Білий дім відмовився співпрацювати у розслідуванні щодо імпічменту Трампа – офіційно — 5 канал\n09.10.2019 09:23 Читайте по-русски\nКрім того, особистий адвокат президента США Рудольф Джуліані наголосив, що не співпрацюватиме зі слідством у Палаті представників\nАдміністрація президента США відмовилася співпрацювати з Палатою представників у розслідуванні щодо імпічменту Дональда Трампа. Про це повідомляє The Washington Post. Згодом це підтвердила і речниця Білого дому Стефані Грішем.\nВ адміністрації американського президента вважають імпічмент, як і все розслідування проти Трампа, незаконним.\nБілий дім вже спрямував до Конгресу листа з відмовою про співпрацю у розслідуванні. Він адресований спікеру Палати представників Ненсі Пелосі, яка оголосила про початок процедури імпічменту. А також головам спецкомітетів з розвідки, нагляду та урядових реформ і комітету із закордонних справ.\nРаніше вони надіслали повістки прибічникам американського президента з вимогою виступити на слуханнях у Конгресі. А також надати законодавцям документи в межах розслідування про імпічмент Трампу.\nНагадаємо, напередодні президент Трамп зізнався, що віддав розпорядження Держдепартаменту заблокувати заплановані слухання в Палаті представників за участі посла США при ЄС Гордона Сондленда. Цей дипломат є однією з ключових фігур у справі, яка стосується можливого тиску Білого дому на Україну. Представники Демократичної партії заявили, що розцінюють ці дії як перешкоду розслідуванню щодо імпічменту президента США.\nЯк повідомляв 5.UA, демократи запросили в Білого дому та Пентагону документи про військову допомогу Україні.\nімпічмент Дональд Трамп розслідування


May 08 22:00 2020 Друк цієї статті\nКитай знову йде попереду планети всієї — 7 травня управління з пілотованим космічним польотам країни повідомило про успішне повернення на Землю космічного корабля нового покоління. Тестовий політ тривав майже 3 дня - за цей час апарат опинився на орбіті Землі, пробув там певний час і приземлився. Космічний корабель спеціально розробили для транспортування космонавтів на нову орбітальну станцію, яку Китай хоче запустити найближчим часом. МКС скоро буде не потрібна?Скоро Китай може стати космічним монополістом\nКорабель був виведений на орбітою новою ракетою-носієм «Чанчжен-5 B», випробувальний політ пройшов на висоті від 300 кілометрів до 8 000 кілометрів. Точна маса апарату залишається невідомою, але згідно проектної документації, в залежності від версії корабель важить від 14 до 20 тонн. Китайське космічне агентство офіційно визнало тест успішним, а значить Піднебесна підійшла впритул до моменту, коли вже може запустити власну космічну станцію.\nКрім самого корабля, вчені проводили випробування мастильних матеріалів, які спеціально розробили в Китаї для роботи в умовах невагомості. Витоків повітря або інших проблем виявлено не було. Також на борту апарату розмістили установку для запуску наносупутників, щоб перевірити її роботу в космосі, а відповідність умов для живого перевіряли за допомогою декількох видів насіння олійних культур.Запуск «Чанчжен-5 B» з космодрому в Китаї 5 травня 2020 року\nЯк МКС виведуть на орбіту\nОскільки запуск апарату і його повернення пройшли успішно, тепер Китай готується до відправки на орбіту базового модуля своєї космічної станції. Це відбудеться під час другого польоту «Чанчжен-5 B» на орбіту Землі. Інженери розраховують на те, що станція зможе опрацювати багато років і в кінцевому підсумку змінить на орбіті МКС, яка в 2024 році повинна завершити свою роботу. З цієї причини свою космічну станцію Китай буде планомірно розвивати, додаючи до неї нові модулі — їх запуски вже розписані на найближчі чотири роки.\nВідомо, що нова станція отримає назву «Тяньгун», що перекладається як «Небесний палац». Багатьом це слово може здатися знайомим і це дійсно так. Раніше Китай вже відправляв в космос апарати «Тяньгун-1» і «Тяньгун-2» в 2011 і 2016 роках відповідно, але з-за неполадок їх довелося звести з орбіти і затопити в Тихому океані.Станцію «Тяньгун» показали ще в 2016 році\nСтанція має довжину 17 метрів, вага 60 тонн і може вмістити трьох астронавтів. Як і МКС, «Тяньгун» буде мати можливість приєднувати нові модулі для розширення функціональності. Спочатку ракета виведе на орбіту перший модуль (запуск намічений на другий квартал 2021 року), а потім ще два, які дозволять проводити додаткові наукові експерименти. Потім китайці хочуть відправити на нову станцію перших астронавтів.\nКитайська космічна станція зможе підтримувати знаходження на ній трьох астронавтів на строк до 180 днів.\nМКС тільки для Китаю?\nАмериканським астронавтам буде складно потрапити на нову МКС\nЧи зможуть російські або американські астронавти оселитися на новій МКС? Технічно нова станція буде належати Китаю, але відкриє свої двері для всіх країн-членів ООН, державних і приватних організацій. Так що є всі шанси, що в складі космонавтів будуть не тільки жителі Китаю. Думаю, Роскосмос зможе домовитися за рахунок хороших відносин з Піднебесної, а от щодо США все не так прозоро. Термін експлуатації станції розрахований на 10 років, тобто якщо вона запрацює у 2022 році, то зможе протриматися на орбіті до 2032 року. На 8 років довше, ніж МКС, яка знаходиться в космосі зараз.\nА ви знаєте, що на МКС Сонце встає кожні півтори години? Ось ще цікаві факти про цю космічної станції.\nНавіщо взагалі Китай вирішив запустити власну космічну станцію? Справа в тому, що США заборонили космічному агентству Китаю використовувати МКС «з міркувань безпеки». У 2011 році американський Конгрес заборонив будь-яку співпрацю з космічних програм між США і Китаєм. При цьому NASA вже витратила близько 100 мільярдів доларів на збереження МКС. Проте вже зараз багато хто з тих, хто стояв за підтриманням МКС, інвестують в китайську космічну станцію, пише Ars Technica. Так, Європейське космічне агентство погодився співпрацювати з Китаєм.\nІ тут постає цікаве питання - чи будуть США миритися з тим, що Китай, по суті, стане монополістом у космосі? Запуски SpaceX і польоти на Місяць і Марс - все це добре, але МКС є найважливішим стратегічним об'єктом Землі в космосі. Цілком імовірно, що США запустять власну космічну станцію - у NASA і SpaceX є для цього всі ресурси. Як кажуть астронавти на МКС, у космосі немає місця політиці. Але щось мені підказує, що «людей земних» логіка зовсім інша.\nКуди впаде МКС?\nЩо стане з МКС, якщо NASA все ж вирішить більше не підтримувати її працездатність? Після того, як всі астронавти покинуть станцію, космічне агентство приступить до підготовки відведення МКС з орбіти. Основна частина станції згорить у щільних шарах атмосфери планети, невелика частина уламків упаде в води південної частини Тихого океану. Остаточний план «знищення» МКС ще не затверджено, оскільки до кінця неясно, чи будуть її відводити з орбіти в 2024 році.\nКосмічні місії Космос МКС


Главная Коллекция "Otherreferats" История и исторические личности Походження українців, росіян, білорусів та їхніх мов\nАктуальні наукові дослідження етногенезу східних слов'ян. Київська Русь як протоукраїнська держава. Спростування теорії про походження давньоруської народності. Суперечності наукової теорії спільного походження росіян, українців та білорусів, та їх мов.\nДуже складним і суперечливим було формування наймолодшого східнослов'янського етносу - російського. У середині І тис. н. е. територію майбутніх росіян ще заселяли фінно-угорські й частково балтські племена. Першими слов'янами на цих землях були псковські кривичі й ільменські словени. Переселившись у VI ст. з Південної Балтики на береги Псковського озера і в басейн р. Великої, предки псковських кривичів зіткнулися тут із західнофінським населенням, що мало багато балтських особливостей, і поступово асимілювали його, набуваючи при цьому специфічних, властивих кривичам етномовних рис. Через деякий час вони освоїли також верхів'я Західної Двіни, басейни Верхньої і Середньої Ловаті та район верхньоволзьких озер.\nПлемінні діалекти псковських кривичів стали основою своєрідних псковських говірок, яскраві місцеві риси яких засвідчені в писемних пам'ятках давнього Пскова XIV-XVI ст. Згодом псковські землі увійшли до складу Новгородської республіки. Сусіди кривичів - предки словенів, які також переселилися сюди в VII ст. з південної Балтики і освоїли територію майбутньої Новгородської землі, зіткнулися з місцевим прибалтійсько-фінським населенням (племенами водь, весь, іжора) й поступово їх асимілювали. Унаслідок цього утворилася своєрідна етнографічна група - літописні словени зі своїм племінним центром Новгородом (уперше згадується в літописі під 859 р.). Протягом IX-Х ст. словени поширилися на північний захід і північний схід, досягнувши ярославського й костромського Поволжя, а також на південь - до Волго-Окського межиріччя. Разом з кривичами та іншими східнослов'янськими племенами ільменські словени брали участь в освоєнні ярославського й костромського Поволжя та Волго-Клязьминського межиріччя (територія майбутньої Ростово-Суздальської землі), асимілюючи місцеві фінно-угорські племена.\nНаприкінці IX ст. (882 р.) Новгород з навколишніми землями увійшов до складу Київської Русі, ставши другим (після Києва) її політичним і культурним центром. Після розпаду Київської Русі в 1136 р. виникла самостійна Новгородська феодальна республіка, однак її тісні зв'язки з Києвом не переривалися. Вона вела успішні війни проти німецьких і шведських агресорів. Монголо-татарам не вдалося захопити Новгородську республіку, але вона визнала себе васалом Золотої Орди й платила їй данину. Протягом IX-XIV ст. на Новгородській землі відбувалися етногенетичні процеси у напрямі формування окремого етносу, проте в середині XV ст. вони були штучно перервані. Новгородська республіка стала перешкодою для об'єднання російських земель навколо Москви, і в 1478 p. Новгородська земля була загарбана Москвою й насильно включена до складу Московської централізованої держави. Після цього територія Московщини відразу збільшилася аж у сім разів, що ще більше розпалило її агресивні апетити. Цар Іван III обклав населення Новгородської землі грабіжницькою контрибуцією і депортував 72 тис. людей у Московщину. Але й потім ще понад століття московські царі вдавалися до масових знищень і депортацій новгородців, аж поки наприкінці XVI ст. вони повністю були асимільовані московитами, хоч діалектні особливості їхнього мовлення все ж таки збереглися.\nРосійська народність формувалася протягом XII- XV ст. у стратегічно вигідному регіоні між Середньою Окою і Верхньою Волгою на перехресті великих торговельних шляхів. Цей регіон у середині І тис. н. е. заселяли корінні фінно-угорські племена - меря, весь, водь, мурома, а в басейні Верхньої Оки і Верхнього Дону жило балтське плем'я голядь. Слов'янське населення тут почало з'являтися не раніше VIII ст. У VIII ст. на землі балтомовної голяді в басейні Верхньої Оки з "ляського" західного краю (можливо, з українсько-польського порубіжжя) прийшли слов'янські племена на чолі з якимось В'ятком (В'ячеславом). Унаслідок їх змішування з місцевою голяддю й інтенсивних асиміляційних процесів утворилася нова етнографічна спільність - літописні в'ятичі. Нащадки верхньоокських в'ятичів в епоху походів на них київського князя Святослава (X ст.) почали рухатися по Оці до Рязані, витісняючи або асимільовуючи рідке місцеве фінномовне населення і створюючи етнічну основу майбутнього Рязанського князівства. Слов'янське населення цього регіону час від часу поповнювалося й українцями із Середньої Наддніпрянщини, яке шукало спокою в далеких краях, утікаючи з неспокійних південних околиць Київської Русі. Ареал майбутньої Ростово-Суздальської землі в Х ст. освоювали ільменські словени, псковські кривичі і вже слов'янізована білозерська весь. З Ростово-Суздальщини кривичі згодом поширилися далі на південь і заселили територію сусідньої Муромської землі. Крім цього, до Волго-Клязьминського межиріччя і басейну Верхньої Оки переселилася частина смоленських кривичів.\nУ ході слов'янізації місцевих фінно-угорських племен, зокрема літописної мері, протягом XI-XII ст. тут сформувалося місцеве східнослов'янське угруповання, яке стало частиною російської народності. Межа двох колонізаційних потоків на майбутні російські землі з півночі і півдня стала згодом межею між Рязанською і Ростово-Суздальською землями. Це розмежування відбите ще й нині в межі між вимовою вибухового g (північ) і фрикативного у (південь).\nФінно-угорські племена Середнього Поволжя, як і балти та фінно-угри Східної Прибалтики, маючи значно чисельніше населення й відносно високий ступінь суспільного розвитку, сформувалися в самостійні народності. Своєрідний етномовний конгломерат, який утворився в басейні Верхньої Волги й Середньої Оки, об'єднувався спільним фінно угорським субстратом. Хоч територію в'ятичів Володимир Великий приєднав до Київської Русі в 981 p., а Ростово-Суздальську землю- в 982 p., вони дуже слабо залежали від влади київського князя. Територія сучасної центральної Європейської Росії в Х-XIII ст. була далекою глухою провінцією Київської імперії, відділеною від Наддніпрянської Русі величезним масивом непрохідних хащів, від якого ще й нині залишилися знамениті брянські ліси. Через це на Наддніпрянщині ту далеку територію аж до XV ст. називали Заліською, Заліссям, "Залеська земля" ("земля, що міститься за лісом"). Розкидані по лісах та болотах, заліські поселення ще довго зберігали етнографічні особливості місцевих фінно-угорських племен, насамперед муроми, мері і весі. У цьому ареалі й відбувалася регіональна консолідація різних племен.\nЧерез строкатий етнічний склад населення цей процес був повільним і довготривалим. У Х ст. в межиріччі Оки та Волги виникло Ростове-Суздальське князівство. Його політичними центра- ми були спочатку Ростов, з початку XII ст. - Суздаль, а з другої половини XII ст. - Володимир. На XII ст. на Ростово-Суздальській землі відбулися істотні зміни. Різко збільшилася кількість населення завдяки його припливу з інших регіонів Київської Русі, виникли нові міста (Володимир, Переяслав-Залеський, Юр'єв та ін.), найважливішим серед яких став Володимир-на-Клязьмі, заснований при Володимирові Мономаху. Рострво-Суздальщина мала прямі торговельні зв'язки з Центральною Азією річковим шляхом через Волгу й Каспійським морем, що наклало певний відбиток на культурно-історичний розвиток цього краю. Політична вага і значення Ростово-Суздальської землі різко зросла в роки князювання Юрія Долгорукого - молодшого сина Володимира Мономаха і засновника Москви (1147 р.). Одружившись із половецькою княжною, він започаткував міцний і тривалий антиукраїнський союз володимиро-суздальських князів із половцями.\nСаме Суздальська земля від середини XII ст. очолила коаліцію Новгорода, Полоцька та Смоленська за відокремлення від Києва(Залізняк Л. Від склавинів до української нації. - С. 114.). Проте Юрій Долгорукий ще не переривав зв'язків з Києвом і навіть намагався здобути собі київський престол. Зовсім іншу політику повів син Юрія Долгорукого Андрій Боголюбський (1157-1174). Він виріс на Суздальщині, вважав її своєю батьківщиною. Україна була для нього вже чужа. Спочатку Юрій Долгорукий посадив Андрія на престол у Вишгороді біля Києва, але він таємно втік звідти до Суздаля, забравши з собою різні коштовності, а серед них - і славнозвісну Вишгородську ікону Богородиці, що стала основною святинею Володимира-на-Клязьмі, а згодом - і Москви. Це був відвертий і демонстративний розрив з Україною, початок самостійної політики молодої Великорусі. Андрій уже не брав участі у спільних походах князів проти половців, хотів навіть провести розрив на церковному рівні й заснувати окрему митрополію для північних земель. Він переніс столицю князівства із Суздаля до Володимира, і з цього часу князівство стало називатися Володимиро-Суздальським. Поблизу м. Володимира у с. Боголюбове князь Андрій побудував князівський замок (через це його й прозвали Боголюбським). Саме Андрія Боголюбського слід вважати засновником російської державності. Проти Києва він вів жорстоку ворожу політику. Видатний російський історик В. Ключевський писав, що "в особі князя Андрія великорос уперше виступав на історичну сцену", а суздальські містечка "становили тоді особливий світ, з відносинами й поняттями, яких не знали в старих областях Русі"(Ключевский В. О. Сочинения: В 8 т. - Т. 1. -Курс русской истории. - Ч. 1. - М., 1956. - С. 324-325.).\nУ 1169 р, на втручання Києва у справи Новгорода Андрій Боголюбський, очевидно, вже вважаючи всі північні землі своїми, відповів війною. Він вирушив на Київ з великою армією одинадцяти північних князів, здобув місто і дуже його зруйнував. Як відзначає літопис, "не було милосердя нікому нізвідки, церкви горіли, християн убивали, інших брали в неволю". Суздальці пограбували Десятинну церкву та Софію, забрали ікони, книги і всі коштовності. Досі ще ніхто й ніколи так не нищив старої столиці. Такого ж спустошливого нападу Київ зазнав і 1203 р., коли суздальський князь Всеволод разом з половцями пограбував і спалив столицю Русі. Лють і ненависть, із якими суздальці нищили киян, як і не менш жорстокі акції у відповідь, свідчать по те, що це була вже не традиційна міжусобна боротьба, а міжетнічна ворожнеча. Своїм намісником у Києві Андрій Боголюбський посадив свого брата, а сам залишився у Володимирі. Це знаменувало остаточний занепад Києва. Його роль як політичного центру Київської Русі перейшла до Володимира-на-Клязьмі й до Галича (на сучасній Івано-Франківщині).\nНа початку XIII ст. Володимиро-Суздальське князівство розпалося на удільні князівства: Ростовське, Ярославське, Переяславське, Московське та ін. У 1238 р. на Володимиро-Суздальщину напали монголо-татари і завоювали Залісся. Монголо-татарське ярмо (його називали "ігом") призвело до остаточного відчуження Залісся від Русі, і відтоді політична історія цих двох територій остаточно стала розвиватися різними шляхами. Від середини XIII ст. на Володимиро-Суздальській землі швидко почало міцніти і приєднувати до себе сусідні землі Московське велике князівство - перша власне російська держава. Воно займало вигідне географічне положення на важливих торговельних шляхах і стало природним центром російських земель. Сусідні князівства, а також ліси й болота, що оточували Московське велике князівство, оберігали його від нападів монголо-татар і литовських військ. Це сприяло зростанню економічного й політичного значення Московського князівства як центру формування російської народності. Московські князі, починаючи з Івана І Калити (1325-1340), вміло використовували владу монголо-татарських ханів для своєї мети. У другій половині XIV ст. відбувалося економічне піднесення північно-східних околиць колишньої Київської Русі. Воно створило матеріальну базу для боротьби проти монголо-татарського поневолення. Перемога московського князя Дмитрія Донського над монголо-татарами в Куликовській битві (1380 р.) зміцнила керівне становище Москви серед інших російських князівств, яка стала відігравати вирішальну роль у політичному об'єднанні російських земель та формуванні російської народності. Протягом XIV-XV ст. основні російські землі було об'єднано навколо Москви.\nНаприкінці XV ст. Московське князівство приєднало до себе Ярославське, Ростовське князівства, Новгородську феодальну республіку, Тверське велике князівство. В'ятську і частково Рязанську землі, і внаслідок цього склалася Російська централізована держава. У 1480 р. Московщина остаточно звільнилася від монголо-татарського ярма. Великий князь Іван III Васильович (1462-1505) став Государем єдиної Російської централізованої держави. Але монголо-татарсь-ке поневолення залишило глибокий слід не тільки у свідомості людей. Воно вплинуло на всі сторони суспільно-політичного життя молодої російської держави, певним чином відбилося й на менталітеті російської народності. Не випадково ж М. Бердяев називав Росію "християнізованим татарським царством". Московський цар - глава колишнього Північно-Східного улусу Золотої Орди - з розпадом імперії Чингісхана сприймався і московитами, і татарами як законний спадкоємець монголо-татарської держави.\nНа думку М. Трубецького, "Московська держава виникла завдяки татарському ігу. Російський цар був спадкоємцем монгольського хана. Повалення татарського іга звелося до заміни татарського хана православним царем і до перенесення ханської ставки до Москви. Навіть персонально значний відсоток бояр та інших служилих людей московського царя становили представники татарської знаті. Російська державність... походила від татарської, і навряд чи мають рацію ті історики, які заплющують очі на цю обставину або намагаються применшити її значення" (Трубецкой Н. С. К проблеме русского самопознания. - [Б.м.], 1927. - С. 49. ). Московські князі та інша знаать охоче родичалися з татарськими вельможами, вважаючи за честь брати собі за жінок якщо не родичок ханів, то в крайньому разі знатних дівиць з Орди (Новосельцев А. И. Христианство, ислам и иудаизм в странах Восточной Европы и Кавказа в средние века // Вопросы истории. - 1989. - № 9. - С. 31. ). Разом з тим слід відзначити, що московські (як і інші східнослов'янські) землі під владою Золотої Орди залишилися християнськими. Більше того, на думку істориків, є підстави стверджувати, що якраз у період монголо-татарського панування християнство стало по-справжньому релігією московитів, 90% яких аж до XIX ст. включно становили селяни.\nНа більшій частині Московщини простий люд не ідентифікував себе ні з яким етносом і не мав певного етноніма, але називав себе християнами. Саме цим і пояснюється той досить дивний факт, що назва селян у російській мові походить не від місця їхнього проживання на селі (як в українців, білорусів), а за релігійною ознакою: крестьянин < крестиянин < христианин. Від фінно-угорської назви столиці окремого князівства Москва, яка вперше як невелике село згадується лише в 1147 р., було названо цілу державу. Її правителі називали себе князями (згодом - великими князями, пізніше - царями) московськими, а своїх підданих - московськими людьми. Назви "Москва", "Московия", "Московское государство" були офіційними урядовими назвами держави. Так її називала і вся Європа, країни Сходу, турки, араби та інші народи, а мешканців Московщини іменували "москвинами", "москвитянами", "московитами", "московитянами"(Див.: Наливайко Ц. С. Очима Заходу. Рецепція України в Західній Європі XI-XVIII ст. - К., 1998. - С. 362.). Українці від XV ст. своїх північно-східних сусідів послідовно називають москалями, а їхню країну - Московією. Як бачимо, становлення російського етносу відбувалося далеко від Києва й усієї первісної Русі - Середньої Наддніпрянщини і не має до неї жодного стосунку. Багатоетнічний склад населення і своєрідність історичного процесу, що протягом значного часу тривав в умовах монголо-татарського ярма, спричинилися до того, що формування російської народності розтягнулося більше ніж на три століття (друга половина XII - кінець XV ст.) і пройшло декілька етапів. Поступово зростала територія держави, відбувався довготривалий процес формування російської мови, змінювалися духовні пріоритети і культура загалом, а все це формувало й нову ментальність усієї народності. Ця ментальність була досить своєрідною порівняно зі світосприйняттям південних русинів-українців. Росіяни в епоху Івана Грозного вже були мало чим схожі на росіян часів Андрія Боголюбського.\nХарактерною особливістю процесу формування російської народності було те, що в неї влився великий струмінь фінно-угорської і частково балтійської крові. Історичну роль фінно-угорського субстрату у формуванні антропологічного типу російського народу та деяких особливостей його мови й етнографічних рис визнають і самі російські дослідники (М. Покров-ський, В. Алексеев, Т. Алексеева, Є. Горюнова, Г. Дебець, М. Левін, Т. Трофимова та ін.).\nОтже, наявний у розпорядженні вчених фактичний матеріал доводить, що "російський брат" за віком зовсім не "старший", а наймолодший. Та й у спільній колисці він ніколи не був, бо поки народився, "колиска" вже розвалилася. До Київської Русі росіяни мають ту дотичність, що їхні землі деякий час напівформально входили до складу цієї держави, і майбутні росіяни засвоїли християнську культуру Київської Русі з багатьма українськими впливами, оскільки творцем Київської держави був український етнос, а також перейняли етнічну назву - Русь.\nПовністю має рацію відомий український історик Л. Залізняк, відзначивши, що "права Москви на історичну та культурну спадщину княжого Києва не більші і не менші, ніж права Мадрида, Лісабона, Парижа та Бухареста на історію та культуру латинського Риму. Як романські народи успадкували певні надбання римської культури, так і білоруси та росіяни увібрали у свій етновизначальний комплекс певні елементи культури княжого Києва. Однак, як перші не були безпосередніми творцями латинської культури Риму, так і другі мають опосередковане відношення до творення культури Київської Русі. Адже переважна більшість елементів останньої постала в межах Південної Русі, нехай і під зовнішнім впливом культури Візантії. До того ж, сталося це значною мірою ще до появи білорусів та росіян на історичній арені Східної Європи"(Залізняк Л. Від склавинів до української нації. - С. 123.).\n"Русь", "Росія", "Великоросія", "Малоросія"?\nПоходження назв Русь, руський остаточно не з'ясоване. З цього приводу вже понад двісті років ведеться жвава дискусія й існує широка наукова література з розмаїтими, часом, полярно протилежними поглядами на цю проблему вчених різних поколінь. Були спроби пояснити назву Русь як запозичення і шукати її витоки то в Скандинавії (у варягів), то серед ірано-мовних народів (сарматів). Інші вчені вважають цей етнонім споконвічне місцевим і його коріння шукають на Середній Наддніпрянщині. Однак дослідження етимології слова Русь має суто наукове значення. Для становлення національної самосвідомості східноєвропейських народів вирішальне значення мало не походження цього етноніма (норманське, іранське, автохтонне чи якесь інше), а історія його вживання в суспільно-політичній практиці різних державних утворень і в науковій літературі різних історичних періодів.\nСлово русь мало збірне значення (як знать, назви племен чудь, сербь, а також чернь, челядь та ін.), а одиничне значення - русин (множ. русини), як чудин, болгарин та ін. Деякі дослідники твердять, що в середині І тис. н. е. існувало окреме східнослов'янське плем'я русів. Але це припущення малоймовірне, бо руси, якби вони справді були як окреме плем'я, мали б уже досить високу матеріальну культуру, яка не могла б зникнути безслідно. Однак жодних слідів так званих русів археологи досі не виявили.\nПро таке плем'я нічого не сказано і в "Повісті минулих літ", яка перераховує всі основні східнослов'янські племена та їхні союзи. Етнонім рус (hrus) уперше згадується в сирійській хроніці VI ст. н. е. стосовно якогось населення в Північному Причорномор'ї (можливо, окремого племені), етнічна атрибуція якого невідома. Цілком вірогідно, що на Середній Наддніпрящині цей етнонім мав також паралельну форму рос, відображену аж донині в топоніміці цього регіону. Тут течуть річки Рось з її притоками Р'оська та Росава, яка має притоку Росав ку, а також Роставиця (Роставиця). За припущеням деяких істориків, у давнину Россю називалася і якась річка на Чернігівщині, про яку в Іпатському списку літопису під 1187 p. сказано: "У той же рік пустошив [хан] Кончак по [ріці] Росі з половцями. А після цього стали вони часто пустошити по Росі в Чернігівській волості" ("Літопис Руський", с. 343).\nНайвірогідніше, що роси (руси) в середині І тис. до н. е. - це одне з іраномовних сармато-аланських племен Середньої Наддніпрянщини, яке, можливо, входило в антський племінний союз. Назва роси - руси у своїй основі могла мати найменування річки. Густинський літопис свідчить, що назва Русь - "от реки глаголемая Рось" (Поли. собр. русск. летоп., т. II, СПб, 1843, с. 236). У процесі слов'янізації місцевого іраномовного населення етнонім рос (рус, русь) разом з іншими мовними елементами був сприйнятий слов'янами. Паралельне вживання термінів з коренями рос і рус засвідчене і в давніх історичних документах. У східних джерелах переважає термін руси, у візантійських - роси, у західноєвропейських - руси (але іноді й рос, роси), а в давньоруській писемності перева жають назви Русь, руський, хоч зрідка трапляється й росьский ("Правда Росьская"). Однак, край, у якому жили руси (чи роси), мав назву лише Русь. Який термін давніший - рось чи русь - і досі не встановлено.\nОдні фахівці ввжають давнішим русь (М. Тихомиров), інші - рось (Б. Рибаков), але обидві назви, без сумніву, дуже давні й сягають перших століть нашої ери Є підстави вважати, що руссю спочатку називалися антські вояки-дружинники, а від них ця назва згодом перейшла на найпівденніший протоукраїнський союз племен - полян у трикутнику між Дніпром, Ірпенем та Россю (літописець відзначає: "поляне, яко нынъ зовомая русь"). На час утворення давньоруської держави (очевидно, протягом VIII-IX ст.) назва Русь поширилася на всю Середню Наддніпрянщину, точніше - на Київщину, Чернігівщину і Переяславщину, які стали ядром Київської Русі. Згодом Руссю стали вважати всю Київську імперію.\nУ давньоруських джерелах термін Русь має подвійне значення: Русь первісна, наддніпрянська і Русь - уся Київська держава разом з приєднаниими до неї землями неслов'янських племен і народів. Подвійне розуміння назви Русь було поширене не тільки серед східних слов'ян, але й за рубежем, зокрема у Візантії. Наприклад, у творах візантійського імператора Х ст. Костянтина Багрянородного йдеться про "далеку Русь" і протиставлювану їй "близьку Русь" у первісному, найдавнішому значенні цього терміна - як східнослов'янські землі над Дніпром. Отже, Руссю споконвічна називали сучасну територію України, а прикметник руський вживався як самоназивання українців. Щоправда, у "Слові про Ігорів похід" засвідчений також етнонім русичі. Але він трапляється лише в цьому творі як авторський неологізм, "своєрідна формула високого стилю староруського поета"(Ковалев Г. Ф. Этнонимия славянских языков. Номинация и словообразование. - Воронеж, 1991. - С. 46.) і ніколи пракктично більше не вживався. Етнічне визначення руський у розумінні "український" безперервно зберігалося протягом багатьох століть.\nРусинами називали себе українці у Великому князівстві Литовському, а у львівських міських книгах від 1599 p. навіть використовується термін "руська нація" (Natio Ruthenica). Тогочасні джерела переконливо засвідчують, що населення України та Білорусі чітко відокремлювало себе від московитів. У часи Козаччини для українців також природною і звичною була стара назва їхнього краю - Русь, а їх самих - русини. Та й уся Західна Європа протягом багатьох віків на означення України вживала назву "Русь". Особливо стійкою ця назва виявилася в західному регіоні України. Навіть у XIX ст. прикметник руський (тобто "український") ще входив до назв різних західноукраїнських політичних партій, літературних і наукових угруповань, альманахів, окремих праць тощо. Наприклад: "Головна руська рада" - перша українська політична організація в Галичині, що виникла у Львові 2 травня 1848 p., просвітнє товариство "Галицько-руська матиця", "Собор руських учених" (1848 p.), "Руська трійця" (українські письменники М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Голова-цький), чотиритомна "Історія літератури руської" (тобто української) О. Огоновського та ін. З етнонімами русь, руський пов'язана і самоназва русин, русини, ким називали (а подекуди й досі називають) себе прикарпатські й закарпатські українці. Цю ж назву зберігає корінне українське населення Словаччини, Польщі, Югославії, Румунії, на відміну від емігрантів-українців. Таким чином, етноніми русь, руський, русинський - давні й органічні для українців найменування.\nАле через несприятливі політичні обставини й відсутність української державності після розпаду Київської Русі й занепаду Галицько-волинського князівства термін Русь не став політичною атрибуцією на українській території. Його присвоїли собі наші північно-східні сусіди - росіяни. Коли ж і як це сталося? Час, причини, етапи і наслідки для українців втрати давньої назви їхнього краю Русь і поступове закріплення її у формі Росія за Московською державою глибоко і всебічно розкриті в монографії (на жаль, маловідомій широкому читацькому загалові) львівського дослідника Є. Наконечного "Украдене ім'я: Чому ру сини стали українцями" (Львів, 1998, 162 с., тираж 700 прим.). 3 цієї праці довідуємося, що присвоєння Московією давнього імені України - Русь відбулося в XIV--XV ст. і було зумовлене насамперед великодержавницькими амбіціями московських царів. Проте істотну роль у цьому відіграли й константинопольський патріарх та його церковна адміністрація. Як відомо, після офіційного прийняття 988 р. князем Володимиром християнства візантійського обряду на Русі розпочалася організація церкви та розбудова її ієрархії.\nРуська православна церква підлягала владі константинопольського патріарха - глави всіх православних християн. Він особисто висвячував митрополита, який з 1051 р. стояв на чолі руської православної церкви (аж до XV ст. київськими митрополитами, за незначними винятками, і в переважній більшості єпископами були тільки греки). Глава руської православної церкви дістав титул "митрополита Київського і всія Русі", який зберігся в Україні аж до нашого часу. Київському митрополитові підпорядковувалися руські єпископи, а їм, у свою чергу, - священики та ченіц (монахи). Сама ж церква називалася руською, оскільки були ще грецька, болгарська, сербська та інші православні церкви. Таким чином, крім етнічного й політичного, термін Русь набув ще й церковного значення. З розширенням адміністративних меж первісної Русі й утворенням Київської імперії церковна юрисдикція київського митрополита поширювалася на всі новоприєднані території. Маючи сильну церковну владу й міцні позиції в суспільстві, київські митрополити часто дозволяли собі не в усьому коритися Константинополю, що викликало постійне незадоволення візантійських патріархів.\nЧерез це, коли на Заліссі утворилося й зміцніло Ростово-Суздальське, а згодом і Московське князівство, політика й ідеологічні засади яких базувалися на міцних підвалинах православ'я, правителі цих князівств здобули в константинопольських церковних ієрархів особливу прихильність і симпатію. Після завоювання Залісся монголо-татарами позиції православної церкви на тих землях ще більше зміцніли, і константинопольський патріарх переконався, що на суздальсько-московських територіях візантійське православ'я має найміцнішу опору, а київський митрополит там буде слухнянішим.\nТак виникла ідея перенесення резиденції київського митрополита до Володимира-на-Клязьмі, щоб "провчити" Київ за його часту опозицію до Візантії. У 1299 р. за наказом вселенського патріарха київський митрополит Максим, за походженням грек, перебирається на Суздальщину, в улус Золотої Орди. До цього прихильно поставився і золотоординський хан. Переселившись на Залісся, київські митрополити і там називалися "руськими". Одні з них іменували себе "митрополитами всія Русі", інші - "митрополитами Київськими і всія Русі"(Наконечний Є. Украдене ім'я: Чому русини стали українцями. - Львів, 1998. - С. 24, 31-35.).\nУправління руською православною церквою з боку візантійських духівників відбувалося у формі жвавого листування між канцеляріями константинопольського патріарха та руських митрополитів. З перенесенням резиденції київського митрополита до Володимира-на-Клязьмі в цареградської церковної -адміністрації виникла потреба розрізняти власне Русь (тобто територію тодішніх Київського і Галицько-Волинсько-го князівств) та Ті колишні колони - Залісся і Новгород. До речі, подібна ситуація колись виникла і в античній Греції. Поруч з метрополією Елладою утворилися численні колонії в Італії, Передній Азії, південній Русі та в інших районах Середземноморського басейну, часто з елінізованим ("огреченим") населенням.\nУ зв'язку з цим треба було термінологічне розрізняти метрополію і колонії. Елладу (тобто власне Грецію) назвали Мікра Геллас ("Мала Греція"), а розкидані по морських узбережжях колонії - Мегале Геллас ("Велика Греція"). Оскільки церковні книжники утворювали географічні назви, політичні терміни і титули на основі відомих їм історичних аналогій та прецедентів, вони так підійшли і до розрізнення давньої Русі та пізніше приєднаних до неї земель.\nНа Синоді константинопольського патріарха в 1303 p. під час розгляду питання про утворення Галицько-Волинської церковної митрополії було ухвалено називати тодішні Київське і Галицьке-Волинське князівства Мікра Росія ("Мала Росія", тобто "Русь старша, початкова, основна, давніша"), а Залісся й Новгородщину - Мегале Росія ("Велика Росія", що означало "Русь пізніша, похідна, новостворена"). Оскільки у Візантії здавна закріпилася назва наддніпрянських слов'ян з коренем рос ("народ Рос"), вона відбилася і в терміні Росія, який остаточно утвердився на кінець XV ст. Отже, терміни Росія (Россия), Малоросія, Великоросі та всі похідні від них слова сформувалися в церковних канцеляріях вселенського патріарха. Спочатку і титул "всія Русі", і назви Мала Росія та Велика Росія вживалися лише в церковній практиці й не поширювалися на світське діловодство. У сфері державного управління і суспільних відносин протягом Х-XIII ст. Руссю вважалася лише Наддніпрянська Русь. Як видно з тогочасних літописів, якщо хтось із Новгорода, Ростова чи Суздаля вирушав до Києва, Чернігова або Переяслава, це сприймалося, що він "їде на Русь". Таким чином, на території майбутньої Московщини під поняттям "Русь" розуміли сучасну територію України. Новгородщина, Залісся та деякі інші провінції Київської імперії, оскільки ними управляла руська князівська та церковна адміністрація, вважалися "руськими землями", але самі вони Руссю ніколи не називалися. Після відокремлення Залісся від Руської держави, коли воно було завойоване монголо-татарами й увійшло до складу Золотої Орди як її західний улус, назви Русь, руський побутували переважно серед церковних книжників, для яких синонімом до поняття "православна церква" була назва "руська церква".\nОднак трохи згодом, коли Московське князівство, виокремившись у першій половині XIII ст. з Володимиро-Суздальського, набуло значної економічної могутності й політичної ваги, об'єднало навколишні землі в одну централізовану державу, московські правителі захотіли почувати себе причетними до політичної та культурної спадщини Київської Русі й намагалися наслідувати її традиції. Вірнопідданий васал і ретельний слуга монгольських ханів, жорстокий і підступний московський князь Іван Калита, який за їхнім наказом воював проти Твері, Пскова та Смоленська, за виняткові заслуги перед Золотою Ордою дістав від її хана (царя) Узбека титул великого князя "всія Русі" (1328 р.).\nПроте цілком зрозуміло, що той титул не поширювався і не міг поширюватися на всю Русь. Малася на увазі лише Русь татарська, в якій існувала "руська" (тобто православна) церква, а територія Русько-Литовської держави монголо-татарам була непідвладна, отже, й для влади новоспеченого князя "всія Русі" недосяжна. За таких умов титул "всія Русі" призначався лише для домашнього вжитку й означав "головний татарський васал", - головний татарський збирач податків на Заліссі". Цей високий титул з таким обмеженим значенням тоді не прищепився, і про нього швидко забули. Зовсім інший зміст у першій половині XIV ст. мав титул "усієї Русі" в Галицько-волинській державі.\nЦей титул разом з королівською короною дістав від папи римського в 1253 р. ще Данило Романович, який справді тоді панував над усією Руссю в давньому розумінні її етнографічного ареалу. Відтоді всі галицько-волинські князі, продовжуючи цю традицію, називалися князями і господарями "Руської землі" або "всієї Руської землі", а на печатках був відображений титул "короля Русі" (Rex Russiae). Галицький князь Роман Мстиславович, який зібрав усі етнографічні землі русинів, у літописі називається "самодержавцем усієї Русі".\nНа Заліссі, в Московщині, до титулу "всія Русі" повернулися знову наприкінці XV ст. На цей час (з 1448 p.) руська православна церква остаточно поділилася на дві митрополії - київську та московську. Церкву Русі та Білорусі (за тодішньою термінологію - Литви) очолював "митрополит Київський, Галицький і всія Русі", а на чолі самопроголошеної московської митрополії стояв свій митрополит, який, щоб не бути нижчим перед митрополитом київським, теж почав використовувати формулу "митрополит московський і всія Русі". У свою чергу, великі амбіції розпалилися і в московського князя Івана III.\nЗавершивши об'єднання заліських земель навколо Москви й остаточно звільнившись від монголо-татарського панування, він, с-а аналогією до митрополита, проголосив себе "Государем и самодержцем всея Руси" (1492 р.), хоч ні митрополит, ні князь на Наддніпрянській Русі нічим не володіли й зовсім не мали підстав брати на себе титул "всія Русі". Цей титул використовували потім і наступники Івана III, хоч до назви країни він не мав жодного стосунку, бо Московська держава аж до 1721 р. ніколи офіційно не мала назви "Русь", яка, в свою чергу, як назва держави після загибелі Київської імперії ніколи й ніде не поновлювалася.\nІ в очах тодішніх західних європейців Московщина також не ототожнювалася з широко відомою в Європі Рутеніею (тобто Україною), а московити - з рутенцями. З поділом руської православної церкви на київську та московську митрополії започаткована константинопольською церковною адміністрацією традиція використовувати назви Мала Росія і Велика Росія ще більше зміцніла. Під її впливом галицький князь Юрій II (помер 1340 р.) як справжній спадкоємець Русько-Київської держави починав грамоти формулою: "Ми, Юрій, з Божої ласки природжений князь усея Малия Росії..." (1331 р. та ін.). І в грамотах константинопольських патріархів, починаючи з 1347 р., Галицько-Волинське князівство часто називається Малою Росією як протиставлення московським землям, тобто Великій Росії. У XV-XVII ст. українські книжники й високі церковні ієрархи стали вживати термін "Росія" і плутати його з назвою "Русь". В офіційних документах того часу засвідчені такі титули: "Митрополит Кіевского престола и всея Росіи" (митрополит Мисаїл, 1476 р.), "митрополит Киевъский, Галицький и всея России" (митрополит Іпатій Потій, 1605 р.) та ін., а русини (українці та білоруси) іноді називали себе "російським" або "роським" народом, підкреслюючи тим самим свою національну відмінність від московських "русских".\nУ самій Московщині терміни Росия, Россия на позначення країни почали вживатися в XVI ст.: назва Россия вперше засвідчена в московській грамоті 1517 р., а в надрукованому 1577 р. у Московській Слободі "Псалтирі" вперше вжито назву "Великія Росіи".\nВід середини XVI ст. Россией стали називати всю сукупність земель, що увійшли на той час до Московської централізованої держави. Протягом XVI-XVII ст. з'явилися також прикметники росский, российский. Як відзначив М. Костомаров, "слово Россія або Росія, российский було на початку книжним, риторичним, подібним до того, як Франція називалася Галлією, Польща- Сарматією, Німеччина - Германією, Угорщина - Пан-нонією і т. д. З половини XVII ст. вона стала офіціозною, але загальновживаним народним словом не зробилася до пізніших часів" (Костомаров Н. Й. Давно ли Малая Русь стала писаться Малороссиею? //\nЗаписки Українського наукового товариства в Києві. - К., 1928. - Т. XXVII.). У середині XVII ст. московський цар Олексій Михайлович, здобувши після Переяславської угоди 1654 р. протекторат над так званою Гетьманщиною, використав стару церковно-адміністративну термінологію константинопольської патріаршої канцелярії і в 1655 р. прийняв на себе титул "всея Великая, Малая и Белая Руси самодержец". Від другої половини XVII ст. і до першої половини XIX ст. Малоросія обмежувалася лише Лівобережною Україною, тобто Гетьманщиною (Полтавщина, Чернігівщина, а також м. Київ), поряд з якою були також землі Війська Запорозького (степова Україна) та Слобідська Україна. Для земель Війська Запорозького (південна Україна) царський уряд вигадав штучну назву "Новороссия". Слобожанщина, яка в урядовій мові тривалий час називалася "Слободская Украина", охоплювала всі східні етнографічні землі українців, тобто сучасну Харківщину, частину Сумщини, Донеччини, Луганщини, а також південь Бєлгородської, Воронезької, Курської і частково Ростовської областей Росії. Незважаючи на те, що історична Гетьманщина ("Малороссия") і Слобожанщина ("Слободская Украина") були заселені одним народом - українцями, ці землі тривалий час мали в царській Росії різний державно-правовий статус: Гетьманщина до другої половини XVIII ст. зберігала деякі прикмети автономної держави (хоч і під зверхністю російського імператора), а Слобожанщина від самого початку належала до Московської держави як її південна провінція. Різницю між цими територіями відчували й українські письменники кінця XVIII - початку XIX ст., які могли навіть протиставляти Слобідсько-Українську губернію Гетьманщині, а Г. Сковорода називав "Малоросію" своєю матір'ю, а "Україну" (Слобожанщину) - тіткою. Наприкінці XVIII ст. офіційна російська назва "Мала Росія", "Малоросія" почала поширюватися й на новоприєднані до Росії (після поділів Речі Поспо- литої в 1772, 1793 і 1795 роках між Росією, Австрією та Пруссією) правобережні українські землі. З 1832 р. царський уряд запровадив для Правобережжя колоніальну назву "Юго-Западный край".\nНезважаючи на всі потуги царських чиновників, штучна назва "Малоросія" в Україні не прижилася і ніколи не вживалася серед простого народу. Так само і в Московщині аналогічний грецький витвір "Вели-коросія" побутував лише в офіційних документах, а не в усному мовленні. Щоб уникнути терміна "Малоросія", який царські колонізатори використовували як один з асиміляторських засобів, українська культурна еліта в XIX ст. вживала визначення "Южная Русь", "южнорусский" (наприклад, "Записки о Южной Руси" П. Куліша, "Букварь южнорусский" Т. Шевченка тощо). Колоніальна назва "Малоросія" разом з етнонімом малорос, малороси поступово набуває образливого для українців забарвлення як ознака чогось нижчого й менш вартісного.\nНа рівні малоросійства імперська Москва впродовж століть намагалася заморозити наш національний розвиток, що їй значною мірою вдалося зробити на загарбаних нею східних і південних теренах України. У Галичині, Прикарпатті й на Закарпатті, куди не сягнула загребуща московська рука, національна свідомість українців набагато вища (Наконечний Є. Украдене ім'я: Чому русини стали українцями. - Львів, 1998. - С. 30-41, 75-90. Див. також: Лисяк-Рудницький І. Історичні есе. - Т. І. - К., 1994. - С. 44, 248.). На початку XVIII ст. відбулася зміна назви Московської держави. Цар Петро І намагався знищити почуття самобутності в українців та білорусів порівняно з московитами, а також і Московщину прилучити до європейської цивілізації. З цією метою він навіть мав намір перенести столицю до Києва. І для цього були певні підстави. "Україна цього часу являла яскравий контраст до Московії не тільки високим рівнем освіти і поширенням її в найширших народних масах, але й відмінністю загального духу культури, побуту і суспільних відносин. Тоді як Московія відгороджувалася від Заходу "китайським муром" і протиставлялася Європі, Україна з кінця XVII століття посилала значну кіль- кість своєї молоді у вищі школи країн Західної Європи" (Голубенка П. Україна і Росія у світлі культурних взаємин. - К., 1993. - С. 129.).\nТо ж не дивно, що Петро І, прагнучи наблизити Росію до Європи, почав спиратися на культурний потенціал України, яка відтоді тривалий час живила Московщину інтелектуальними силами. "Уже сама належність до української національності була певним атестатом для обіймання високої посади в Москві" (Пекарский П. Наука и литература в России при Петре Великом. - СПб, 1862. - С. 2.). У XVIII ст. в Росії не було жодної сфери інтелектуальної й адміністративної діяльності, в якій би не брали активної участі вихідці з Лівобережної України. Ця діяльність була дуже плідною й результативною в політиці, науці, освіті, літературі, культурі, музиці, журналістиці, образотворчому мистецтві й особливо в церковному житті (за Петра І вся вища церковна ієрархія складалася виключно з українців та білорусів). Серед найвідоміших постатей, які з України потрапили до Росії, - син козака Миргородського полку Федора Чайки Петро Федорович Чайка (у Росії він переробив своє прізвище на Чайковського) - дід відомого композитора Петра Ілліча Чайковського, Григорій Полетика (уклав порівняльний словник шістьма мовами - російською, давньогрецькою, латинською, французькою, німецькою, англійською), Федір Емін (зачинатель нового літературного жанру в Росії - російського роману), талановиті художники А. Лосенко, Д. Левицький, В. Бо-ровиковський, І. Мартос, всесвітньо відомі композитори М. Березовський та Д. Бортнянський і сотні інших культурних діячів. З України до Москви прийшли й перші граматики та словники церковнослов'янської мови, історичні твори та різноманітна література інших жанрів. Міграція українських діячів у Московщину не завжди була добровільною, а досить часто й примусовою із застосуванням драконівських методів (особливо стосовно неповнолітніх хлопців, яких систематично набирали для співацької капели при царському дворі й насильно, часто назавжди, розлучали їх з батьками).\nТі ж, хто перебирався до Росії добровільно, керувалися різними мотивами: одні шукали там чинів, нагород, почестей і слави, інші наївно сподівалися окультурити ту "варварську" країну, підняти її до українського рівня. Проте не минуло й півстоліття, як настало гірке розчарування. Розвиток Російської імперії пішов не так, як того хотіли київські книжники, а згідно з політикою і законами панівної російської нації. "Причини поразки українців у їх змаганнях на культурному полі, спрямованих на реформування Московської держави і наближення її до дійсних культурно-історичних традицій Київської Русі, інакше кажучи - до українських традицій, пояснюються причинами державно-політичного і культурного порядку.\nНова російська держава своїм стилем і своїми порядками була московського походження і не могла бути перетворена лише культурними засобами і культурними силами іншого народу. І тому було утопією ту державу культурно завоювати і реформувати в дусі і стилі зовсім іншого народу й іншої культури. Які б не були великі українські впливи в російській культурі, російська держава абсорбувала тільки те, що відповідало їй і психології російського народу. Українська культура не могла перемогти тенденцій і традиційного ладу російського люду, бо вона була їй чужою і тому чинила спротив, який пізніше перейшов у наступ і нищення української культури всіма адміністративними, поліційними засобами держави" (Голубенка П. Україна і Росія у світлі культурних взаємин. - Нью-Йорк - Париж - Торонто. - 1987. - С. 288. Цит. за працею: Наконечний Є. Украдене ім'я: Чому русини стали українцями. - Львів, 1998. - С. 86.).\nДо цього слід додати, що послідовна, тривала і цілеспрямована боротьба російського царизму проти всього українського була спрямована не тільки на нищення багатовікових культурних здобутків нашого народу, але й на зміну його ментальності, перетворення його в пасивне "стадо баранов". Батогом (репресивними заходами) щодо простого люду і пряником (роздаванням привілеїв, дворянських звань, нагород, престижних і вигідних державних посад, маєтків з кріпаками) стосовно колишньої козацької старшини та її нащадків російській царській владі значною мірою вдалося досягнути своєї мети - знекровити українську еліту, знищити в ній почуття національної свідомості й солідарності і в такий спосіб обезглавити українське суспільство.\nДля України це мало фатальні наслідки. Адже коли в XIX ст. у багатьох народів Європи почався історичний етап національного відродження, і в них (зокрема, у західних і південних слов'ян) національно-патріотичні рухи очолили найбільш заможні, освічені і впливові верстви суспільства, в Україні переважна більшість представників панівних класів (дворяни, буржуазія) вже були настільки денаціоналізовані, що сприймали українську ідею байдуже, а українська мова, яка стала мовою переважно неосвічених селян, культура й національні інтереси українського народу загалом для них уже були далекими, чужими і навіть ворожими.\nЧерез це в боротьбі з українським національно-визвольним рухом денаціоналізована українська суспільна еліта, за незначними винятками, по суті виступила союзником царизму. У 1721 р. за указом Петра І Московська держава дістала назву "Российская империя", яка об'єднала, крім власне російського, також й іншоетнічні та іншомовні народи. Похідний від іменника Россия прикметник российский став означати належність до Російської імперії. Змінюючи назву своєї держави, Петро І прагнув таким чином не тільки знищити почуття окремості українців та білорусів стосовно московитів, але й присвоїти величезні політичні та культурні надбання Київської Русі. Однак постає питання: чому в такому разі він не використав традиційного терміна Русь ("Русская империя"), а запозичив грецький термін Россия? Річ у тому, що слово Русь у Московщині серед простого люду не вживалося. І там, і в усій Європі знали, що Русь - це край, який лежить північніше Чорного моря над Дніпром, Дністром, Бугом і Сяном. Якби Руссю було названо й Московську державу, це скрізь могло б сприйматися, що вона стала частиною споконвічної Русі-України.\nЩоб з'єднати Україну й Московщину в одну державу, в якій геополітичним центром сприймалася б московська територія, а Україна виступала б як придаток до неї, Петро І і вда вся до штучного, але на той час досить поширеного церковного терміна Росія, Россія (Детальніше див.: Цегелъський Л. Звідки взялися і що значать назви "Русь" і "Україна"? - Львів, 1907. - С. 57. Див. також: Наконечний Є. Зазнач, праця. - С. 87.).\nДавній термін Русь, узятий в українців, у формі прикметника русский від XVI ст. в Московщині почав спорадично використовуватися для назви російської народності. Варто звернути увагу на незвичну атрибутивну форму цього етноніма. Адже самоназви всіх слов'янських народів є субстантивними й відповідають на питання іменника хто? (українець, білорус, поляк, чех, словак, хорват), а не присвійного прикметника чий? Росіяни ж, на відміну від закономірної самоназви українця у часи Київської Русі - русин (хто?), коли йдеться про їхню національну належність, відповідають на питання чий? ("русский"), тобто фактично стверджують, що йдеться про тих, котрі належать русинам (Наконечний Є. Украдене ім'я: Чому русини стали українцями. - С. 90-91. ).\nПроте є й інше тлумачення цього етноніма. На думку деяких дослідників, самоназву русские слід вважати реліктом колоніальної клички слов'янізованої чуді. Як відомо, протягом Х- XII ст. київські та новгородські культуртрегери у процесі християнізації цих племен нав'язали їм богослужбову мову Києва і назву, яка вказувала на належність їх до Русі ("русские") (Липа Ю. Призначення України. - Нью-Йорк, 1953. - С.153. ).\nЗа іншою версією, атрибутивна форма терміна русский пояснюється монголо-татарським впливом. У підвладному монголо-та-тарам Заліссі, згідно з їхніми уявленнями про державний устрій, будь-який підданець втрачав свою особистість, навіть національну належність, і ставав річчю, власністю правителя, який може ним довільно розпоряджатися. Зокрема, чудський за походженням підданий, що був власністю руського князя, для монголів теж ставав руською людиною, а не індивідуальною особистістю. При частих переписах прикметник русский закріпився серед населення Залісся на означення етноніма (народного імені) (Наконечний Є. Украдене ім'я: Чому русини стали українцями. - С. 93. ). Через це й мова цього народу стала називатися "русским языком", а не "российским" (хоч М. Ломоносов назвав свою працю "Российская грамматика"), бо це означало б "мова всіх народів, які входять до російської держави".\nВ офіційному вжитку етнонім русский закріпився наприкінці XVIII ст., коли цариця Катерина II "высочайшим повелением" остаточно наказала московському народові називатися "русскими" і заборонила йому вживати назву "московитяне". Однак етнонім русские чи руські зовсім не сприймали сусідні з Московщиною народи - білоруси, поляки і тим більше українці, які не могли змиритися з тим, щоб їхня давня самоназва була перенесена на московитів. Першими на компроміс пішли поляки як найменш зацікавлена сторона: щодо московитів, які стали називати себе русскими, вони почали вживати похідний від грецького слова "Росія" термін росіяни (Rosjanie, Rosjanin, Rosjanka).\nУслід за ними цей термін у писемній мові, а потім і в усному мовленні почали використовувати й українські та білоруські автори, і в українській мові він став літературною нормою. На відміну від цього, в білоруській мові вживання термінів рускі, расійскі згодом було пристосоване до норм вживання рос. русский, российский. Двозначність і некоректність прикметникової форми етноніма русский були очевидні й для самих росіян. Протягом XVIII-XIX ст. вони робили спроби виправити цей термін, запровадивши замість нього субстантивовані форми россы, россіяне. Однак ці форми, породжені високим "штилем", стали сприйматися як архаїчні й не прижилися (Агеева Р. Страны и народы: Происхождение названий. - М., 1990. - С. 152; Наконечний Є. Украадене ім'я: Чому русини стали українцями. - С. 92. ).\nУ російському прикметнику руусский злилися два поняття: руський (тобто "український") і русский "російський", а це призводить до непорозумінь і навіть до політичних спекуляцій. У сучасних російських засобах масової інформації і навіть у деяких наукових працях поняття руський епохи Київської Русі, що однозначно означає "український", передається словом русский і трактується як "російський". Пропозиція академіка Д. Лихачева увести в російську мову прикметник русьский від іменника Русь, на відміну від русский у значенні "російський", не знайшла підтримки з боку російських учених і російської громадськості. Більше того, нині стало модним навіть підміняти поняття Древняя Русь, древнерусский (тобто "належний до періоду Київської Русі") простішими і декому вигіднішими Русь (у розумінні "Росія"), русский. А звідси - далекосяжні висновки: Київська Русь - це те саме, що й Росія, а давньоруська мова - це "русский язык". Отже, виходить так, що нинішня російська мова звучала у золотоверхому стольному граді Києві, а це значить, що давньоруські мешканці Києва (та й усе слов'янське населення Київської Русі) були русскими, тобто росіянами. Коли і звідки взялися тут українці, для багатьох українофобів залишається загадкою.\nстатья "Походження українців, росіян, білорусів та їхніх мов" скачать\nДругие документы, подобные "Походження українців, росіян, білорусів та їхніх мов"


Підвищений інсулін в крові: що це означає, що при нормальному цукрі – причини, як знизити\nЯку роль відіграє інсулін в організмі?\nЯк правильно підготуватися і здати аналіз?\nПрактично все що відбуваються в людському організмі процеси регулюються гормонами.\nНедолік або ж надмірна їх кількість може призвести до розвитку серйозних захворювань.\nІнсулін, як і будь-гормон, не є винятком. Зниження або підвищення його не можна залишати без уваги, так як відхилення від норми може бути ознакою патологічних змін.\nЗа продукування інсуліну відповідає підшлункова залоза. Різні патологічні зміни, що відбуваються в цьому органі, призводять до порушення перебігу енергетичного обміну і згубно позначаються на самопочутті людини.\nРоль цього гормону полягає в контролі міститься в крові глюкози та підтримці її значення на нормальному рівні. Без участі інсуліну неможливий повноцінний процес розщеплення які надійшли з їжею поживних речовин.\nЦі функції реалізуються в наступних напрямках:\nзбільшення здатності клітин засвоювати глюкозу;\nзабезпечення процесу гліколізу;\nзростання вироблення глікогену;\nзниження процесу глюконеогенезу.\nзабезпечення засвоєння клітинами амінокислот;\nпідвищення кількості транспортуються в клітини речовин (магнію, іонів калію, фосфатів);\nзабезпечення трансформації глюкози в тригліцериди;\nДослідження кількості гормону виконується натще у зв’язку із залежністю його рівня від споживання їжі.\nТаблиця норм інсуліну:\nЗначення інсулін, мкод/мл\nЛюди похилого віку (після 60 років) 6-36\nВисокий або низький рівень показника повинен стати приводом для відвідин лікаря, щоб визначити причини порушень. Небезпечним вважається стан, коли виявляється підвищений значення гормону при нормальному цукрі. Фахівець допоможе з’ясувати, що це значить, а також які чинники могли спровокувати посилене виробництво інсуліну. Перевірити кров на цукор можливо не тільки в лабораторії, але і вдома, якщо в наявності є глюкометр.\nЗростання показника гормону вважається не менш небезпечним симптомом, як і його зниження.\nПосилений викид інсуліну в кров можуть спровокувати різні фактори:\nвиникнення діабету (2 типу);\nнадлишок гормону росту;\nвтрата клітинами резистентності до гормону;\nВідео-матеріал про інсулін в організмі:\nНаслідки надлишку в організмі інсуліну:\nїжа не перетвориться в енергію;\nжирові клітини не беруть участь в обмінних процесах;\nвиникнення симптомів гіпоглікемії (напади голоду, тремор, пітливість, втрата свідомості);\nрозвиток небезпечних захворювань, включаючи діабет 2 типу, бронхіт, астму, інсульт, інфаркт та інші.\nРізке падіння цукру, що міститься в крові, може стати причиною настання коми.\nЗростання показника викликає гіпоглікемію, так як в цей момент починається посилено витрачатися глюкоза.\nОсновними проявами цього стану вважаються:\nПрогресуюча гіпоглікемія призводить до виникнення хронічної втоми. Високий рівень гормону здатний спровокувати гіпертонію, результатом якої може стати порушення кровообігу.\nУ такому стані виявляються наступні симптоми:\nзбільшується виділення шкірного жиру;\nрозвивається гангрена ніг;\nвідчуваються судоми в кінцівках.\nПодібні зміни викликають більше занепокоєння у жінок, ніж у чоловіків. Це пов’язано з тим, що представниці прекрасної статі завжди помічають у себе збільшення ваги або ж підвищену жирність шкіри.\nВажливо розуміти, що перераховані вище симптоми не завжди є наслідком зростання гормону. Вони можуть сигналізувати про інших хворобах. Саме тому не слід чекати, поки прояви самоусунуться або займатися самолікуванням, а потрібно обов’язково проконсультуватися з фахівцем і з’ясувати причину поганого самопочуття.\nРезультати будь-якого аналізу можуть виявитися помилковими, особливо якщо до його проведення пацієнт не зміг правильно підготуватися.\nДля отримання показника рівня інсуліну без спотворень, потрібно слідувати рекомендаціям:\nУ ніч перед дослідженням необхідно постаратися виключити перекуси, щоб результат дослідження виявився максимально достовірним. Ідеальним варіантом вважається вживання протягом 8 годин до забору крові тільки води.\nВиключити за день до проведення тесту будь-які заняття спортом або фізичні навантаження.\nПродукти, збагачені цукром, повинні бути виключені з раціону за 20 годин до аналізу.\nПротягом 2 днів до забору крові раціон повинен включати тільки пісне меню.\nНапередодні дослідження слід повністю виключити будь-який вид спиртного.\nКуріння необхідно припинити хоча б за 2 години до здачі аналізу.\nПацієнту слід відмовитися від терапії препаратами, здатними підвищити цукор, хоча б за 2 дні до аналізу. Наприклад, потрібно припинити прийом контрацептивів, глюкокортикостероїдів.\nТочність отриманих даних забезпечується шляхом проведення аналізу з навантаженням.\nДля цього кров у пацієнта береться двічі:\nчерез 2 години з моменту прийому розчину глюкози (перорально).\nГормональні сплески практично не спотворюють результати, тому жінки можуть обстежитися навіть під час критичних днів.\nНормалізувати рівень інсуліну можливе лише після встановлення причини, що призвела до зміни його значень. В іншому випадку будь-які терапевтичні заходи виявляться неефективними, так як знизити вміст гормону без усунення впливає на його зростання фактора не вийде.\nКрім того, самолікування різними препаратами з метою стабілізації тиску, зняття головних болів або інших симптомів, не тільки не виправить ситуацію, а тільки зробить прояви не такими вираженими, що при зверненні до лікаря лише ускладнить діагностику і постановку правильного діагнозу. Вірогідність сприятливого результату збільшується при своєчасному відвідуванні лікаря.\nІгнорування проявів високого вмісту інсуліну нерідко призводить до госпіталізації пацієнта в стадії загострення стану, коли потрібне внутрішньовенне введення глюкагону і адреналіну.\nКрім того, тривала за часом підвищена концентрація гормону викликає падіння глюкози, тому для поповнення її рівня застосовуються крапельниці з її розчином.\nЧастина пацієнтів намагаються усунути прояви народними засобами. Важливо розуміти, що знизити значення інсуліну можна вдома, але тільки з допомогою погоджених заздалегідь з лікарем способів. Така терапія повинна бути комплексною і грунтуватися на застосуванні не тільки народних рецептів, але і медикаментозних препаратів, фітотерапії.\nДеякі з рекомендованих лікарем методів вимагають відвідування медичних установ (наприклад, мануальна терапія, фізіопроцедури, голковколювання, крапельниці та інші).\nВажливі моменти лікування вдома:\nГоловною умовою нормалізації рівня гормону є контроль ваги та запобігання набору маси тіла. Людям з ожирінням потрібно складати правильний раціон, щоб схуднути.\nмінімізація додавання солі;\nвиняток консервованих виробів, а також продуктів, що мають у своєму складі надмірна кількість натрію;\nдотримання рекомендованого графіка харчування.\nВажливо розуміти, що самостійні спроби усунути симптоми підвищеного інсуліну і повернути його рівень в норму в рідкісних випадках виявляються успішними.\nЯкщо причина такого стану не була виявлена, то всі методи можуть тільки ненадовго поліпшити самопочуття людини, призводячи до прогресування патологічного процесу. Повернути показник гормону до нормальних значень допоможуть лише лікарські призначення.


Більшість хворих на коронавірус пацієнтів має неврологічні симптоми - дослідження — Коронавірус — tsn.ua\nДослідники виявили неврологічні симптоми у 4 із 5 госпіталізованих пацієнтів.\nПонад 80% госпіталізованих через COVID-19 пацієнтів мають неврологічні симптоми, зокрема біль у м'язах, запаморочення, головний біль, змінений стан свідомості, а також втрату смаку та запаху.\nПро це із посиланням на "Annals of Clinical and Translational Neurology", де у понеділок оприлюднили нове дослідження американських фахівців, повідомляє CNBC.\nАвтори проаналізували дані 509 хворих на коронавірус пацієнтів, госпіталізованих до Northwestern Medicinе у період від 5 березня до 6 квітня.\nЗа словами співавтора дослідження начальника відділу нейроінфекційних захворювань Northwestern Medicinе Ігоря Коральника, найважчим неврологічним симптомом була енцефалопатія, "яка характеризується зміненою функцією мозку, від легкої сплутаності свідомості до коми".\nМайже 32% пацієнтів певний час відчували енцефалопатію впродовж перебігу захворювання. Зазначається, що пацієнти з симптомами, що впливають на мозок, частіше були чоловіками, також у них спостерігали коротшу перерву від моменту появи симптомів до госпіталізації.\n"Ми зараз прагнемо охарактеризувати довгострокові неврологічні ефекти COVID-19 та когнітивні результати у пацієнтів з енцефалопатією, пов'язаною із COVID-19, - сказав Коральник. - Ми вивчаємо це на пацієнтах, яких виписують із лікарні, а також на хворих COVID-19, які не були госпіталізовані, але страждають від подібного спектра неврологічних проблем, зокрема мозкового туману".\nРаніше лікарка вищої категорії, інфекціоністка з 40-річним досвідом роботи Світлана Куніцина розповіла ТСН.ua про те, чому до вірусу нині стільки уваги, через що кожен переносить хворобу у різній формі, як хворіють дорослі, а як — діти, і ще про багато іншого. Матеріал можна прочитати за посиланням.\nДослідження від "Нью-Йорк Таймс": як коронавірус впливає на стан зубів\nкоронавіруссшадослідженнясимптоми коронавірусуголовний біль


«Галицькі читання» у ТНМУ об’єднали патофізіологів всієї України – ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ імені І.Я.Горбачевського\nУпродовж двох днів, 29-30 жовтня 2020 року, в Тернопільському національному медичному університеті імені І.Горбачевського відбулася міжнародна науково-практична конференція Галицькі читання «Актуальні питання патології за умов дії надзвичайних факторів на організм», присвячена ювілейним датам засновників кафедри патофізіології ТНМУ – 110-річчю з дня народження професора Еммануїла Наумовича Бергера та 90-річчю професора Олени Олексіївни Маркової.\nЗ вітальним словом звернувся проректор з науково-педагогічної роботи, професор Аркадій Шульгай. Він передав слова вітання від імені ректора ТНМУ, професора Михайла Корди побажав здоров’я, успіхів та плідної роботи учасникам наукового форуму.\nАркадій Гаврилович зазначив, що «для науковців й викладачів дуже важливо постійно вчитися новому, як для себе, так і для суспільства, тож незважаючи на епідемічне становище та всі випробування, які переживає нині медицина й освіта, зупинятися не маємо права».\nПривітав від себе особисто та від керівництва Українського наукового товариства патофізіологів Анатолій Гоженко, президент УНТП, доктор медичних наук, професор, заслужений діяч науки та техніки України, директор ДП «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту МОЗ України», з проведенням II Галицьких читань з патофізіології.\nАнатолій Іванович подякував адміністрації та колективу Тернопільського національного медичного університету, обласному осередку УНТП України за участь у підготовці наукового форуму, присвяченого видатним українським патофізіологам професорам E.H.Бергеру та О.O.Марковій – засновникам Тернопільської патофізіологічної школи. Він зазначив, що патофізіологи Тернопільщини відомі в Україні та поза її межами фундаментальними науковими працями, і в першу чергу з патофізіології регуляції автономної нервової системи.\nПро професора Еммануїла Бергера як непересічну особистість представника старої високоосвіченої інтелігенції, про вченого з великим багажем педагогічного та наукового досвіду розповів у своїй доповіді «Е.Н.Бергер – вчений і педагог» його учень – Юрій Бондаренко, професор кафедри патологічної фізіології Тернопільського національного медичного університету імені І.Горбачевського.\nЮрій Іванович ознайомив учасників читань з біографією свого вчителя, його здобутками у шкільні та студентські роки (1910-1935 рр.). У 1935 році Еммануїл Наумович вступив до аспірантури при Українському інституті експериментальної медицини за спеціальністю «Патологічна фізіологія», у 1938 році захистив кандидатську дисертацію, а вже 1939 року ВАК затвердила молодого науковця у вченому званні старшого наукового співробітника. З 1936 року Еммануїл Наумович працював асистентом кафедри патологічної фізіології Харківського медичного інституту, у 1947 році йому присвоїли вчене звання доцента. Важливим став 1957 рік, адже саме тоді наказом Міністерства охорони здоров’я УРСР Еммануїл Бергер переведений в щойно створений Тернопільський медичний інститут на посаду завідувача кафедри патологічної фізіології. Еммануїл Наумович очолював кафедру протягом 18 років.\nПройшовши школу класичного експерименту, Еммануїл Бергер надавав першочергове значення дослідній роботі студентів на практичних заняттях, він намагався організувати навчання таким чином, щоб створити максимально хороші умови для самостійної роботи студентів. Під керівництвом Еммануїла Наумовича було підготовлено вісім дисертацій – одну докторську і сім кандидатських. Серед професорсько-викладацького складу ТНМУ шість його учнів – М.А.Андрейчин, Ю.І.Бондаренко, І.В.Демборинський, О.П.Росоловський, В.В.Файфура, М.О.Хома.\nУ листопаді 1959 року з ініціативи академіка М.М.Сиротиніна було створено Тернопільське обласне товариство патофізіологів, головою якого обрали доцента Еммануїла Бергера, свої обов’язки він виконував до виходу на пенсію. У червні 1975 року професор Еммануїл Бергер звернувся до ректора інституту доц. І.Гетьмана з заявою звільнити його з посади.\nПомер Еммануїл Наумович Бергер 7 листопада 1999 року, похований у Тернополі на Микулинецькому цвинтарі.\nПро Олену Олексіївну Маркову як талановиту вчену, ініціативну, вдумливу, ерудовану, наукову працівницю, що володіла різними методиками патофізіологічного експерименту, яка назавжди залишиться в історії Тернопільського національного медичного університету імені І.Горбачевського розповіла Ольга Денефіль, професор, завідувач кафедри патологічної фізіології ТНМУ.\nУ доповіді «О.О. Маркова – людина, яка мала дуже важливу рису керівника – людяність», Ольга Володимирівна навела факти з автобіографії Олени Олексіївни, яка народилася 12 січня 1930 року на Вінниччині у сім’ї службовців. У 1948 році закінчила школу із золотою медаллю та вступила до Вінницького державного медичного інституту, отримавши у 1954 році диплом з відзнакою. Олену Маркову скерували за розподілом в аспірантуру при кафедрі патологічної фізіології, по закінченні якої направили працювати асистентом в новостворений Тернопільський державний медичний інститут. У 1958 році Олена Олексіївна в Одесі захистила кандидатську дисертацію на тему «Про значення функціонального стану нервової системи у зміні дихання при асфіксії», і з вересня1962 року вона вже працювала на посаді доцента.\n27 січня 1969 року Олена Олексіївна захистила у Києві докторську дисертацію на тему «Нейрогуморальна регуляція функцій при кисневому голодуванні». У листопаді 1975 року О.О.Маркову обрано за конкурсом завідувачем кафедри патологічної фізіології. Виступи співробітників, які одноголосно підтримали Олену Олексіївну, резюмували: «О.О.Маркова – людина, яка має дуже важливу рису керівника – людяність». На посаді завідувача кафедри вона пропрацювала 21 рік – до 25 лютого 1996 року.\nЗ трепетом у голосі продовжила виступ Ольга Володимирівна: «Сухі біографічні рядки…, а за ними Людина, все її життя. Олена Олексіївна була коректною, життєрадісною, завжди допомагала потребуючим, особливо любила працювати і спілкуватися з молоддю, любила подорожувати, зустрічатися з друзями. З кожної поїздки вона привозила безліч фотографій, робила слайди, які потім показувала співробітникам, студентам. Такі вечори на кафедрі були особливо цікавими, проходили в теплій дружній атмосфері, викликали багато запитань. Особливо пам’ятною була поїздка Олени Олексіївни на Кубу. Звідти вона привезла маленькі живці кактусів. Два з них прижилося, виросло і ми всі їх лагідно називали «кубинцями». Один з них до цього часу росте на кафедрі патофізіології».\nПам’ять про світлих Людей, талановитих вчених, керівників, наставників молоді залишиться назавжди…\nПрезидент Українського наукового товариства патофізіологів, професор Анатолій Гоженко представив доповідь «Гомеостаз: традиції та сучасні уявлення». Анатолій Іванович зазначив, що класична концепція гомеостазу як системи забезпечення сталого стану позаклітинної рідини має бути доповнена сучасними даними. Він виділив дві групи показників: динамічну сталість водно-сольового обміну, підтримка котрих є необхідною умовою існування як кожної клітини, так організму в цілому та забезпечення стабільності показників метаболітів, і, в першу чергу, субстратів енергетичного обміну.\nУчасники конференції з цікавістю заслухали доповідь Миколи Клименка, професора Харківської медичної академії післядипломної освіти, проректора з науково-педагогічної роботи та питань розвитку Чорноморського національного університету імені П.Могили «Харківська школа патофізіологів та її внесок у дослідження запалення».\nМикола Олексійович вказав на той факт, що Харківська школа патофізіологів – одна з найдавніших вітчизняних шкіл. Історично харківська школа стоїть поряд з казансько-петербурзькою школою В.В.Пашутіна, московською – О.Б. Фохта, київською – Н.А.Хржонщевського та одеською – В.В.Підвисоцького.\nДоповідь «Гендерні відмінності реакції серця щурів на розвиток світлового десинхронозу» представила професор кафедри патологічної фізіології ТНМУ Марія Хара.\nМарія Романівна наголосила, що домінування серцево-судинної патології підтверджує актуальність наукових досліджень, спрямованих на пошуки патогенетичного впливу різних факторів ризику в їх виникненні. Серед таких – порушення режиму освітлення, тривалості світлої та темної пори доби, що викликає розлади циркадних ритмів та світловий десинхроноз. На його тлі загострюються серцево-судинні захворювання, ускладнюється їх перебіг. Відповідно світловий десинхроноз як один із варіантів стресу справедливо віднесено до факторів ризику розвитку ішемічної хвороби серця.\nПід час Галицьких читань ознайомив зі своєю доповіддю «Порушення мікроциркуляції в динаміці експериментального пародонтиту бактеріально-імунного ґенезу», доктор медичних наук, доцент кафедри ортопедичної стоматології ТНМУ Андрій Демкович.\nАндрій Євгенович зазначив, що досліди проводилися на білих щурах, в яких моделювали пародонтит бактеріально-імунного ґенезу. Вдалось дослідити, що розвиток і перебіг бактеріально-імунного пародонтиту супроводжувався мікроциркуляторними розладами, характер яких може бути ознакою глибоких деструктивно-дистрофічних процесів, що формують клінічну картину із затяжним перебігом.\nВагомим внеском у дослідження з патофізіології є роботи молодих науковців з різних куточків України: Києва, Харкова, Миколаєва, Івано-Франківська, спільні напрацювання українських учених та громадян Індії, Польщі.\nПротягом двох днів проведено чотири секційних засідання. У секції «Проблеми патології серцево-судинної системи» відзначено дослідження С.Г. Котюжинської, О.О.Лютої, В.Є.Пелих, С.В.Руснак, Р.Е.Солтані, У.П.Шаламай. У секції «Нейрогуморальна регуляція організму в патології» представлені розвідки А.В.Абрамова, О.Ю.Баліцької, О.Я.Барабаш, С.Н.Вадзюк, В.В.Івчук, Н.Д.Петрик. Значний інтерес викликали дослідження, репрезентовані науковцями у секції «Метаболічні зміни за надзвичайних впливів на організм» П.І.Бучко, У.П.Гевко, О.О.Гончар, С.П.Гуранич, О.А.Костюк, Ю.В.Мізевич, А.Г.Портниченко, О.М.Сопель. У секції «Патофізіологія екстремальних станів і стресу» представлені роботи П.Я.Боднар, Є.Б.Дмухальської, Д.О.Кошак, Є.А.Лимар, А.О.Настенко, О.О.Прохоренко, З.В.Смаглій.\nХочеться відзначити роботи молодих науковців, здобувачів наукового ступеня PhD, які взяли участь у роботі конференції: О.Ю.Баліцької, Ю.А.Свередюк, В.А.Мусієнка, І.П.Вівсяної, П.І.Бучка, У.П.Гевко, Ю.В.Гнатіва, О.А.Костюк, В.А.Дацка, Д.О.Кошака, Р.Е.Солтані, Ю.А.Денисюка, В.Г.Дживака, Р.О.Древніцької, Р.Б.Друзюка та інших.\nНе оминули науковці й найактуальнішу тему сьогодення COVID-19. Леся Сас, доцент кафедри психіатрії, наркології та медичної психології, презентувала тему «Зміна адаптаційних можливостей у психічно хворих пацієнтів та пацієнтів з COVID-19». Леся Михайлівна у дослідженні вказала на зниження резервних можливостей організму та схильність до різного роду стресогенних факторів у пацієнтів з коронавірусною інфекцією, які тривай час приймали нейролептики.\nФормат відео конференції надав учасникам змогу не лише вербально представити свої наукові здобутки, але й водночас став справжнім майданчиком для жвавої наукової дискусії, спільного перегляду й плідного обговорення відеофрагментів та наданих презентацій.\nСвітлини прессекретаря ТНМУ Яніни Чайківської та учасників конференції.


У Харкові перевірили доступність деяких театрів, музеїв і лікарень – INVAK.INFO – информационное агентство – портал людей с инвалидностью\nПро це йшла мова на засіданні Комітету забезпечення доступності маломобільних груп населення до об’єктів соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, яке відбулося 29 жовтня у міській раді.\nЯк повідомила заступник міського голови з питань охорони здоров’я та соціального захисту населення Світлана Горбунова-Рубан, одна з громадських організацій міста провела моніторинг низки об’єктів. За їх результатами керівникам 21 об’єкта були відправлені запити і отримана інформація про те, як вони виправлять отримані зауваження. Представники різних установ культури зібралися в міськраді, щоб обговорити проведену роботу та намітити плани щодо забезпечення доступності установ для маломобільних груп.\nЗокрема, представникам Харківського національного академічного театру опери та балету імені М. В. Лисенка дали завдання знизити бортовий камінь біля театру з боку вул. Римарської. У свою чергу представники установи звернулися з проханням виконати там ремонт дорожнього покриття. Світлана Горбунова-Рубан зазначила, що комітет направить відповідне звернення міському голові Геннадію Кернесу.\nУ Харківському академічному російському драматичному театрі імені О. С. Пушкіна планують встановити поручні вздовж пандусів і біотуалет для людей, які обмежені в пересуванні, оскільки всі туалетні кімнати установи розташовані у підвальному приміщенні. У Будинку актора пандус не відповідає будівельним нормам і почав руйнуватися. Громадська організація інвалідів «Креавіта» проконсультує представників установи, як можна вирішити проблему і адаптувати будівлю для маломобільних людей.\nУ Харківському літературному музеї зазначили, що намагаються робити все можливе, щоб його могли відвідувати люди з інвалідністю. Приміщення поки не адаптовано, але музей працює над реконструкцією будівлі. Вже є проект, отримано технічний дозвіл. За умови фінансування тут планується створити заклад, комфортний для усіх відвідувачів. А поки в Літмузеї різні заходи проводять у саду музею, відкрили вуличну бібліотеку, встановили біля будівлі виставкові конструкції.\nТакож роботи щодо забезпечення доступності виконують в установах охорони здоров’я. Зокрема, в міській клінічній лікарні №27 встановили поручні з двох сторін пандуса і спеціальний жіночий санвузол. У планах на наступний рік – реконструювати вхідну групу (замінити двері, прибрати сходи з боку вул. Пушкінської), а також обладнати чоловічий санвузол. Пацієнтів, які не можуть піднятися по сходах, приймають у кабінеті №4.\nЗа підсумками наради Світлана Горбунова-Рубан зазначила, що питання забезпечення доступності для маломобільних груп людей і надалі буде в пріоритеті міської влади. Вона також доручила громадській організації «Креавіта» консультувати громадські організації, які хочуть провести моніторинг міських об’єктів, щоб вони це робили правильно та ефективно.


Не моліться на гроші! Закликає Гузар - Українська газета Час\nНе моліться на гроші! Закликає Гузар\nЯ багато слухаю промови — президента, прем’єра, міністрів, експертів, науковців — різних людей. І мене не полишає враження, що вся їхня увага і увага суспільства звернені на економіку. От візьміть інавгураційну промову президента Януковича — вона цілком присвячена економічному розвитку України. Або програма реформ: просто подивитися список, і стає зрозумілим, що всі ті реформи — пенсійна, адміністративна, соціальна — мають суто економічний грунт. В усіх випадках йдеться про гроші — де знайти гроші, як їх заощадити та покрити всі свої борги і потреби.\nЯ не применшую значення економіки для держави. І гроші дійсно потрібні, і необхідно шукати можливості для покриття боргів. Але той підхід, який я бачу зараз, дуже односторонній. Ми говоримо: найбільше лихо нашого народу — корупція. Так, можливо. Але як з нею борються? Видають антикорупційний закон. Але ж корупцію не викорінити законами! Якщо дійсно ціле суспільство просякнуте корупцією — то як буде сповнятися закон? Хто його буде сповняти? Суспільство не переробиш законами — його можна змінити тільки вихованням. Отже, і корупцію в нас можна викорінити тільки вихованням. Для подолання корупції ми маємо виховати людину на солідних духовних засадах, зростити її певні духовні якості. Інакше нічого в нас не вийде. Можна шукати, хапати, судити за корупцію — ну, то, може, один, два, п’ять відсотків настрашиться. Але це не врятує ціле наше суспільство від тої нещасливої вади.\nКорупцію можна побороти тільки солідною духовною настановою — від малого дитину вчити, що це є лихо. Натомість дитину в школі вчать, що це нормальна ситуація: мама мусить щось у школу принести, бо інакше дитину в школу не візьмуть, або спокійно вчитися не дадуть. Дитина змалечку знає, що оцінку можна підправити, якщо мама ще щось принесе. Вчителя можна підкупити — це від дітей не приховують. Та хіба ж це приховаєш! В наших школах це не поодинокі випадки, це вже стало звичною справою. Діти бачать це, і з самого дитинства наші громадяни починають вважати, що так воно і має бути, що це нормально, правильно.\nПотім дитя вступає до інституту, і все виходить на нове коло. Воно вже заздалегідь, як і його батьки, знає, що без хабара не вступити. Навіть якщо це не так — ця дитина в це не повірить, її уявлення про життя вже викривлено, вже налаштоване на корупційний спосіб вирішення проблем. Коли вчитель бере хабара — це найгірша форма корупції. Бо вона руйнує особистість — ту людину, яку цей вчитель начебто заповзявся виховувати.\nОтже, якщо ми людей так виховуємо і терпимо все це в наших школах і вишах — то чому ми дивуємося, що наші діти виростають у громадян, впевнених, що все на світі можна купити і продати?\nТому перше, що ми маємо зробити, аби подолати корупцію, — змінити систему виховання. Докорінно. До засад. До зовсім інших духовних основ. Заново будувати систему виховання людей. А це духовна програма, не економічна. Треба в ній шукати засобів порятунку суспільства, ліки від корупції. Треба в першу чергу вчити народ жити порядно, за моральними засадами, справедливо поводитися, поважати права кожної людини, не судити нікого, допоки вина не доказана — тоді ми підемо вперед.\nМи ж, судячи з програм реформ і взагалі настрою нашого проводу, все робимо навпаки: спочатку економіка, а там все саме по собі стане прекрасно. Не стане. Ми матимемо прекрасну економіку тільки тоді, коли будемо мати морально здорових людей.\nУ Міжнародний день демократії 15 вересня обласний Комітет опору диктатурі пікетуватиме владу


«Смачна дефіляда» або Львів для гурмана | Екскурсії | VisitLviv.net\n«Смачна дефіляда» або Львів для гурмана\n(032) 236-72-40, 098 453-58-87, 067 373-89-00\n09:00 візит у настроєву віденську каварню «Штрудель Хаус», смакуємо штрудель – відкриваємо секрети віденської випічки! З нами Ви отримаєте таємні рецепти від львівських господинь.\n10:00 мандрівка австрійським Львовом, теплі історії до кави від однієї львівської панянки.\nНаповнимо ранок ароматом кави по-віденськи.\n12:00 зустріч з головним батяром Львова – Льольо Жебредховським. Знайомство із субкультурою львівських батярів. Найхмільніші пивні історії міста! Участь в найкумеднішній батярській традиції.\n14:00 екскурсія рестораном-пивоварнею «Кумпель». Знайомство з технологією пивоваріння та нагородження «пивоуповноваженим» сертифікатом. Завершальний обід + лекція по галицькій кухні.\n15:30 візит до винотеки «Кафе1» - романтичного куточка у самому серці Львова.\nУчасть у дегустації та знайомство з картою вин. Професійні поради від сомельє.\n20:00 екскурсія єдиним у світі Музеєм Сала, де представлено найбільше в світі серце з сала, крісло і навіть пам’ятник салу. А далі нас чекає смачна частина екскурсії –дегустація – 13 видів сала, і, звичайно ж, «горілка-Салогонка»! Все в кращих традиціях для Вас! Дружня вечеря із неймовірними стравами сало арт-кухні.\n22:00 найпопулярніша костюмована екскурсія по Львову з фаєр-шоу «Нічна Варта». Несподівані зустрічі, моторошні легенди, привиди, таємні обряди – все це чекає на Вас під час нічної мандрівки. Усі охочі до пригод – приєднуйтесь! (оплачується додатково 100 грн. з ос.)\n9.00 Подорож для справжніх галичан, або тих, хто хоче ними стати\n«О, ферма! Або всі на ферму Елізи!»\nМи пропонуємо веселу одноденну подорож для дітей та дорослих до чудового місця.\nНеподалік від Львова є козина «Ферма Елізи», де господарі справжній бельгієць — пан Бернар та його дружина - українка пані Марія. Це місце, де суворо заборонено лаятись, кидати недопалки, вживати алкоголь та бути в поганому настрої. Бо інакше в кіз почне підкисати молоко...\nПід час мандрівки можна погладити, погодувати, побавитись та пофотографуватись з козенятами, конями, осликом та побачити незвичайних собак-пастухів.\nА ще, власник покаже процес виробництва сирів, проведе дегустацію козиного молока, сирів та рієту (паштет з козиного мяса), солодких страв власного виробництва. Унікальна нагода придбати французькі сири з молока галицьких кіз! Ням, яка смакота!\nПізній обід в найбільшому в світі ресторані галицької кухні «Голодний Микола».\nАлкогольна карта «Голодного Миколи» починається з пива «Кумпель», адже поруч з рестораном знаходиться Кумпельова пивоварня. Окрім того, у ній великий вибір вин, зокрема й елітних українських від марки «Колоніст», горілка «Бачевські» та багато інших напоїв\n19.00 Трансфер в центр міста або на вокзал.\nСклад групи: 10 осіб і більше\n*Вартість туру для груп до 10 чоловік можна обумовити додатково з менеджером\n- харчування (2 сніданки, 2 обіди, 1 вечеря)\n- екскурсійна програма,\n- супровід гіда,\n- вхідні квитки в екскурсійні об’єкти,\n- проживання у готелі (вибраної категорії)\n- екскурсія "Нічна варта" 100грн/особа


Прогнозування та управління ризиком – СУРМА\nОсобливе значення в підприємницькій діяльності займає ризик. Управління ризиком – це сукупність послідовних заходів антиризикової діяльності, застосування яких має комплексний, системний характер. Управління ризиком передбачає розробку та реалізацію економічно обґрунтованих для даного підприємства рекомендацій та заходів, спрямованих на зменшення вихідного рівня ризику до прийнятного кінцевого рівня.\nРизик-менеджмент – це система правил і принципів для прийняття рішень в умовах ризику. А саме:\n– не ризикувати більше, ніж це дозволяє власний капітал;\nпередбачати наслідки ризику;\nпозитивне рішення може бути прийняте тільки за умови відсутності сумнівів;\nне ризикувати великим заради малого;\nне можна вважати, що існує тільки один вихід із ситуації, можливо, є ще й інші варіанти.\nРизик можна розглядати з двох точок зору: як імовірність настання небажаної події і через вартісні показники цієї події у випадку її настання. Одним із показників міри кількісної оцінки ризику є середнє математичне очікуване значення події (результату), середньозважена величина з усіх можливих результатів з урахуванням імовірності настання кожного результату (Х).\nХі– абсолютне значення\nРі – його ймовірність\nn – його результат\nІншим показником оцінки ризику є величина мінливості (коливання) можливого результату. Він визначається як середньоквадратичне відхилення фактичних результатів від середньоочікуваного значення:\nВідносним показником мінливості (коливання) фактичних результатів щодо розрахункового (середньозваженого) є коефіцієнт варіації, який прийнятний для порівняльної оцінки ризиків:\nЗначення розрахованого коефіцієнту:\nякщо V менше 10 % – мінливість результату незначна, відповідно ризик малий;\nякщо V = 10 – 25 % – середній;\nV більше 25 % – мінливість фактичних результатів висока, ризик суттєвий.\nПовністю уникнути ризику практично неможливо, але, володіючи інформацією щодо джерела втрат, підприємець здатен знизити загрозу, зменшити дію несприятливих факторів. Простим і досить ефективним прийомом вивчення майбутніх загроз є їх первинний розподіл на внутрішні (пов’язані із професіоналізмом та дисципліною робітників, якістю менеджменту та внутрішнього клімату на підприємстві) та зовнішні (зміни законодавчої бази, кон’юнктури ринку, умов кредитування, валютного курсу та ін.). Запропонована класифікація методів управління ризиком допоможе розробити адекватну стратегію і тактику діяльності підприємства.\nМетоди уникнення ризику:\nвідмова від ризикових проектів;\nприпинення ризикової діяльності.\nстворення венчурних підприємств;\n– створення спеціальних підрозділів для ризикованих проектів.\nдиверсифікація (розгалуження) збуту і поставок;\nдиверсифікація видів діяльності та зон господарювання;\nрозподіл відповідальності між учасниками виробництва;\nстрахування господарських ризиків;\nпошук гарантів, поручителів.\nстворення системи запасів;\nвикористання ризикових надбавок (“премій за ризик”);\nстратегічне планування діяльності, розробка бізнес-плану;\nмоніторинг соціально-економічного і нормативно-правового середовища;\nактивний цілеспрямований маркетинг;\nвикористання технічних захисних заходів;\nудосконалення процедур прийняття рішень.