США. І для того, аби зрушити ситуацію з місця, обидві сторони мають зробити кроки назустріч. Як люблять казати в команді президента, «зробити їх разом».


Засідання регіонального штабу з координації , моніторингу та контролю за станом рішень про стягнення аліментів. / Життя міста / ІРТ-Полтава\n20 березня 2018 52\nЗасідання регіонального штабу з координації , моніторингу та контролю за станом рішень про стягнення аліментів.\nБлизько 25 - ти тисяч виконавчих проваджень про стягнення аліментів на розгляді у відділах Головного Територіального Управління Юстицій у Полтавській області. Саме про це та про посилення сплати аліментів говорили на засіданні регіонального штабу з координації , моніторингу та контролю за станом рішень про стягнення аліментів.\n«Це заборона виїзду за кордон, заборона користуватися зброєю , заборона полювати, заборона керувати транспортними засобами, з початку року загалом на утримання 20- ти тисяч дітей державними виконавцями області стягнуто 42 мільйони гривень. »\nМожна навести і декілька позитивних прикладів сплати боржниками аліментів, - зазначає начальник Головного територіального управління юстиції Олег Тимченко. Зокрема, на сьогодні значні суми сплачені у Шевченківському та у Київському відділах Державної виконавчої служби міста Полтави.\n«У Машівському районому відділі ДВС боржниками було сплачено одноразово в сумі понад 100 тисяч гривень, у Горішніх плавнях описано майно боржника , 1,2 частину нерухомості реалізовано , як наслідок післі реалізації погашено борг на суму близько 40 тисяч гривень.»\nКрім того для збільшення ефективності роботи із боржниками за ініціативою Міністерства Юстицій створені мобільні групи для проведення профілактичних рейдів.\nІнна Юрчик, головний спеціаліст відділу контролю Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстицій України\n«Маємо на меті провести перевірку виконавчих проваджень, з примусовим виконанням рішень при стягненні аліментів, надати роз’яснення державним виконавцям.»\n«Також надати практичну допомогу нашим колегам на місцях.»\nПо виконавчих провадженнях про стягнення аліментів за лютий-березень до суду направлено 234 подання про оголошення в розшук боржників.


ФЕЄРІЯ ФІОРДІВ - Соціум - dt.ua\nХоч і не межує Україна зі Скандинавськими країнами, та в нас є чимало спільного. Чи знаєте, що назви колишніх Дніпрових порогів, які затоплено, — шведського походження?..\nХоч і не межує Україна зі Скандинавськими країнами, та в нас є чимало спільного. Чи знаєте, що назви колишніх Дніпрових порогів, які затоплено, — шведського походження? А в скандинавських мовах є запозичення з давньоруської. У довіднику візантійського царя Костянтина Багрянородного «Як керувати державою» (Х ст.) знаходимо відомості про життя й діяльність скандинавів у Київській Русі (там же — й назви порогів зафіксовані). А де в Києві зберігається найдавніший портрет шведки? У Софії Київській зображена дружина Ярослава Мудрого Інгігерда (Ірина) з доньками, що була дочкою шведського короля Олава Шетконунга. Донині про неї нагадує й вулиця Ірининська, де стояла церква її імені.\nПригадаймо й іншого шведського короля — Карла ХІІ (я з особливим почуттям сфотографувалася біля його пам’ятника у Стокгольмі): якби він із нашим Мазепою... На жаль, історія не визнає умовного способу. У шведському державному архіві є спеціальний розділ «Cossacica» — про Запорозьку Січ. Щодо сучасності — то саме перший посол Швеції в Україні Мартін Халлквіст відкрив пам’ятник Мазепі на батьківщині гетьмана в 1994 р. Забігаючи наперед, скажу: в Швеції постійно в поле зору потрапляє поєднання «наших» синьо-жовтих кольорів, тому іноді здавалося, ніби я вдома. В доглянутій багатій Україні.\nЗ Норвегією Україна також поєднана династично. П’ять норвезьких королів розвивали зв’язки з Київською Руссю: Улав Трюгвасон, Улав Гаральдсон, Магнус Добрий, Гаральд Суворий і Сігюрд Юрсалфар. Два останні одружилися з доньками київських великих князів. Найвідомішою є Єлизавета Ярославна, Еллісів. До речі, про неї — роман сучасної норвезької письменниці Вери Генріксен «Королівське дзеркало».\nМандри по Скандинавії — чудова нагода увіч переконатися: ці країни настільки ж подібні, як і різні. Історично й Норвегія, і Швеція мали непрості стосунки з Данією: вона була найбільш войовничою і контролювала колись цілу Скандинавію. Але що тепер ділити цим країнам, кожна з яких зуміла зберегти свою автентичність? Високий життєвий рівень — це помітно неозброєним оком. Усюди бачиш доглянутість, вірність традиціям, яким не суперечать сучасні технології. Надто вражає екологічне благополуччя: ніде жодного смітника так і не довелося уздріти. Вочевидь, екологія — це питання політичне для розумних країн: мудра людина не рубатиме гілку, на якій сидить. Звісно, є там свої проблеми, але вони не впадають у вічі, як у нас. Зрештою, кліматичні умови там непрості. У скандинавськах містах і містечках — інтенсивний рух велосипедистів: і старий, і молодий рухаються спеціальними доріжками, викроєними не у пішоходів, а в автомобілів.\nХоч скільки роздивлятиметеся «картинки» фіордів в Інтернеті чи в рідкісних для наших країв буклетах про Норвегію, вони ніколи не дадуть повного уявлення, що це таке. Погляньте на карту Норвегії: її західний край, берегова лінія порізана, мов китиці, що розвіваються на вітрі. Фіорди — вузька й довга морська затока з високими берегами. Спершу це важко збагнути, бо море асоціюється з величезним водним простором. А тут — ніби ріки навкруги, у плесах яких віддзеркалюються гори, високе небо. Відчуття, що ця безкінечна краса, як мовив наш гід, — «картинки в режимі non-stop». Коли пливеш на прогулянковому катері, за яким в’ються чайки в очікуванні лагоминки, шовкове, до неймовірності чисте повітря огортає тебе, а очі не встигають вбирати краєвиди, що розгортаються перед тобою, як вистава-феєрія. Так-так, це театр природи: додайте ще водоспади з арками веселок від заломлення світла у водяних краплях. Согнефіорд — найбільший і, напевне, найкрасивіший серед інших фіордів: хоча важко сказати, бо для цього треба побачити всі. Можна їхати серпантином уздовж фіорду, можна пливти, є й залізниця. Гори з об’ємним рельєфом м’язів, з плинними, рухомими тінями від хмар. Особлива краса — саме від поєднання водної гладіні, по якій пробігають ніжні муарові брижі, з горами. Бачиш їх, покритих березою і сосною, і вище — строгі, незаліснені гори. Їх хочеться порівнювати то з нашими Карпатами, то з шотландськими. Але не варто порівнювати: Норвегія — унікум, і недарма так вабить туристів справді зі всього світу. Це в нас мало про неї знають.\nЗаїдеш, здається, далеко від цивілізації, аж і тут акуратні, мов намальовані, дерев’яні будиночки, готелі зі всіма зручностями, жодних проблем із транспортом. А коли схочеться подалі від людей, то й це передбачено.\nМандруємо до льодовика Нігардсбріін. Ось його величезний язик застиг поміж гір. Допливаємо катером — і тут, як скрізь на фіорді, така смарагдова вода. А сам льодовик — неймовірно блакитний, і так хочеться помацати його, походити по ньому. Втім, треба мати альпіністське обладнання і провідника: льодовик-бо живий, він рухається. У підніжжі — гігантські облизані вітрами й водою камені, дикі валуни, порослі золотим мохом чи срібними лишайниками. Їдемо дорогами, відкритими лише по три місяці на рік. Із дитячим захватом вискакуємо на сніг обабіч добротної, гладенької дороги — будувати хатку для тролів. Так, усе тут зроблено фундаметально, якісно, на віки. Коли бачиш дерев’яні церкви з ХІ століття, криті, як і в нас, гонтою, то розумієш: це народ, що зберіг своє автентичне обличчя, тому й упевнено прямує в майбутнє. Ще з давніх часів деревина чимось оброблена від вогню. Та й не стояла Норвегія на перехресті шляхів.\nІ знову: мости, серпантин доріг, тунелі, і фіорд, який при кожному повороті інший. Що казати: запаморочення від краси таке, що бракне мови і тільки зір прагне увібрати, всотати все побачене потужніше за будь-яку відеокамеру. Однак ще ж скільки плівки «наклацано»: недарма попереджували запасатися з дому. А ще на кожному кроці — листівки, де професійно знято «ваші» місця у різні пори року.\nЧим гарні мандри до Скандинавії, то це поєднанням урбаністичної культури з природними краєвидами. Маршрути можуть мати варіанти, але ж обов’язково охоплюють і Стокгольм, і Осло, й Копенгаген. Можуть запропонувати Берген, Гетеборг. Асоціацій — море, але кожна столиця і у вашому уявленні матиме своє обличчя. Просторий Стокгольм, «північна Венеція», на 14 островах з 400 мостами, зі старим містом на острові Гамла Стан. Осло з трампліном «Хольменколлен» (і королі там активно займаються зимовим спортом!), музеями: кораблів вікінгів, Тура Хеєрдала «Кон-Тікі», Руальда Амундсена «Фрам», парком скульптур Густава Вігеланна, меморіальним музеєм Едварда Гріга в Трольгаугені. Копенгаген — із його палацами — всі на «борг»: Амалієнборг, Крістіансборг, Русенборг, парком розваг «Тіволі». А ще до в’їзду у столицю Данії вас обов’язково зваблять «замком Гамлета» Кронборг. Звісно, певні вузлові місця маршрутів уже «облизані» туристами, як вафельний ріжок із морозивом: у Копенгагені це пам’ятник русалочці, вулиця Нугавн із дерев’яною забудовою тощо. Але ж ви там — уперше. І не випускаєте фотоапарата з рук. Щоб удома, переглядаючи фотокартки, мріяти: може, колись іще повернуся до казкової Скандинавії...


Telegram представив власний сервіс авторизації » Слово і Діло\n28 липня 2018, 02:02\nЯк повідомляє «Слово і Діло», Telegram Passport повинен стати аналогом авторизації за допомогою облікового запису Facebook, повідомляється в офіційному блозі Telegram.\n«Ваші документи, що засвідчують особу, і особисті дані будуть зберігатися в хмарі Telegram з використанням наскрізного шифрування. Для Telegram ці дані є випадковим набором символів, і у нас немає доступу до інформації, яка зберігається в вашому Паспорті Telegram. Коли ви обмінюєтеся даними, вони переходять безпосередньо до одержувача», - підкреслюють розробники.\nДля доступу до цієї функції остання версія Telegram - 4.9. Після того, як ви завантажили деякі документи, ви побачите свої дані в розділі «Налаштування»> «Конфіденційність та безпека»> «Пакет Telegram» (в iOS: Налаштування> Паспорт Telegram).\n«Найближчим часом ми додамо сторонню перевірку для пакетів Telegram. Таким чином, деяким службам навіть не буде потрібно запитувати самі дані, замість цього покладаючись на те, що обліковий запис Telegram був схвалений постачальником перевірки», - підкреслюють розробники Telegram.\nРаніше в роботі Telegram стався збій.\nТакож Telegram потрапив під заборону в одній з арабських країн.\nУ роботі Telegram стався збій 22 липня 2018, 14:46


Таро гороскоп Діва (23. 8.–22. 9.) - Онлайн Ворожіння\nТаро гороскоп Діва. Три карти.\n«Мир» вказує Дівам на вірно обраний шлях. З цього Аркану прийняті раніше рішення були вірні і привели до бажаного результату. Дівам варто не переживати за результат справ, а йти обраним шляхом в спокійній впевненості.\nПо карті «Колесо фортуни» в житті Дів намічаються зміни. Аркан вказує на те, що Діви не зможуть переломити хід подій, але в силах ними управляти, якщо повірять в те, що здатні змінити своє життя в кращу сторону.\n«Помірність» вказує Дівам на важливість дотримання гармонії у всьому. Відсутність поспіху допоможе приймати правильні рішення, які в найближчому майбутньому обернуться успіхом. За цією карткою Діви зможуть досягти внутрішньої рівноваги, що дозволить виключити помилки і промахи.


Головне – не боятися! (2011) дивитися онлайн українською в HD | UAfilm.TV\nUAfilm.TV » Фільми » Головне – не боятися!\nМарлі хвора на рак. Хвороба не виліковна і знаходиться на останній стадії розвитку, прогресує, не залишаючи надії. Її доктор Джуліан дуже засмучений цим фактом, адже красуня йому не байдужа. Їхнім стосункам дан короткий період часу. І вони вирішуються хоча б на коротку мить подарувати один одному щастя. Їх зворушливі стосунки наповнюють останні дні Марлі любов'ю і ніжністю, і особливим змістом. Картина дуже зворушлива і світла. Трагічна комедія, яка не залишає байдужими, змушує задуматися. Задуматися про те, на що ми витрачаємо своє життя і чому так завзято відсуваємо від себе щастя. Чи не даємо собі право бути щасливими тут і зараз, поки трагедія не відбере у нас таку можливість. Поки біда не принесе нам усвідомлення. Життя коротке і волею обставин може стати ще коротшим. Коли ж ми навчимося цінувати кожен прожитий день? Чи навчилася цього героїня Кейт Хадсон? Чи навчимося цього ми? Кожен день безцінний і життя змусить рано чи пізно розставити пріоритети і вибрати близьких і любов або інше.\nКейт Гадсон, Гаель Гарсія Берналь, Кеті Бейтс, Люсі Панч, Романі Малко, Розмарі ДеВітт, Вупі Ґолдберґ, Тріт Вільямс, Стівен Уебер, Пітер Дінклейдж\nДивитися фільм Головне – не боятися! українською


Дизайнер Франк Сорб'є вивів коней на подіум під час тижня моди в Парижі | СЬОГОДНІ\n26 січня, 06:33\nІменитий дизайнер Франк Сорб'є в черговий раз підкорив відвідувачів тижня моди в Парижі\nПід час тижня моди в Парижі на подіум вийшли коні. Місце для шоу французького дизайнера Франка Сорб'є задекорували під стайню. А моделі з'являлися на публіці верхи. Причому дизайнер розкішно убрав всіх – і манекенниць, і коней. Копитним дісталися строкаті попони і червона збруя, розшита золотом. Модельєр відомий своїми костюмами для кіно і театру.\nА в Україні коні хоч і не ходять по подіуму, але все одно не залишаються без діла. Так раніше новини "Сьогодні" писали про те, що в Харківській області врятований кінь лікуватиме душі. Сім'я викупила тварину, щоб її не здали на м'ясо.\nА ще раніше повідомлялося про те, що піді Львовом ветеранів АТО рятуватимуть "кінською терапією". Це допоможе бійцям адаптуватися в мирному житті і долати "посттравматичний стресовий розлад".\nКрім цього, ми повідомляли, що коні розпізнають емоції і людські обличчя, використовуючи інформацію для оцінки того, чи є людина загрозою чи ні. До такого висновку прийшли дослідники з університетів Сассекса і Портсмута.\nПариж коні подіум Модельєр Тиждень моди в Парижі


Багато завойовників намагалися поневолити народи Русі, проте історія повторювалася — вони незмінно зазнавали нищівної поразки. Так сталося й у 1812 р. з великою імперією Наполеона і вона розпалася. Так було і раніше у XVIII ст., коли під Полтавою були розгромлені війська Карла XII. Так сталося і пізніше у XX ст. у Великій Вітчизняній війні Радянського Союзу проти фашистської Німеччини, в результаті якої знищено злочинний гітлерівський режим.\nНа початок XIX ст. Наполеон став необмеженим володарем не тільки Франції, а й підкорених найбагатших країн Європи. Він мріяв, як і всі завойовники, починаючи від Олександра Македонського і закінчуючи Гітлером, прорватися на Схід. Але на цьому шляху стояла величезна, загадкова та мало вивчена Росія.\nНа цю країну йшла загроза, якої вона не знала з часів монголо-татарської навали. У Німеччині та Польщі Наполеон скупчив 11 корпусів на чолі з маршалами, окремо підпорядковану йому артилерію, національну гвардію, кавалерійський резерв Мюрата загальною чисельністю майже 678 тисяч осіб. Коли він почав війну, Росія мала на західних кордонах 267 тисяч війська. Російські армії, перша на чолі з Барклаєм і друга — з Багратіоном, відступали із запеклими боями. Незабаром всі війська очолив Михайло Кутузов. Непохитність російських воїнів у Бородінській битві (24-26 серпня) надломила бойовий дух французької армії. Але для збереження своєї армії Кутузову довелося віддати Москву без бою. А Наполеон наприкінці життя зізнавався, що Бородіно було найстрахітливішою серед усіх битв, що він затівав.\nПобували і в нас\nЦя війна стала вітчизняною для всіх народів Російської імперії, зокрема й для населення України, котра була її невід’ємною частиною. Україну Наполеон розглядав як важливу сировинну та стратегічну територію, передбачав відокремити українські землі від Росії, поділити їх і підпорядкувати Франції, Австрії, Польщі, Туреччині. Заслоном тут стала третя армія генерала Тормасова, якому Кутузов наказав «бути на Волині і Поділлі для охорони цього краю». Австрійський і саксонський корпуси Наполеона зайняли частину Волинської губернії, але вже у вересні вимушені були відступити з території України. Знищені були і загони французької кінноти, що просочилися на Чернігівщину.\nЗ перших днів навали розпочався всенародний опір зайдам. Українці сформували 15 кінних козачих полків. Селяни і козаки поставляли рекрутів і ополченців, допомагали забезпечувати армію продовольством, фуражем, транспортом, жертвували гроші, майно. В складі діючої російської армії воювали Охтирський і Сумський гусарські, Чернігівський і Київський драгунські полки. Охтирці разом з козаками під керівництвом легендарного Дениса Давидова першими почали «партизанський пошук». Партизани, загони селян довершували удари регулярних частин.\nЗарекомендував себе добрим організатором і командиром рядовий Київського драгунського полку Четвертаков. Кріпак поміщика Чернігівської губернії, зданий у солдати, хоробро воював, пораненим в бою під Гжатськом потрапив у полон, утік, почав боротьбу. Його загін очистив від ворога цілий район. Народна війна, підтримана Кутузовим, набула широкого розмаху, завдавала французькій армії великих втрат, позбавляла її засобів життєвого і бойового забезпечення. Це змусило Наполеона, який не дочекався у спаленій і безлюдній Москві укладання миру, залишити у жовтні місто, почати відступ.\nСеред героїв Вітчизняної війни 1812 р. було чимало талановитих і мужніх воєначальників, виходців з України. Один з них — Дмитро Петрович Неверовський. Він народився 21.10.1771 р. в с. Прохорівка Золотоніського повіту Полтавської губернії (нині Канівський район Черкаської області). Батько почав службу козаком у Переяславському полку. Юність Дмитра проходила серед буйного українського привілля. Йому дуже подобалося слухати пісні кобзарів про славні справи запорожців та отамана Івана Сірка, про походи гетьмана Петра Сагайдачного і його перемоги над турками, про трагічну долю страченого Мазепою Кочубея. Юнак був міцним, струнким, добрим вершником та вправним стрільцем. Коли подорослішав, вирішив стати військовим.\nДопоміг випадок. На нього звернув увагу сусід по маєтку, відомий катеринінський сановник граф Завадовський. П’ятнадцятирічним Дмитро Неверовський був зачислений у лейб-гвардії Семенівський полк. Вже у 1787 р. він бере участь у війнах з турками і поляками, здобув репутацію відмінного бойового офіцера.\nДалі Неверовський служить у Малоросійському полку, у 1804 р. став генерал-майором. На початку 1812 року, за особистим дорученням імператора Олександра І, формує в Москві нову дивізію. Вона після завершення навчання стрімко вирушила на захід і з’єдналася з другою Західною армією, яка свого часу була сформована під командуванням Петра Багратіона на базі Подільської армії, розташованої в Київській, Волинській і Подільській губерніях. Нова армія спочатку перебувала в районі Луцька, а перед війною прикривала важливий західний стратегічний напрямок.\nТак почався бойовий шлях 27-ї дивізії під командуванням Дмитра Неверовського. До її складу входили Одеський, Тарнопольський та Полтавський піхотні, три єгерських і Харківський драгунський полки. Вона стійко витримала натиск переважаючих ворожих сил під Красним, що зірвало задум Наполеона раптово захопити Смоленськ, а в російській армії викликало захоплення і повагу до бойових якостей командира дивізії. Він виявив військовий талант і мужність у Бородінській битві і був відзначений званням генерал-лейтенанта.\nКоли почалося вигнання Наполеона, 27 дивізія йшла в авангарді російських військ, билася у боях під Малоярославцем та знову під Красним, брала участь у битвах на території Європи. Одна з них, «битва народів» під Лейпцигом, стала для Дмитра Петровича останньою. Він був смертельно поранений, коли вів полки в атаку. Помер 21.10.1813 р. і похований у місті Галле. У 1912 р., на відзнаку сторіччя Бородінської битви, останки Дмитра Неверовського перевезено в Росію і захоронено біля Багратіонових укріплень поруч з пам’ятником солдатам прославленої 27-ї дивізії, на якому надпис: «Безсмертній дивізії Неверовського — героям Шевардіна і Семенівських флешей».\nЗ початком війни всі чотири брати Неверовських стали в армійські лави. Крім старшого Дмитра, який очолив дивізію, Павло командував ополченням Новомосковського повіту, Микола служив у гвардії, а молодший Іван був офіцером Чорноморського флоту. Разом з Неверовським воював земляк-полтавчанин, полковник Максим Ставицький, який став продовжувачем його справи, саме він очолив дивізію після смерті Дмитра Петровича, повів її до нових перемог.\nВарто розповісти ще про одного воєначальника і державного діяча — Михайла Андрійовича Милорадовича. Народився 12.10.1771 р. у сім’ї чернігівського намісника. Хотів стати військовим, і його мрія здійснилася. Служив у Суворова, брав участь у бойових діях, виявив себе безстрашним офіцером. Вже у 28-річному віці став генералом. У 1805 р. йому було присвоєно звання генерал-лейтенанта за мужність і героїзм під час битви з французами при Аустерліці, потім брав участь у війні з турками на Дунаї разом з Кутузовим. У 1810 р. генерала від інфантерії Милорадовича призначено київським військовим губернатором. На цьому посту Михайло Андрійович зарекомендував себе талановитим адміністратором. У липні 1811 р. в Києві сталася страхітлива подія — згорів Поділ. За ініціативою губернатора урядом були виділені кошти для надання допомоги погорільцям, і Поділ почали відбудовувати за новим планом з широкими прямими вулицями. Виявилося, що то був підпал. Затримані злочинці зізналися, що заслані французами і поляками з метою підпалювати будинки, хлібні поля, розповсюджувати різні жахливі чутки тощо.\nНа початку війни у Києві почалося формування добровольчих загонів народного ополчення. На «Арсеналі» виготовили 40 тисяч гвинтівок і пістолетів, 35 тисяч пік і шабель, відремонтували 134 гармати. Гарнізон Києво-Печерської фортеці (2,5 тис. солдат) був зміцнений козачим полком і шістьма батальйонами. Навколо Києво-Печерської лаври і на Звіринці разгорнулося спорудження кріпосних валів, ровів та інших укріплень. Тисячі жителів працювали на спорудженні наплавного мосту через Дніпро та польових укріплень на підступах до Києва.\nМилорадовичу, що одразу був відкликаний до театру воєнних дій, доручили формування військового резерву. Він успішно впорався із завданням, у серпні резервісти приєдналися до головних сил армії. У Бородінській битві війська під його командуванням мужньо билися на правому фланзі і в центрі. Під час відступу до Москви Михайлу Андрійовичу, який командував ар’єргардом, вдалося добитися перемир’я для відходу військ і вивезення поранених. Перемога під Малоярославцем і Тарутином наглухо зачинила шлях Наполеону у південні багаті області, куди він так прагнув. Милорадович і далі брав участь у боях під час переслідування Наполеона, який вимушений був рухатись по старій спустошеній Смоленській дорозі. Під Вязьмою війська Милорадовича разом з козаками Платова вночі догнали корпуси маршалів Даву і Нея, у рукопашному бою знищили чотири тисячі французів і захопили три тисячі полонених. Він був активним учасником кампанії 1813 р. в Європі. За його плечима 52 битви. То був справжній бойовий генерал.\nПроте загинув не на полі битви, а в мирний час, перебуваючи на посту генерал-губернатора Петербурга. Про цю трагічну подію згадував А. Є. Розен, учасник повстання декабристів (14.12.1825р.) на Сенатській площі: «Граф Милорадович, вождь усіх воїнів, спокійно їхав з каре і намагався умовити солдат, ручався їм честю, що цар простить їхній непослух, якщо вони повернуться до своїх казарм. В ту хвилину кулі Каховського й ще двох солдатів смертельно поранили сміливого воїна. Йому судилося загинути від «російської кулі». Повстання було придушено Миколою І за допомогою артилерії, а Михайла Милорадовича поховали зі всіма військовими почестями.


Арло: Балакуче порося (2016) — афіша, сеанси, квитки на фільм у кінотеатрі Планета Кіно: Київ, Харків, Одеса, Львів, Суми\nАрло: Балакуче порося (2016) — розклад сеансів і продаж квитків на фільм «Арло: Балакуче порося» у кінотеатрах Планета Кіно: Київ, Харків, Одеса, Львів, Суми.\n7-річна героїня фільму на ім'я Талія (Ліндсі Бланчард) разом зі своєю мамою переїздить в нове місто. Відносини з однолітками відразу не склалися: дівчинці постійно дістаються кпини та кепкування. Життя дівчинки стає все складніше, і в той момент, коли терпіння добігає кінця, в її житті з'являється маленьке порося. Тепер Арло, єдиний справжній друг Талії, дарує їй сміх і радість - і стає об'єктом заздрості з боку однокласників. Але одного разу поросятко Арло навіть допоможе дівчинці уникнути небезпеки.\nФільм «Арло: Балакуче порося» це четверта режисерська робота Тома ДеНуччі і перший фільм, в якому він сам не виступав автором сценарію. А для акторки Ліндсі Бланчард це дебютна роль в кіно.\nДрейк Белл, Джозеф Лоуренс, Дженніфер Біні Тейлор, Ліндсі Бланчард\n, орієнтовно по 14 вересня 2016


Львів м Краківська вул. 2008 р. «Дзьоб» Су-27, який хочуть збудувати у Львові, має погодити…\nПошук по розділу сайта 2008 р. «Дзьоб» Су-27, який хочуть збудувати у Львові, має погодити ЮНЕСКО й управління…\n2008 р. «Дзьоб» Су-27, який хочуть збудувати у Львові, має погодити ЮНЕСКО й управління охорони історичного середовища\nЛьвів від-на-віч опинився перед загрозою його історичній заповідності: чи може комплекс готелю, запроектованого на розі вул. Вірменської-Краківської у Львові, розглядатися як внесок у просторову структуру історичного центру міста? – це питання має стати відкритим для громадської дискусії вже найближчим часом. Наразі проект люксембуржців Германа і Валентино виготовлений разом із партнером – віденською фірмою ZT-GESHB, визнаний міжнародним журі за найкращий, коментують пам’яткоохоронці з числа чиновників і науковців. Одразу додамо, що готель нагадує «дзьоб» винищувача Су-27.\nПроект готельного комплексу в умовах регенерації історичного кварталу на розі вул. Краківської і Вірменської у Львові передбачає використання історичної парцеляції у плануванні першого рівня будівлі готелю без втручання в підземний простір, який, як відомо, що до кінця не досліджений археологами.\n«На ділянці раніше існувало 4 будинки, які в процесі історичної тяглості зазнавали неодноразових перебудов, ці будинки датуються кінцем 16- початком 18 ст., але вони не збереглися, лишився тільки археологічний шар, який містить пивниці і фундаменти, котрі досліджені лише частково. Очевидно, за законодавством, будівництво нового об’єкта мусить рахуватися із тою історичною субстанцією, яка там є, незважаючи на те, чи проголошена вона вже пам’яткою, чи ні.\nЦе при реалізації проекту мусить бути враховано обов’язково, – наполягає завідувач кафедри РРІАК НУ «Львівська політехніка» Микола Бевз, який був членом журі міжнародного замовного конкурсу на проект готелю, що його має намір будувати на згаданій ділянці фірма «Будінвест», віце-президентом якої є депутат Львівської міськради Михайло Мужилівський.\nОкрім того, Микола Бевз зауважив, що закони України, вимагають, аби вся площа ділянки, відведеної під забудову була досліджена археологами\nТільки чотири проекти із поданих на конкурс, за словами члена конкурсного журі професора Конрада Кучі-Кучинського із Варшави, брали до розрахунку археологічні рештки колишніх споруд втраченого кварталу. «Є різні методи підтримувати пам’ять про втрачені елементи. Це завжди проблемно є, це є одвічним питанням: як додати нове до старого. Проект нової забудови історичного місця має засвідчувати повагу до культурної спадщини.\nПри безумовній повазі до історії й минулого слід намагатися показувати, у якому саме році постає новий будинок, який має лишати слід про сучасність. Кожен, хто погляне на цей готель, повинен зрозуміти, що він збудований у 2008-09 роках!», – вважає проф. Куча-Кучинський.\n«Забудовник спершу довго відбрикувався від пропозиції зробити міжнародний конкурс, бо це 5 тис дол. кожному проектанту за роботу (переможцю конкурсу додаткової винагороди не передбачено, бо він отримує контракт), плюс оплата роботи журі, видатки на дорогу, готель, харчування тощо, – загалом дорого. Забудовники казали, що мають погоджений проект, тобто дозвіл на проектування і будівництво. Але мені той проект не подобався, я сказав, що не погоджу його і переконав інвестора в тому, що практика замовних конкурсів поширена у світі,» – розповів головний архітектор Львова Юрій Криворучко.\nНа пряме запитання журналіста ЗІКу, чи потрібне на реалізацію такого агресивного втручання сучасної архітектури в історичну забудову погодження від ЮНЕСКО, Юрій Криворучко відповів, що Львів має тільки поставити ЮНЕСКО до відома.\nА директор Інституту архітектури НУ «Львівська політехніка» Богдан Черкес, який є членом міжнародної архітектурно-містобудівної ради, яка виступила у ролі конкурсного журі з визначення найкращого проекту готелю на вул. Вірменській-Краківській, до цього додав: «Я є представник ЮНЕСКО. ЮНЕСКО це організація, яка не має обов’язкової юрисдикції, вона може тільки давати рекомендації культурологічного плану.\nСкільки б ви маму не питали, чи вам виходити заміж, ви все одно маєте самі взяти на себе відповідальність за це рішення. Погодження не обов’язково має бути від ЮНЕСКО, у нас є Державна служба охорони культурної спадщини, і вона розглядає проект і дає висновки».\nНатомість начальниця управління охорони історичного середовища Лілія Онищенко, яка тільки нині вперше побачила проект, що переміг в конкурсі, запевнила: погодження на будівництво в охоронній зоні ЮНЕСКО від ЮНЕСКО потрібне однозначно!\nОбов’язковим також має бути й громадське обговорення проекту, що здобув перемогу на конкурсі. «На мою персональну думку, цей проект не відповідає характеру історичної забудови центральної частини Львова. Але львів’яни просто приречені на те, щоб погоджуватися із тим, що сучасна архітектура входитиме в історичне середовище. Вони спершу й перебудовану Ратуші називали «коробкою з комином», а тепер це архітектурна пам’ятка. За сто років те, що багатьом зараз здається неприйнятним, буде також вже пам’яткою архітектури 21 століття», – сказала Лілія Онищенко.


Особистості - FM Галичина\nБути сміливим. Відстоювати власну позицію. Брати на себе відповідальність і досягати поставлених цілей.\nВідверта розмова з впливовими людьми ( про те, що кожен з нас може змінити на своєму місці) – у спецпроекті «Особистості» з Марічкою Курило. Щочетверга о 20:00 на FM Галичина.\nСлухай впливових – змінюйся на краще!\nУ fm-просторі немає аналогів інформаційно-аналітичної програми, що підсумовує тиждень, аналізує резонансні події, що трапилися в нашому регіоні, загалом в країні чи світі., і те, який вплив вони матимуть на конкретного слухача.


В окупованому місті Запорізької області люди зі зброєю на кожному кроці - Газета України\nВ окупованому місті Запорізької області люди зі зброєю на кожному кроці\nОкупанти так бояться мелітопольців, що контролюють зі зброєю всі сфери життя\nУ Мелітополі російські військові постійно перебувають на вулицях міста. Під їх наглядом не тільки стратегічні об’єкти, а й звичайні, мирні установи та заклади.\nЖиття в окупації передбачає постійний психологічний тиск на місцевих мешканців. Мелітопольці відзначають, що йдеться про присутність озброєних людей в місті. Рашистів можна зустріти в будь-якому місці.\n— Отакі чуваші «тримають» Мелітополь. «Не стріляють» — не означає життя. Під кожним закладом та магазином є свої «асвабадітєлі». Поруч з ними і дихати лячно. Душа завмерла і чекає, — написала одна з мешканок Мелітополя і додала фото військового, який чатує зі зброєю на порозі поштового відділення.\nЩе один кадр зроблений мелітопольцем на центральній вулиці міста. Нею прогулюються люди у темній формі і бронежилетах, також зі зброєю та дубинками. Скоріш за все це представники силового відомства рф. Багато військових зазвичай і у місцях відпочинку місцевих мешканців, зокрема, центральному парку.\nЯк повідомляла «Індустріалка», в Мелітополі тривають викрадення людей, днями позбавили волі двох волонтерів — Іллю Єніна та Євгена Покопцева, а також відомого ветеринара та пастора однієї з церков Валентина Журавльова.\nЧитайте також: Підприємство з окупованого Мелітополя розпочне роботу на Львівщині


9 кроків до того, щоб ненавидіти себе трохи менше | VARIAT\n9 кроків до того, щоб ненавидіти себе трохи менше\nЯ знаю, що ви думаєте. Ви бачите заголовок і говорите собі: «Ким цей хлопець себе вважає?» Ненавидіти себе? Чи знає він, який я хороший? Чи бачив він мою нову круту зачіску? Чи знає він, що одного разу я готувався до напів марафону та навіть пробіг його частину? Я абсолютно повністю люблю себе. Що взагалі він знає про мене?\n[the_ad id=”759″]Послухайте, я згоден, що ваше волосся чудове. Але давайте поговоримо відверто. Якщо ми будемо по-справжньому чесні з самими собою, ми визнаємо, що час від часу ми всі відчуваємо деяку ненависть до самих себе. Окей, можливо звичка ненавидіти себе залежить від глибини тієї травми, яку ви отримали, дивлячись Телепузиків в дитинстві. Однак гарна новина полягає в тому, що ненависть до себе – частина людського стану. Немає нічого неправильного в тому, що вам не подобається щось у собі або ж ви чогось соромитеся. Це відбувається з кожним. І, звичайно, я не виняток. Зрештою, я ж пишу цей пост для свого веб-сайту – значить зобов’язаний ненавидіти щось темне глибоко всередині себе.\nУ всіх у нас є мрії, які ми не змогли виконати, ідеали, які ми зрадили, дії, які ми зробили або не зробили, шляхи, по яких ми могли б піти, але не пішли. Це нормально. І всім нам доводиться мати справу з тими частинами себе, які нам не подобаються. Деякі з нас намагаються ігнорувати ці проблеми – ступаючи вперед з закритими очима по дорозі життя, не беручи ніяких серйозних рішень, слідуючи за іншими, намагаючись не стикатися зі складними ситуаціями і проблемами. Хтось намагається заглушити їх сексом, речовинами, залежностями, хворобливими захопленнями. Інші ж компенсувати спробами врятувати світ, привести його до утопії, а можливо – почати нову світову війну.\nНасправді наша мета – не знищити ненависть до самого себе, тому як єдиний реальний спосіб зробити це – позбутися від совісті та / або стати психопатами. Ми цього не хочемо. Я також не рекомендую вам пригнічувати ненависть до себе, інакше ви ризикуєте закінчити пострілами в нічному клубі Орландо.\nНі, рішення цієї проблеми – звести нашу самоненависть до мінімуму, спочатку усвідомивши її, а потім навчившись формувати, контролювати і управляти нею. Наша мета – навчитися управляти розчаруваннями щодо себе, і, зрештою – управляти собою.\nСаме тому ця стаття називається «Як ненавидіти себе менше», а не «Як перестати ненавидіти себе назавжди на віки віків і бути досконалим як найдосконаліша, щоб її, сніжинка». Немає ніякої ідеальної, щоб її, сніжинки. Я жив в Бостоні і бачив безліч сніжинок. Жодна з них не була ідеальною. І навіть якщо така і існує, я впевнений, що ви такими стати не зможете.\nОтже, давайте покінчимо з цим. Перед вами дев’ять кроків на шляху до того, щоб ненавидіти себе менше і навчитися управляти ненавистю до самого себе так, щоб не перетворитися на маніакально-депресивного, або, що ще гірше релігійного психа.\nКрок 1. Навчися говорити «ні». Чим більше ви ненавидите себе, тим більше намагаєтеся догодити або справити позитивне враження на людей навколо вас. Зрештою, якщо ви потай вважаєте себе гнилим шматком лайна, це призводить до переоцінювання важливості того, що люди думають про вас, а ви підсвідомо будете витрачати значні зусилля, намагаючись переконати їх, що ви не настільки поганий, яким ви потай себе вважаєте.\nСлово «так» приносить безліч профітів в наші дні, але я хочу повернути вам можливість сказати «ні».\nГоворити «ні» – дуже круто, коли ви знаєте коли і як зробити це правильно. Ви говорите «ні» щоб не робити купу безглуздого лайна, яке ви насправді не вважаєте важливим для свого життя. Ви говорите «ні» людям, які переступають межу і несправедливо вимагають вашого часу і уваги. Ви говорите «ні», щоб дати зрозуміти іншим, де ви знаходитеся і що ви готові дозволити / не дозволити в ваших з ними взаєминах. «Ні» – приголомшливе слово.\nГоворити це «ні», звичайно, дуже складно. Тому що можливість сказати здорове «ні» вимагає певної міри самоповаги і турботи про себе. Але здатність сказати «ні» людям і речам, які завдають вашому житті більше шкоди ніж користі – перший крок до того, щоб навчитися любові і турботі про себе.\nІ, звичайно, вам треба вчитися говорити «ні» і собі теж, дисциплінуючи себе, тримаючи себе в тонусі, нагадуючи собі, що ви, фактично не знаєте всього на світі або навіть не знаєте що ви говорите або робите половину свого часу. Це настільки недооцінене вміння, що здається загубленим в цю епоху «дайте мені все».\nІ раз ми говоримо «ні» собі …\nКрок 2. Припиніть мастурбувати весь час. Ні, я не кажу вам зовсім припинити грати зі своїми штуками. Хоча якщо ви займаєтеся цим 15 разів на день, вам слід задуматися про обмеження і в цьому питанні теж.\nПід мастурбацією в переносному сенсі я маю на увазі всі ці ваші специфічні звички до самозадоволення, якими ви займаєтеся на регулярній основі. З’їдаєте ви по одинадцять десертів, або сидите до 4 ранку, намагаючись підняти рівень в Лізі Легенд, або брешете друзям що ви спали з кимось минулої суботи, хоча насправді так нажерлися, що заснули, скорчившись на задньому сидінні вашого авто. Це все маленькі, незначні звички радувати себе. І так, відмовитися від цього непросто. Справа не в вас – чинити опір цим звичкам дуже складно. Тому що вони дозволяють вам відчувати себе дуже добре. Деякий час. Але їх безглуздість в кінцевому підсумку поглине вас.\nВ книзі Наполеона Хілла «Думай і багатій», в якій він розповідає, як Томас Едісон відмовився від сексу і всього такого, і в результаті прийшов до володіння десятьма тисячею патентів. Я не знаю, в цьому мало сенсу, але ідея полягає в тому, що на секс витрачається енергія, яку можна було б направити на досягнення результату в більш продуктивних і корисних починаннях.\nАле я думаю, що сенс тут в тому, щоб навчитися контролювати своє самозадоволення. Знову ж таки, ми повертаємося до пізнання того, коли сказати «ні» самому собі. Зробіть ці задоволення вишенькою на тістечку вашому житті. Але не самим тістечком.\n(І немає, вам зовсім не обов’язково вживати тістечка)\nКрок 3. Розкрийте свою ненависть. Як правило, речі, які ви найбільше ненавидите в собі – це речі, які ви приховуєте від решти світу. Це речі, які, як ви вважаєте, змусять людей відмовитися від вас, зробити вам боляче і виставити вас на посміховисько. Але найчастіше ці страхи безпідставні. Тому що часто те, що ми ненавидимо в собі – ті ж саме, що ненавидять в собі і всі інші. Це схоже на гру в покер, коли всі думають, що у них найгірша комбінація карт і бояться грати, тому що переконані в своєму програші, так що просто сидять і приховують свої карти. Іронія ж полягає в тому, що любов найбільш часто досягається, коли ви знаходите когось, хто обожнює найглибші, темні аспекти вас, а ви в свою чергу обожнюєте найглибші, темні аспекти його. Що я хочу сказати, так це те, що треба поділитися своїм лайном, щоб перестати через нього мучитися.\nВідкриття найгірших рис нас самих, визнання і розповідь про них призводить до більшої довіри і близькості. За умови, звичайно, що ви готові і хочете прощати людей і / або себе.\n[the_ad id=”759″]Крок 4. Прощайте людей, в тому числі і себе. Про прощення багато говорять, але в культурі покарання, подібної до тієї, що є в США, не схоже, щоб багато людей займалися цим.\nПрощення означає визнання в персоні чогось поганого, але продовження любові до неї попри це. Як же домогтися подібного? Визнайте, що за більшістю злих / поганих / небажаних дій стоять добрі наміри або хоча б невігластво. Наприклад, більшість людей роблять погані вчинки не тому що вони злі, а тому, що вони не знають методу вирішення ситуації краще або помилково вважають себе правими. Процес вибачення інших часто допомагає згадати свої власні невдачі і невігластво.\nІ чому вирішення проблеми з ненавистю до самого себе настільки важливо – чим менше ви пізнаєте і визнаєте частині себе, які вам не подобаються, тим менше ви здатні прощати і допускати недоліки інших. І тим більшим злим мудаком ви будете.\nКрок 5. Здрімніть. Серйозно, ви виглядаєте втомленим.\nКрок 6. Дозвольте собі зробити щось не так. Ваша любов до себе не пропорційна тому, як ви відчуваєте себе під час успіхів, але вона дорівнює тому, як ви відчуваєте себе під час невдач. Людина, яка любить і піклується про себе, не має надто велику потребу робити все абсолютно і правильно з першого разу. Навпаки, він готовий отримати хріновий результат, тому що розуміє, що саме з нього росте правда і прогрес в досягненні цілей.\nКрок 7. Зрозумійте, що досягнення ваших самих диких мрій – стати багатим, стати найкрутішим спецом в вашій області, знайти кохання всього життя – не завдасть вам того задоволення, до якого ви прагнете, досягнете екзистенціальної кризи, і коли вже зовсім впаде в розпач в спробах зрозуміти в чому сенс вашого життя – знову присвятіть себе простому служінню іншим і досягненню простих задоволень для себе.\nКрім занадто великої кількості мастурбації, звичайно.\nКрок 8. Ваше як позитивне, так і негативне уявлення про себе – фігня, так що припиніть зациклюватися на цьому. Ця думка сильно змінила моє життя: розуміння того, що всі неприємні і жахливі речі, що я думав про себе були неправдою, і всі дивовижні речі які я думав про себе, ймовірно, також є брехнею. Правда ж в тому, що ви не знаєте в чому полягає правда про вас, або як вам відповідати цьому світу. Правда в тому, що ваш мозок робить помилки, і йому не можна довіряти. Правда в тому, що ви не є особливим, і це, напевно, добре. Відчуття, що ти особливий веде до необґрунтованих очікувань, а необґрунтовані очікування ведуть до додаткової ненависті до себе.\nКрок 9. Візьміть найбільш важливу амбіцію чи невдачу в вашому житті і запитайте чотирирічну дитину про те, що він думає щодо цього. Швидше за все він засміється і попросить вас втілитися деревом, а також запропонує пограти з вами в конячок. І його реакція буде абсолютно правильною і доречною.\nТому що намагаєтеся ви вилікувати рак, виявити енергію холодного термоядерного синтезу, або ж дочекатися відкриття бару, щоб відновити свій щоденний запій – ви все ще людина, і у вас все ще є можливість впливати, переживати і грати з життям, яке дано вам. Чотирирічні діти мають дивну здатність нагадувати про це.\n[the_ad id=”759″]З усіма цими кроками я хилю вас до вироблення здорової практики смирення. Так, смирення, як часто ми чуємо це слово, недбало кинуте в наші дні?\nТому що спільним знаменником ненависті до себе є почуття власної важливості – Ви думаєте про своє життя найгірше, що може бути, а все що ви робите – намагаєтеся зробити кращим, щоб компенсувати це. І нічого з цього не є правдою. Сінді, чотирирічне дитя, знає це. Ось чому вона попросила мене побути деревом. І замість того, щоб спробувати пояснити їй проблему глобального потепління на прикладі серветки, краще зупиніться на хвилину і побудьте деревом.


Протягом доби на Харківщині сталося понад 100 аварій. Фото, Відео - «Слобідський край»\nНа Харківщині за добу сталося більше сотні аварій. Фото, Відео\n20.12.2021 11:35 Надзвичайні події\nУ Харківській області станом на 20 грудня зафіксовано 110 випадків ДТП та 4 виклики ДСНС на допомогу водіям.\nУ зв'язку зі зміною погоди на Харківщині збільшилася кількість ДТП. Про це повідомили у доповіді про оперативну обстановку Харківської ОДА.\nНаразі відомо, що станом на 20 грудня сталося більше 110 аварій, в яких 2 людини загинуло та 7 травмувалося.\nТак, за 19 грудня сталися дві аварії зі смертельним результатом.\nПоблизу села Копанка Донецької громади сталася ДТП. О 17:45 водій автомобіля «Дача Логан» збив чоловіка. Від отриманих травм постраждалий загинув на місці. Того ж дня о 21:50 поблизу села Троїцьке Олексіївської громади водій ВАЗ 2101 з'їхав у кювет, не впоравшись з керуванням. Унаслідок перекидання автомобіля чоловік загинув.\nКрім того, на дорозі Куп’янськ – Шипувате, поблизу села Кутьківка Дворічанської громади, автівки потрапили у снігову пастку. У автомобілі Daewoo Lanos та вантажівці ЗІЛ 130 перебували три людини. О 17:35 працівники ДСНС прибули на допомогу та відбуксирували авто до очищеної ділянки дороги.\nТакож 19 грудня близько 18:30 на Ізюмщині автомобіль Mersedes Vito злетів у кювет на дорозі Київ – Харків – Довжанський. Рятувальники за допомогою лебідки витягли автомобіль, в якому перебувало дві людини.\nНагадаємо, що 16 грудня на дорозі Харків – Київ – Довжанскьий автомобіль Nissan вилетів у кювет та врізався в дерево, яке впало на нього. В наслідок цього водія та двох пасажирок було заблоковано в салоні автівки. Про це повідомляє пресслужба ГУ ДСНС у Харківській області.\nЧитайте також: Смертельна ДТП у Люботині: автівка збила людей на пішохідному переході