Українська медицина та фармація в XVIII, XIX та на початку XX століття (науковий реферат) - Реферати Українською, курсові, дипломи - скачати безкоштовно на UkrReferat.com\nУкраїнська медицина та фармація в XVIII, XIX та на початку XX століття (науковий реферат)\tadmin\nМедицина, терапія, фізіологія\tНауковий реферат Українська медицина та фармація в XVIII, XIX та на початку XX століття\nУкраїнські медики внесли вагомий вклад у скарбницю світової медицини. Олександр Шумлянський (1748—1796), родом з Полтавщини, вчився в\nКиївській академії і Петербурзькій госпітальній школі. Захистив у 1793\nроці дисертацію у Страсбурзькому університеті, присвячену побудові\nнирок. За допомогою нових для того часу методів наповнення судин і\nмікроскопа він перший описав мальпігієве тільце, встановивши, що воно є\nне залоза, як вважалося тоді в науці, а судинний клубочок – glomerulus\n(термін, запропонований О.Шумлянським). Він же відзначив, що glomerulus\nмає навколо себе “кільцеву межу” – оболонку, яку через 57 років, при вже\nбільш досконалій мікроскопічній техніці, вдруге описав англійський\nучений Баумен. Ця оболонка дістала в науці назву бауменової, незважаючи\nна те, що сам Баумен визнавав пріоритет у цьому відношенні Шумлянського.\nУ своїй дисертації О. Шумлянський описав і подав малюнок сечових\nканальців з їх петльовим згином, який у другій половині XIX ст. вдруге\nбув описаний анатомом Генле і дістав в науці лише його ім’я. Шумлянський\nдовів, що ці канальці не сполучаються з артеріальними капілярами, як це\nвважали за його часів видатні анатоми.\nМартин Тереховськнй (1740—1796), родом з Полтавщини, вчився в Київській\nакадемії і Петербурзькій госпітальній школі. Захистив у Страсбургу\nдокторську дисертацію, в якій довів, що мікроорганізми в настоях води не\nвиникають самостійно, як це вважалося за тих часів більшістю вчених, а\nзаносяться ззовні. О. Шумлянський і М. Тереховський були командировані в\nкраїни Західної Європи для вивчення постановки медичної освіти.\nПовернувшись, вони розробили проект перетворення госпітальних шкіл на\nмедико-хірургічні училища. За цією реформою (1786) програми медичних\nшкіл були наближені до програм медичних факультетів, але справжніми\nвищими медичними школами вони стали лише з перетворенням їх у 1798 році\nна медико-хірургічні академії, які були створені в Петербурзі і в\nНестор Максимовнч-Амбодик (1744—1812), родом з Полтавщини, по закінченні\nКиївської академії і Петербурзької госпітальної школи, дістав\nдокторський диплом у Страсбургу. Протягом 24 років він уперше викладав\nросійською мовою акушерство в медичних школах Петербурга, написав перший\nкласичний підручник з акушерства, який мав, за тогочасним звичаєм,\nдовгий заголовок: “Искусство повивання или наука о бабичьем деле, в коем\nкратко, но ясно толкуется, какое детородные женские части строение\nимеют, каким образом надлежит пособлять беременным при родах, роженицам\nпосле родов и новорожденным им младенцам во время младолетства; на 6\nчастей разделенная и многими рисунками снабженная”. Він першій увів\nдемонстрацію оперативного акушерства на фантомі, виготовленому за його\nмалюнками, запровадив у нас в практику акушерські кліщі.\nНестор Максимови був високоосвіченою людиною. Він написав ще “Врачебное\nвеществословие или описание целительных растений…” з прегарними\nвласними малюнками, “Анатомо-физиологический словарь”, в якому подав\nбагато нових термінів, підручник з ботаніки, ботанічний словник.\nСміливо для тих часів звучав епіграф Н.Максимовича до його підручника\nакушерства, як критика політики “всемогутньої самодержиці” Катерини ІІ,\nяка заселяла кращі землі Подніпров’я і Поволжя німецькими колоністами:\n“Здравый рассудок повелевает больше о размножении народа прилежным\nсоблюдением новорожденных детей, чем население необработанной земли\nДанило Самойлович (1746–1811), закінчивши Київську академію й\nПетербурзьку госпітальну школу, служив спочатку полковим лікарем. У 1780\nроці дістав докторський диплом у Лейдені. Після цього він майже весь час\nпрацював на Україні, ведучи боротьбу з чумними епідеміями, які вибухали\nв різних місцевостях нашого краю. Самойлович був близькою людиною до\nвсемогутнього в ті часи на Україні князя Потьомкіна, що давало йому\nможливість широко і з великим успіхом здійснювати противочумні заходи,\nйому належить багато праць російською і французькою мовами, присвячених,\nголовним чином, вивченню чуми.\nСамойлович у своїх працях переконливо довів, що чума не переноситься\n“міазмами”, що є наслідком життя різних органічних речовин, як це було\nвизнано тогочасною наукою, а передається при безпосередньому контакті з\nхворим. Самойлович запропонував для медичних працівників запобіжне\nщеплення проти чуми подібно до противіспяної варіоляції. Він розробив\nнові методи ізоляції і дезинфекції при чумних епідеміях, які не вимагали\nспалювання будинків і речей захворілих, від чого в ті часи тяжко\nматеріально терпіло населення уражених місцевостей. Своїми працями вія\nбагато сприяв проведенню санітарних заходів у російській армії.\nСамойлович робив наполегливі спроби за допомогою патологоанатомічних\nрозтинів і мікроскопічних досліджень знайти збудника чуми. Зрозуміло, що\nці спроби через недосконалість тогочасної мікроскопічної техніки не\nмогли увінчатися успіхом. Данила Самойловича було обрано членом 12\nіноземних академій. Не був він лише членом Петербурзької академії.\nОскільки Данило Самойлович не працював у вищих медичних школах, ім’я\nцього видатного вченого скоро було забуте і майже не згадувалося в\nпрацях з історії медицини. Навіть дата його смерті точно не відома. За\nодними авторами, він помер у Москві в 1805 році, за іншими, більш\nвірогідними, він помер на своєму посту – в боротьбі з чумою в м.\nТаганрозі в 1811 році.\nОдночасно з Д. Самойловнчем велику роботу по оздоровленню армії, по\nорганізації здорового побуту солдатів у мирний і воєнний час проводив\nштаб-лікар Юхим Білопольський.\nЮхим Білопольський народився в 1753 році, в родині козака. Закінчивши\nЧернігівську колегію, вчився в Петербурзькій госпітальній школі.\nЗдійснював організацію заходів по охороні здоров’я солдатів. Пізніше\nБілопольський працював під керівніцтвом Д. Самойловича в приморських\nгоспіталях на Чорному морі.\nДанило Веланський (справжнє прізвище – Кавунник, 1774–1847), родом з\nЧернігівщини, закінчив Київську академію і Петербурзьку госпітальну\nмедичну школу. Три роки вдосконалювався в Німеччині, звідки повернувся\nгарячим прихильником ідеалістичної філософії Шеллінга. В 1817–1837 рр. –\nпрофесор фізіології і загальної патології Петербурзької\nмедико-хірургічної академії. Будучи видатним промовцем і\nпопуляризатором, він скоро став визнаним представником натурфілософії в\nПрирода, за Веланським, є “проявление абсолютного универса”, в сонові її\nлежить “невидимая и неощутимая сущность”. Усі природничі науки, зокрема\nі фізіологія, які грунтуються на досліді, на його думку, відбивають лише\nзовнішнє в явищах природи і не спроможні виявити внутрішню суть. З цих\nпозицій він і написав “Основное начертание общей и частной физиологии\nили физика органического мира”.\nПетро Загорський (1764–1846), родом з Чернігівщини, закінчив госпітальну\nмедичну школу, здобув ступінь доктора медицини і хірургії в\nПетербурзькій медико-хірургічній академії. Протягом 33 років очолював\nкафедру анатомії, одночасно провадив, як це було в звичаї тих часів, і\nВ своїх анатомо-дослідних роботах Загорський широко використовував\nпорівняльну анатомію, відкидав преформізм у розвитку організму. Будучи\nприхильником епігенезу, він з цієї позиції розробляв учення про\nвиродливості, використовуючи великий музей виродків при Академії наук,\nякий систематизував і привів до ладу. Загорськии написав класичний\nпідручник з анатомії (“Сокращенная анатомия или руководство к познанию\nстроения человеческого тела”, 2 ч., 1802 р.). На цьому підручнику\nвиховувалося багато поколінь лікарів. Загорський створив школу анатомів,\nякі викладали цю дисципліну майже в усіх вищих медичних школах. Під час\nсвяткування 50-річного ювілею діяльності Загорського з коштів, зібраних\nйого учнями, був створений фонд для присудження відомої в історії\nанатомічної науки премії імені П. І. Загорського за видатні анатомічні\nІлля Буяльський (1789–1864) – син сільського священника з Чернігівщини.\nПо закінченні в 1814 р. Петербурзької медико-хірургічної академії був\nзалишений прозектором у Загорського, якого з часом змінив на кафедрі.\nБущучи першорядним анатомом, Буяльський був і віртуозним хірургом. Як\nдіагност і оператор користувався великим авторитетом серед медичних кіл\nі популярністю в усіх верствах населення. Всім, чого він досяг, він\nзобов’язаний своїм учителям, власному постійному потягові до\nсамовдосконалення і винятковій працьовитості. Серед численних його\nдрукованих праць (102) особливе значення мали “Анатомо-хирургические\nтаблицы” з текстом про топографію і операції на судинах та витин\nкаменів. Атлас цей дістав високу оцінку не лише у нас, але й в Європі та\nАмериці і був перекладений іноземними мовами.\nБуяльський перший у нас зробив з успіхом операцію резекції верхньої\nщелепи, перев’язав двічі безіменну артерію, розробив оригінальний метод\nдренування запальних процесів малого таза через foramen obturatorii, що\nв хірургії до наших часів носить його ім’я. Він запропонував багато\nрізних хірургічних інструментів, з яких ложечка і кюретка Буяльського\nзбереглися в хірургічних наборах до наших часів. Працюючи в\nдоантисептичні часи, Буяльський емпірично рекомендував, щоб запобігти\nзараженню під час оброблення септичних ран, вживати розчин хлорного\nвапна. Свою велику колекцію анатомічних препаратів він передав\nПетербурзькій медико-хірургічній академії, яка зберігає в своїх стінах\nкабінет-музей його імені до наших днів.\nПершу капітальну працю з воєннопольової хірургії у нас написав Яким\nЧаруківський (1798–1848), родом з Полтавщини, під назвою\n“Военно-походная медицина”, в 5 частинах (1836–1837). Йому ж, крім низки\nстатей з воєнно-польової хірургії, належить велика праця про народну\nмедицину. Брат його – Прохір Чаруківський (1790–1842) – був видатним\nпрофесором терапії Медико-хірургічної академії в Петербурзі, автор\nпідручників “Общая патологическая семиотика”, “Опыт системы практической\nмедицины” в 4 частинах. Він же написав одну з перших у нас праць про\nПіонером антисептики в Росії був Павло Пелехін (1842–1917). Уже через\nкілька місяців після опублікування праць Лістера П.Пелехін їде в Англію\nі вивчає метод у самого автора. Повернувшись на батьківщину, він\nопубліковує першу в нас працю з антисептики – “Успех новых идей в\nхирургии при лечении ран, сложных переломов и гнойных накоплений”.\nПелехін робить доповіді на цю ж тему в Петербурзькому товаристві\nлікарів, в яких закликає хірургів перевірити на практиці цю методику,\nоскільки, на його думку, переворот, який обіцяє розробка на цьому шляху,\nвеликий, і стосується всієї хірургії. Лише в 1878 році, коли Пелехін\nпочав завідувати хірургічною клінікою Медико-хірургічної академії, він\nзміг широко застосовувати антисептичний метод, добившись після складних\nоперативних втручань надзвичайно низької на ті часи летальності (7 %). В\nйого клініці запропоновано було замінити шкідливу для організму\nкарболову кислоту на трихлорфенол – більш бактерицидний і менш\nПавло Пелехін походив з стародавньої козацької родини. Один з його\nпопередників – Григорій Пелех – наприкінці XVII ст. був кошовим\nЗапорізької Січі. Батько його Петро Павлович (1794-1870) вчися в\nКиївській академії, Петербурзькій медико-хірургічній академії,\nудосконалювався, як у майбутньому і його син, в Едінбурзькому\nуніверситеті. Був професором судової медицини в Петербурзькій\nмедико-хірургічній академії, а з 1849 року викладав у Києві курс\nмедичних наук у духовній академї. Всі свої значні заощадження Петро\nПелехін заповів передати організації, яка могла б сприяти підготовці\nукраїнських медичних наукових кадрів. Виконуючи його волю, Павло\nПелехін, оскільки в умовах царської Росії про підготовку національних\nукраїнських кадрів не могло бути й мови, передає фонди батька з своїми\nзаощадженнями в загальній сумі 70 тисяч карбованців золотом Науковому\nтовариству ім. Т.Г.Шевченка у Львові (1898) з призначенням організувати\n“кафедру хірургії імені Петра Пелехіна” при першому українському\nуніверситеті. До заснування кафедри треба було створити фонд стипендій\n“для виведення на велику дорогу людей з народу, бо за час історії\nУкраїни,– писав товириству П.Пелехін,– це давало найкращих діячів”.\nВ другій половині XIX ст. хірургічні клініки медичних факультетів двох\nуніверситетів на Україні – в Харкові і Києві – стають справжніми\nосередками хірургічної науки і практики для нашої країни. В Харкові\nстворив свою школу і відіграв велику роль у підготовці земських хірургів\nпрофесор В. Грубе. В Києві, з перших часів існування університету,\nхірургічну науку очолив видатний хірург В. Караваєв.\nВільгельм Грубе (1827–1898), естонець, закінчив університет в Юр’єві\n(Тарту) в 1850 р. Маючи вже достатній практичний досвід, він у 1858 р.\nза конкурсом дістає кафедру в Харкові, на якій з великою користю працює\n39 років. Грубе докорінно перебудував педагогічну і лікувальну роботу\nклініки. За звітами про роботу його клініки можна встежити, як\nзмінювалися наслідки оперативних втручань зі зміною методів: при витинах\nкаменів, приміром, у доасептичний період, при роботі тих же хірургів,\nлетальність була 13 %, в антисептичний – 7 %, асептичний – 1%; при\nлапаротоміях у період доасептичний летальність дорівнювала 40 %,\nантисептичний – 15 %, асептичний – 2 %.\nГрубе був засновником Харківського медичного товариства, яке мало\nвеликий вплив на розвиток громадсько-медичної думки лікарів далеко за\nмежами Харкова. За свою виняткову сумлінність у роботі І високу\nгуманність він заслужив велику пошану медичної громадськості, яка обрала\nйого довічним почесним головою Харківського медичного товариства.\nГідним товаришем Грубе по роботі в Харкові був професор хірургічної\nпатології І. Зарубін, який протягом 14 років очолював медичний факультет\nі багато сприяв його розвиткові. Зокрема, завдяки наполегливості\nЗарубіна в 1882 році було відкрито госпітальну хірургічну клініку в\nВ наступні роки учень В. Грубе Н. Трінклер (1859–1927) продовжував\nславну традицію свого вчителя. Весь трудовий шлях Трінклера був\nпов’язаний з Харківським університетом. Клініка факультетської хірургії\nпід час його завідування за своїм обладнанням і складністю лікувальної\nроботи вважалася однією з найпередовіших в країні. В науковій праці\nТрінклер особливу увагу приділяв питанням хірургії органів живота і\nлікуванню ран. Його монографія з останнього питання не втратила інтересу\nВ Київському університеті, з часу заснування медичного факультету\n(1841), протягом 48 років викладав хірургію В. Караваєв.\nВолодимир Караваєв (1811–1892) у своїй науковій і практичній діяльності\nдотримувався анатомо-фізіологічного напряму. Будучи знавцем\nтопографічної анатомії, досвідченим клініцистом, володіючи віртуозно\nхірургічною технікою, він ще в доантисептичних умовах досяг блискучих\nуспіхів при багатьох складних операціях, включаючи лапаротомії. При\nвикладанні хірургії Караваєв особливу увагу приділяв роботі студентів\nколо ліжка хворого, практичній їх роботі в операційній, перев’язочній,\nамбулаторії, що приваблювало студентів вивчати хірургію. Під його\nвпливом стало хірургами багато сотень лікарів, які були піонерами\nпропаганди хірургічних методів лікування серед селян у наших дільничних\nземських лікарнях. Караваєв створив підручник оперативної хірургії, який\nкористувався популярністю серед практичних хірургів. Одночасно з\nІноземцевим і Пироговим Караваєв почав у 1847 році оперувати під ефірним\nнаркозом, йому належить заслуга популяризації цього методу, знеболювання\nв лікувальних закладах України. Великий вклад вніс Караваєв у розробку\nоперативної офтальмології. Він перший почав усувати катаракту догірним\nЗа свідченням сучасників, операцію з приводу катаракти Караваєв\nвиконував протягом кількох секунд; всього він зробив до 10000 таких\nоперацій. У своїй невеликій клініці і амбулаторії Караваєв зробив за\nвесь час понад 10 тисяч операцій. За його часів такої кількості операцій\nне зробив ні один клінічний професор. Варто відзначити, що переважну\nбільшість його хворих становили селяни, яких він лікував безкоштовно.\nЗ наступних керівників хірургічних кафедр Київського університету\nпотрібно відзначити Миколу Волковича (1858–1928), який очолював спочатку\nгоспітальну (1903), а пізніше (1911–1928) факультетську клініку. З його\nнаукових праць не втратила значення до наших часів монографія про\nриносклерому (1888) і праця “Пошкодження кісток і суглобів” (1928). У\nсвій час популярною була запропонована ним при переломах у нижній\nтретині гомілки картоногіпсова стременна шина.\nМ. Волкович був організатором Київського хірургічного товариства (1908),\nяке він очолював до смерті. За радянських часів це товариство було\nперетворено на республіканське. В сприятливих умовах, у порівнянні з\nХарківським університетом, відбулося в Київському університеті і\nвикладання анатомії. Цю кафедру очолював довгий час (1846–1868)\nОлександр Вальтер (1817–1889).\nГідним наступником О. Вальтера по кафедрі анатомії був його учень В.\nБец, наукові праці якого з макро- і мікроморфології мозку дістали\nВолодимир Бец (1834–1894), родом з Чернігівщини, закінчив з відзнакою\nКиївський університет у 1860. Спочатку працював прозектором кафедри\nанатомії, викладав гістологію, з 1868 по 1890 р. – професор анатомії.\nВ. О. Бец перший описав великі пірамідні клітини кори мозку, які в науці\nносять його ім’я. Він також перший визначив морфологічно рухову зону\nмозку, його справедливо вважають засновником науки про архітектоніку\nкори головного мозку. Велику колекцію препаратів мозку, яка була\nпремійована на наших виставках і за кордоном, іноземні фірми\nзапропонували Бецу опублікувати як атлас. З патріотичних міркувань він\nвідмовився від цього, сподіваючись здійснити видання свого атласа в\nРосії. Ці сподівання не справдилися: лише мала частина його робіт була\nнадрукована. Прекрасна колекція препаратів В. Беца зберігається до наших\nчасів в анатомічному музеї Київського медичного інституту.\nВасиль Образцов (1850–1921) вчився в духовній семінарії, а потім\nблискуче закінчив Медико-хірургічну академію в Петербурзі. Після\nкороткочасної роботи в земстві він був у відрядженні за кордоном.\nЗахистив докторську дисертацію з морфології крові і кістковомозкового\nкроветворення. Образцов дістає спочатку завідування терапевтичним\nвідділом військового госпіталя в Києві, а пізніше, в 1887 р.,–\nтерапевтичним відділом міської лікарні на 80 ліжок. На свої кошти він\nпри відділі організує лабораторію, об’єднує навколо себе здібних молодих\nлікарів, перетворює терапевтичний відділ міської лікарні на справжню\nклініку. Лише в 1893 р. Образцова обирають професором медичного\nфакультету Київського університету, з яким він уже не втрачає зв’язку до\nВеликою заслугою В. П. Образцова в історії світової клінічної медицини є\nрозробка глибокої методичної ковзної пальпації органів живота.\nВідкриті Ауенбругером у 1761 році перкусія, Лаенеком у 1816 році\nаускультація відіграли виняткову роль для діагностики захворювань\nорганів грудної клітки. Для діагностики захворювань органів живота ці\nметоди не мали істотного значення. Образцов, застосовуючи розроблений\nним метод пальпації, показав, що його методом після певного тренування\nможна зазначити точно положення, фізичні властивої органів живота і\nпатологічні зміни в них. Його перші повідомлення про це на засіданнях\nмедичних товариств, у журналах були зустрінуті скептично, навіть після\nпідтвердження його клінічних висновків на операціях і секціях. Лише з\nвведенням у клініку рентгенологічних досліджень (1904–1910), коли були\nпроведені порівняльні дослідження пальпаторних даних з даними\nрентгеноскопічними, метод пальпації за Образцовим дістав загальносвітове\nвизнання. Методика глибокої систематичної ковзної пальпації, за\nОбразцовим, поставила діагностику органів живота на твердий грунт, і\nтому справедливо в історії клінічної медицини відкриття В. Образцова\nоцінюється нарівні з відкриттями Ауенбругера і Лаенека.\nВикористовуючи свій метод пальпації, Образцов розробив уперше\nдиференціальну діагностику між колітом і ентеритом, раком і\nтуберкульозом сліпої кишки, тазового апендициту. Він перший описав\nклінічну картину і поставив за життя діагноз грижі Трейца, коли тонка\nкишка ущемлюється в fossa duodenojejunalis.\nВ розвиток фізіології видатний внесок зробили вчені медичних шкіл\nУкраїни. Засновником експериментальної фізіології в Харківському університеті був\nІ. Щолков (1833–1909). Він був вихованцем цього університету, працював\nпо фізіології у Карла Людвіга у Відні. Призначений у 1863 р. завідувати\nкафедрою фізіології, він організував при ній першу на Україні\nекспериментальну лабораторію. В своїх працях Щолков головну увагу\nприділяв фізіології нервової системи та вивченню газообміну. Він написав\nпосібник з фізіології; широко залучав до наукової роботи студентів. В\nйого лабораторії виконав першу свою наукову роботу В.Данилевський, який\nпізніше майже півсторіччя очолював фізіологічну науку в Харкові. Василь Данилевський (1852–1939), закінчивши Харківський університет,\nпройшов, як і його вчитель, фізіологічну школу Карла Людвіга, а потім\nпрацював у Парижі в лабораторії відомого фізіолога-біофізика д’Арсонваля\nВ. Данилевському належить відкриття в головному мозку центрів регуляції\nвегетативних процесів, він провів перші досліди по реєстрації\nелектричних явищ у мозку, що пізніше лягли в основу\nелектроенцефалографії. Данилевський був піонером фізіологічного вивчення\nгіпнозу в тварині людини. Він перший довів можливість дістати ефект\nвагусного подразнення при перфузії коронарних судин серця через 24\nгодини після клінічної смерті.\nВ. Данилевському належать видатні праці, присвячені вивченню паразитів\nкрові птахів. Він перший показав, що гемоспоридії, паразитуючи в\nеритроцитах, дуже поширені в різних хребетних тваринах. Ці праці\nвідіграли велику роль в експериментальному вивченні малярії та її\nВ. Данилевський був організатором і керівником Українського інституту\nендокринології і терапії в Харкові. У 1910 р., незважаючи на опір\nміністерства освіти, він засновує жіночі медичні курси. Брат В. Данилевського – Олександр Данилевський (1838–1923) – видатний\nвітчизняний біохімік. Він очолював кафедри фізіологічної хімії в різні\nроки в Казані, Харкові та Військово-медичній академії в Петербурзі, йому\nналежать видатні праці, присвячені вивченню протеолітичних ферментів,\nхімії білків та питанням харчування.\nВ Києві фізіологічну науку очолював В. Чаговець (1873–1941). Основні\nйого праці присвячені електрофізіології. В 1903 р. Чаговець опублікував\nмонографію “Очерк електрических явлений на живых тканях с точки зрения\nновейших физико-химических теорий”, в якій обгрунтував іонну теорію\nзбудження. Величезні заслуги мають українські вчені і в створенні важливої галузі\nлюдського знання – мікробіології (спочатку вживалася назва\n“бактеріологія”). Своїми працями в цій галузі вони не тільки відкрили\nнові, досконалі засоби боротьби з захворюваннями, але виявили й показали\nсуть процесів, що перебігають в організмі при певних захворюваннях.\nЗасновником першої школи українських мікробіологів був Л.Ценковський\n(1822–1887). Левко Ценковський, за національністю поляк, вищу освіту\nздобув у Петербурзькому університеті. Протягом 22 років працював\nпрофесором спочатку в Одесі, пізніше в Харкові. За фахом він був\nботанік. Ценковський перший створив у нас справжню наукову ботанічну\nлабораторію з широким застосуванням мікроскопу. Вивчаючи найпростіші\nформи на межі рослин і тварин, він основну увагу, як природодослідник з\nшироким біологічним кругозором звертав не тільки на їх морфологію, а,\nголовне, на еволюцію розвитку. Він описав 43 нові види мікроорганізмів,\nйого праці мали велику вагу для агрономії, ветеринарії і медицини.\nОсобливе значення мало винайдення Ценковським методу виготовлення\nвакцини проти сибірки.\nУ 1881 році вакцину проти сибірки виготовив Пастер. Спосіб її\nвиготовлення придбала торговельна фірма. Коли в 1882 р. Ценковський\nприїхав у Париж, щоб вивчити виготовлення протисибіркової вакцини, то\nйому в цьому було відмовлено. Повернувшись на батьківщину, Ценковський,\nне в дуже несприятливих умовах створив лабораторію на задвірках\nХарківського ветеринарного інституту. Після наполегливої трирічної\nроботи він винайшов свій, оригінальний спосіб виготовлення вакцини проти\nсибірки, яка була більш дійова, ніж виготовлена методом Пастера.\nВиготовлення протисибіркової вакцини за Ценковським, з деякими змінами,\nзастосовується до наших днів.\nВнесок світового значення в розвиток мікробіології, в створення нових\nнапрямів у науці – еволюційної патології, імунології – зробив І.\nІлля Мечников (1845–1916) народився в с. Іванівці Куп’янського повіту на\nХарківщині. Батько його був дрібним поміщиком. Закінчивши з золотою\nмедаллю гімназію, І. Мечников вступає на природничий відділ Харківського\nуніверситету. Складаючи іспити позачергово, він закінчує університет за\nдва роки, на 19-му році життя. На свої кошти він їде за кордон.\nПовернувшись, захищає в 1867 реці дисертацію на ступінь доктора\nзоології. З 1870 по 1882 р. він працює в Одеському (Новоросійському)\nуніверситеті професором зоології.\nВивчаючи внутрішньоклітинне травлення в хребетних тварин, Мечников\nзустрівся з дуже важливим фактором, який вплинув на хід його дальших\nнаукових праць. Відомо, що жаба розвивається з яйця в рибоподібну\nличинку з хвостом і жабрами. Коли у личинки виростають лапки, вона\nвтрачає хвіст і жабра. Як це стається? Мечников показав, що хвіст\nвідпадає через зруйнування його амебоподібними клітинами, які захоплюють\nчастинки тканини хвоста і внутрішньоклітинно перетравлюють їх. Вивчаючи\nглибше це питання, Мечников прийшов до висновку, що рухливі клітини в\nорганізмі відіграють певну захисну роль.\nСвоє вчення про фагоцитоз Мечников поклав в основу розуміння запального\nпроцесу. Мечников довів, що запалення є активною реакцією організму\nпроти шкідливих факторів, зокрема бактерій, захисним актом організму,\nнабутим у ході еволюційного розвитку тварин і людини. Наслідки вивчення\nпроцесу запалення у тварин різного ступеня еволюційного розвитку\nМечников подав у праці “Лекции о сравнительной патологии воспаления”\n(1892 р.). Грунтуючись на еволюційному методі порівняльної патології, Мечников\nрозробляє своє вчення про імунітет. На протилежність поглядові\nпереважної більшості тогочасних бактеріологів на чолі з Р. Кохом, які в\nпоходженні хвороби головну роль надавали лише бактеріям, Мечников довів,\nщо захворювання, зокрема інфекційне, є боротьба макро- і мікроорганізму.\nОрганізм бореться з хвороботворним агентом фізіологічними силами, однією\nз яких і є фагоцитоз. Роль організму в імунітеті Мечников висвітлив у\nкнизі “Невосприимчивость в инфекционных болезнях” (1901 р.).\nФагоцитарну теорію Мечникова велика кількість учених зустріла різко\nнегативно. Особливо гостро критикували його теорію німецькі вчені,\nзокрема Роберт Кох, який глузливо називав вчення Мечникова про фагоцитоз\n“східною казкою”. Мечников гаряче відстоював свої погляди, силою фактів,\nщо він здобував своїми експериментами, силою логіки він переконував і\nпоступово примусив учений світ визнати правоту свого вчення. Лістер, до\nречі скажемо, був теж спочатку проти вчення Мечникова, але згодом визнав\nйого. На конгресі Британської медичної асоціації, він, позитивно\nвисловившись про теорію Мечникова, додав: “Якщо в патології був\nколи-небудь романтичний розділ, то, звичайно, це історія фагоцитозу”.\nПід натиском громадської думки, Російська академія наук у 1902 р. надала\nМечникову звання почесного академіка. В 1908 р. Мечников дістає найвищу\nтогочасну світову нагороду – наукову Нобелівську премію.\nВ останні роки свого життя Мечников приділив велику увагу вивченню\nпроблеми довголіття. Зміст його теорії загальновідомий. Проблему\nстарості, довголіття, смерті Мечников підніс на рівень\nзагальнофілософських питань, підходив до них не тільки як\nприродознавець, але й як великий гуманіст.\nЗасновником київської школи мікробіологів був учень Л.Ценковського,\nвидатний мікробіолог, епідеміолог і патологоанатом В. Високович.\nВолодимир Високович (1854–1912), родом з м. Гайсина на Поділлі, син\nветеринарного лікаря. Закінчив у 1876 р. Харківський університет,\nпрацював спочатку в Харкові прозектором, з 1895 року – професор\nпатологічної анатомії Київського університету. У видатній своїй праці “О\nсудьбе микробов, введенных в кровь” (1886) він перший довів, що через\n15–30 хвилин після введення в кров бактерії зникають, їх захоплюють\nендотеліальні клітини судин, особливо в органах з сповільненим\nкровообігом, як селезінка, печінка, кістковий мозок, легені, лімфатичні\nвузли. Це положення Високовича суперечило вченню Мечникова, який\nвизнавав здатність захоплювати бактерії лише за лейкоцитами. Внаслідок\nробіт Високовича Мечников повинен був змінити свій погляд. Праці\nМечникова про фагоцитоз і Високовича про захоплення бактерій ендотелієм\nсудин були опубліковані у вісімдесятих роках XIX ст. і лягли в основу\nвчення про ретикулоендотеліальну систему.\nВ. Високович очолював експедицію в Індію по вивченню чуми, перший почав\nзастосовувати вакцинацію проти черевного тифу, довів мікробну етіологію\nцереброспінального менінгіту (незалежно від А. Вейксельбаума) та\nтуберкульозний характер золотухи.\nВ експедиції В. Високовича в Індію в 1896 р. брав участь Д.Заболотний,\nякий залишив глибокий слід в історії вітчизняної мікробіології та\nДанило Заболотний (1866–1929), син селянина з с. Чоботарки (тепер с.\nЗаболотне) на Вінничині, закінчив природничий відділ\nфізико-математичного факультету Одеського (Новоросійського) університету\nі медичний факультет Київського університету. Будучи ще студентом, він\nвиконав низку наукових праць під керівництвом І.Мечникова і В.\nПідвисоцького. Разом з І. Савченком Заболотний у 1893 р., на багато\nроків раніше від О. Безредки, в дослідах на собі довів, що холерна\nвакцина, прийнята через рот, забезпечує від захворювання на холеру. Все\nсвоє життя Д. Заболотний особливу увагу приділяє вивченню шляхів\nпоширення чуми та її лікування. Він вивчає її в Індії, Аравії, Монголії,\nКитаї, в Поволжі, Казахстані, Забайкаллі. Під час експедиції в Монголію\nЗаболотний заражається чумою. В 1911 році він доводить зв’язок поширення\nчуми з гризунами тарбаганами.\nВивчаючи сифіліс, він за два роки до Шаудіна і Гофмана відкриває\nспірохету, але не опубліковує цього. В 1898 р. Заболотний засновує першу\nв Росії кафедру бактеріології в Петербурзькому жіночому медичному\nінституті, яку очолює протягом багатьох років. В 1920 р. він засновує в\nОдесі першу в світі самостійну кафедру епідеміології. В 1927 р.\nЗаболотний видав перший на російській мові оригінальний підручник\nУ 1922 р. Д. Заболотного було обрано академіком Академії наук УРСР, у\n1928 р. – президентом її, в 1926 р. – академіком Академії наук СРСР. В\nскладі Академії наук УРСР він організує Інститут мікробіології, який\nносить тепер його ім’я. Особливу увагу Заболотний приділяв поширенню\nсанітарної освіти серед населення, йому належить багато популярних праць\nсанітарно-медичного характеру. Поховано Д. Заболотного, за його\nзаповітом, в с.Чоботарці, поруч з дружиною, яка багато років учителювала\nв цьому селі. В хаті Заболотного в с. Чоботарці створено музей його\nімені. На могилі Д. Заболотного написано: “Тут поховано тіло померлого\nПрезидента Всеукраїнської Академії наук Данила Кириловича Заболотного,\nселянина с. Чоботарка”.\nІван Горбачевський – великий український вчений, громадський діяч, життя\nі творчість якого охоплюють період від 60-х років XIX до 40-х років XX\nЖиттєвий шлях Івана Горбачевського починається із с.Зарубинці\nЗбаразького району недалеко від Тернополя, де 15 травня 1854 р. він\nнародився в сім’ї священника. Вчився в Тернопільській гімназії, тут\nвиявив великий хист та любов до знань. В гімназії став членом\nнелегального гуртка “Громада”, який ставив за мету будити в народі\nнаціональну свідомість. Цю ідею Іван Якович проніс усе своє життя і\nпередав у спадок багаточисленним своїм учням і послідовникам. Велика\nтяга до знань, внутрішній поклик працювати для визволення народу,\nвказали йому дорогу до Відня, а відтак до Праги. Закінчив медичний\nфакультет Віденського університету.\nЗ 1883 до 1917 р.р. Горбачевський працює професором кафедри медичної\nхімії Чеського Карлового університету в Празі, очолює кафедри\nфармакології та фізіологічної хімії. В 1902-1903 р.р. є ректором\nЧеського університету. Він був не тільки великим українським патріотом,\nале і великим громадянином Чехії.\nВін брав участь у створенні пам’ятника великому борцю за волю Чехії –\nЯну Гусу. Монумент Гусу було доручено відкрити українцеві Івану\nВеликий вклад вніс він в організацію і становлення Українського\nлікарського товариства, створеного на основі НТШ ім.Т. Шевченка, був\nобраний першим його почесним головою. В 1919 році він стає професором\nкафедри хімії щойно створеного у Відні Українського університету; 1921\nр. професором, а з 1923 р. – ректором Українського університету у Празі.\nЗ 1923 року одночасно викладає хімію в Українській господарській\nакадемії в Подебрадах. У 1923-1924 р.р. та з 1932 р. Іван Горбачевський\n– ректор Українського університету, на посаді професора працює до 1938\nНаукову працю розпочав у молодому віці. Перша публікація вийшла в 1875\nр. Праці його стосуються переважно органічної та фізіологічної хімії.\nВін одним з перших виділив амінокислоти, встановив, що вони є тими\nцеглинами, із яких побудовані білки, еластин. Вперше в світі синтезував\n(1882) сечову кислоту із сечовини та амінокислоти гліцину. В 1886 р.\nопублікував працю про синтез креатину, відкрив фермент ксантиноксидазу\n(1889-1891). Праці Горбачевського започаткували вивчення метаболізму\nазотистих сполук та патології пуринового обміну, зокрема подагри. Ряд\nпраць вченого присвячені загальній хімії, гігієні, епідеміології.\nВсеукраїнська АН у Києві (1925) обрала його дійсним членом. Помер Іван\nГорбачевський 24 травня 1942 р. на 88 році життя, похований у Празі.\nПопри вагомі наукові здобутки, медична допомога для широкого люду\nНа початку XIX століття в російській імперії, в тому числі і на\nтериторії Східної України, в повітових містах встановлюється посада\nповітового лікаря. На нього накладались такі обов’язки:\nУ повітових лікарів були помічники, т.з. лікарські учні. Це були молоді\nлюди без медичної освіти. Лікарі мали навчати їх готувати ліки і\nвиконувати найпростіші лікарські призначення. Ніяких асигнувань на\nмедикаменти не відпускалось. Лікарі обмежувались, в основному,\nзастосуванням лікарських рослин. Рецепти виписувались на трави, коріння,\nмасла, настойки, відвари, що їх добували з рослинної сировини.\nНайчастіше призначались примочки, полоскання, збори, тим часом, як\nрецепти на порошки, краплі та мазі зустрічались рідко. Зовсім не\nвиписувались рецепти на супозиторії та глобули.\nСеред перших повітових лікарів зустрічаємо лікаря з Переяслава Київської\nгубернії Андрія Козачківського. Він був близький до Тараса Шевченка.\nПеребуваючи у Козачківського, Т. Шевченко написав «Заповіт». Під час\nзаслання Козаківський надавав матеріальну допомогу та підтримував\nморально великого поета. Почуття Шевченка до свого переяславського друга\nвідображені у вірші «Козачківському», написаному в Орській фортеці в\n«А іноді так буває,\nО смерті благати»\nОстанній раз Т. Шевченко гостював у Козачківського в 1859 р. Сам Андрій\nКозачківський як лікар мав велику популярність. Його слава поширилась\nдалеко за межі Переяславського повіту та Київської губернії. Він помер у\nНеобхідно відмітити, що на початку XIX століття в Росії відмічався\nгострий дефіцит у медичних та фармацевтичних кадрах. В Україні в цей час\nлікарями працювали переважно вихованці вищих і середніх спеціальних\nнавчальних закладів Москви та Петербурга, а також випускники\nПідготовка лікарів в Україні пожвавилася після відкриття в 1805 р.\nХарківського університету. Медичний факультет було створено в 1806 р. у\nскладі шести кафедр, в тому числі «матеріа медіка» (фармації,\nфармакогнозії та фармакології). Спершу умови праці і навчання на\nфакультеті були тяжкими, обладнання погане і вкрай недосконале. В 1814\nр. були відкриті терапевтична та хірургічна клініки, які мали по шість\nліжок, пологова палата – на чотири ліжка, в якій за перші шість років\nбуло прийнято 20 пологів. Пересічний випуск складав 9 — 10 лікарів.\nПри університеті поступово створювались навчально-допоміжні заклади:\nкабінети, лабораторії, ботанічний сад. В університеті, як і в інших\nнавчальних закладах царської Росії, при медичному факультеті були\nорганізовані провізорські курси, слухачі яких вважались вільними\nслухачами і з’являлись в університеті для проведення окремих практичних\nробіт і оформлення своїх документів. Базою фармацевтичного відділення\nбула фармацевтична лабораторія, де з слухачами проводились практичні\nзаняття з фармакогнозії, судової хімії. Решта занять, які включали\nботаніку, зоологію, неорганічну хімію, якісний і кількісний аналізи,\nфізику, органічну хімію і фармакологію проводились на базі медичного\nфакультету університету. Після трирічної роботи в аптеці учень міг\nскласти при медичному факультеті іспити на звання аптекарського\nпомічника. Отримавши його, аптекарський помічник міг бути завідувачем\nневеликих аптек у сільській місцевості або працювати на другорядних\nпосадах в інших аптеках. Якщо він бажав отримати звання провізора, то\nпісля трирічної праці в аптеці міг поступити на дворічне фармацевтичне\nвідділення медичного факультету як вільний слухач. Жінки на\nфармацевтичне відділення не приймалися.\nСеред викладачів медичного факультету на кафедрі «матеріа медіка»\nпрацював відомий професор Є. Гордієнко (1812-1897). Його лекції завжди\nсупроводжувались демонстраціями. Він організував фармакологічну\nлабораторію, а пізніше навіть домігся виділення фармакології в окрему\nВ 1834 році було засновано Університет Св. Володимира в Києві з\nвідкриттям медичного факультету з 1841 р. Обладнання і бібліотека були\nзавезені із пограбованих царатом Кременецького ліцею і Вільнюського\nуніверситету. На перший курс було зараховано 22 студенти. З 1900 р.\nвідкрито медичний факультет Новоросійського університету (1865) в Одесі.\nЦі три вищі навчальні заклади відіграли значну позитивну роль в історії\nмедичної освіти в Україні та обслуговуванні потреб її людей. За весь\nперіод існування до 1917 р. вони підготували 12818 дипломованих лікарів.\nВарто зазначити, що якісний рівень медичної підготовки, особливо в\nпершій половині XIX століття, викликав численні нарікання, через те, що\nпідготовка майбутніх фахівців проводилась застарілими методами.\nБільшість клінічних дисциплін викладалась латинською мовою.\nПотребувала серйозного удосконалення і фармацевтична підготовка\nмайбутніх фармацевтів. Проте пропозиція лікарської громадськості\nвідкрити спеціалізований фармацевтичний інститут не отримала підтримки\nурядових кіл і не була реалізована. Цікавий такий факт: екзаменаційні\nправила для фармацевтів запроваджені у 1845 р. застосовувались без змін\nаж до 1917 р. У «Правилах випробування лікарів, фармацевтів,\nветеринарів, дантистів та повивальних бабок» для фармацевтів\nвстановлювались такі вчені ступені та звання:\nОсоби, які претендували на найвищий фармацевтичний ступінь магістра\nповинні були бути провізорами. Крім іспитів з окремих дисциплін та\nпрактичних досліджень, заключним етапом було написання дисертації\n(латинською, російською або європейською мовами). Якщо публічний захист\nвизнавався задовільним, то здобувачу присуджувався ступінь магістра\nПовелінням імператора Олександра II (1871) аптекарський фах був\nдозволений і жіноцтву. Жінкам надавалось право на здобуття\nфармацевтичних ступенів від аптекарського учня до провізора. В той же\nчас не дозволялось прослуховування дворічного фармацевтичного курсу при\nуніверситетах. Цікаво, що на іспитах оцінка виставлялась за двобальною\nсистемою – «задовільно» та «незадовільно». Особи, які незадовільно\nскладали іспити, позбавлялись права одержання бажаного ступеня або\nзвання. У виняткових випадках особа, яка блискуче складала іспити і\nвиявляла надзвичайно ґрунтовні знання, могла отримати диплом і свідоцтво\nіз зазначенням, що вона пройшла випробування з «відзнакою».\nНеобхідно відмітити, що аптечна справа в Російській імперії підлягала\nдосить жорсткій державній регламентації. В 1836 р. Миколою І був\n«высочайше» затверджений новий «статут аптекарский», котрий зберігав\nсвоє значення упродовж всього XIX століття.\nСтатут містив 47 параграфів, які об’єднувались у п’ять розлілів:\n4) Права та обов’язки фармацевтів.\nВ першому розділі дозволялось відкривати казенні аптеки тільки за\nрозпорядженням Міністерства внутрішніх справ, вільні ж — з дозволу\nМедичного департаменту цього ж Міністерства. До 1918 р. управління\nмедициною та фармацією здійснювалось Міністерством внутрішніх справ.\nВідкривати й утримувати аптеку дозволялось кожному бажаючому, якщо він\nмав фармацевтичне звання аптекаря або провізора. Якщо ж власник не\nвідповідав цим вимогам, то повинен був найняти управителя аптеки з\nДругий розділ регламентував обов’язкові приміщення і необхідні лікарські\nзасоби. До приміщень відносились: рецептурна кімната, матеріальна\nкімната, лабораторія, сухий підвал, льодовник і сушарня для лікарських\nрослин, «пристойне сухе місце» для зберігання трав, квітів, коріння та\nінше. Наголошувалось, що отруйні речовини повинні зберігатися окремо від\nрешти ліків під замком та з печаткою аптекаря або управителя. Для\nзважування отруйних речовин слід було використовувати спеціальні ваги.\nВ третьому розділі визначався штат аптеки, порядок прийому та звільнення\nперсоналу, контроль за виготовленням лікарських засобів, відпуск\nмедикаментів та правила їх реєстрації. Четвертий розділ регламентував\nправа та обов’язки власників вільних аптек. Параграф 33 застерігав, що\nвласники та управителі аптек повинні були «честного й незазорного\nповедения» і суворо стежити за тим, аби:\n1. підлеглі їм фармацевти сумлінно виконували посадові обов’язки, вели\nсебе добре і з клієнтами поводились ввічливо, а учні встигали з\n3. медикаменти виготовлялись обов’язково за фармацевтичними правилами;\n4. складні ліки готувались винятково аптечною лабораторією, а не\n5. під час контрольного огляду аптек Лікарськими управліннями\nконтролерам показувати усі відділення, матеріали та ліки.\nПараграф 35 забороняв виписувати ліки й здійснювати лікування недужих,\nокрім невідкладних випадків, коли потрібна невідкладна допомога, а\nпоблизу немає лікаря.\nРозділ п’ятий передбачав відповідальність фармацевтів. Передбачалось, що\nаптекарі, провізори та аптекарські помічники, які одержували\nбагаторазові зауваження й догани, за рішенням медичної ради позбавлялись\nправа на фармацевтичну практику в залежності від провини: на рік, кілька\nроків або ж назавжди.\nВ 1861 р. в Російській імперії скасовується кріпацтво і створюються\nмісцеві органи самоврядування (земства з 1864 року). Вони були відразу\nстворені на Лівобережній Україні. У трьох правобережних українських\nгуберніях – Київській, Волинській, Подільській земства були створені\nлише 1911 р. В їх підпорядкування було передано наявні медичні заклади,\nякі раніше були підпорядковані Приказам громадського призріння. Медицина\nтого часу увійшла в історію як земська медицина. В її розвитку\nвиділялось два етапи. Перший – початковий (роз’їздний) –\nхарактеризувався виїздною, в більшості випадків фельдшерською допомогою\nдля сільського люду. Територія була поділена на дільниці, де проживало\n150-200 тисяч людей, радіус обслуговування досягав більше 100\nкілометрів. В основному велася боротьба з епідеміями. Сучасники так\nхарактеризували цей період. «Загальна характеристика її складається в\nтому, що лікар завжди в подорожі, а хворі ніколи не знають, де його\nшукати». Наприкінці XIX століття земські губернії поповнювались молодими\nлікарями, які після закінчення університетів добровільно їхали у\nсільську місцевість, щоб надавати медичну допомогу селянам. В цей період\nземства будують лікарні і хворі отримують можливість стаціонарної\nдопомоги. Суттєвим досягненням стало зменшення радіусу дільниць\n(чисельність населення дільниці в кінці XIX — на початку XX століття\nпересічно становила 28 тисячі). На Україні найбільш укомплектованими\nлікарями вважались Чернігівська та Полтавська земські губернії.\nПопри окремі недоліки земська медицина відіграла в історії медицини\nпомітну роль. Це була організація, яка за рівнем наближення до широких\nмас сільського люду наукової, зокрема, хірургічної допомоги, в ті часи\nне мала аналогів у жодній країні світу. Матеріали дільничих лікарів щодо\nзахворюваності, склали виразну картину поширення хвороб серед людей.\nЗемську санітарну статистику на Міжнародній гігієнічній виставці в\nДрездені в 1911 році було визнано зразковою.\nЗ розвитком земської медицини виникло питання і про земські аптеки. Це\nбули невеличкі аптеки при лікарнях (біля 2500), в яких хворих\nзабезпечували найпростішими ліками. Обладнані земські аптеки були доволі\nневибагливо, обслуговувались фельдшерами. Тривалий час у сільській\nмісцевості аптек майже не було. Пояснювалось це тим, що, за монопольним\nправом, їх відкривали лише у містах, оскільки право на відкриття аптек\nнадавалось винятково провізорам. У 1881 р. було прийнято закон, згідно\nякого дозволялось відкривати аптеку у селі не лише провізору, а й\nпомічникові провізора. Сільська аптека не мала лабораторії. Її власники\nне мали права навчати аптекарських учнів. Значну громадську роль для\nземської медицини відігравали Пироговські з’їзди лікарів, які\nвідбувалися кожні два роки. Важливе місце у діяльності Пироговського\nтовариства також займали питання аптечної справи. Внаслідок економічної\nвідсталості Росія не мала власної фармацевтичної промисловості. Майже 70\n% медикаменів завозилось з-за кордону. В зв’язку з надходженням багатьох\nіноземних медикаментів виготовлення їх в аптеках стає невигідною\nсправою, й аптечні заклади наприкінці XIX століття майже цілковито\nвтрачають виробничі функції, ліквідовують аптечні лабораторії та\nзосереджуються на перепродажу готових ліків. Такий стан аптечної справи\nтурбував Пироговське товариство. У рішеннях IX з’їзду (1904 р.),\nзокрема, було зазначено: «Наявна монопольна система аптечної справи\nпозбавляє широкі верстви населення доступної лікарської допомоги,\nшкідливо позначається на інтересах фармацевтичної корпорації». Під\nтиском рішень Пироговських з’їздів уряд царської Росії у 1912 р. був\nзмушений надати право земським та міським самоуправлінням на підставі\nрішень земських зібрань та міських дум відкривати вільні аптеки, які\nбули б незалежні від монополії. Існуюча конкуренція все ж не сприяла\nрозвитку земських «вільних» аптек. Так, у Чернігівській губернії у 1914\nр. нараховувалось 57 приватних, 4 земські та одна аптека Червоного\nХреста, в яких загалом працювало 98 фармацевтів та 59 учнів.\nНайбільший прогрес у розвитку фармації на той час було досягнуто в\nцентрі Південно-Західного краю – Києві. У 1896 р. у місті функціонували\n(не рахуючи дрібних закладів) великі аптеки: три – на Хрещатику, дві –\nна Володимирській, та дві на інших центральних вулицях. У 1881 р. у\nКиєві постало «Південноросійське товариство торгівлі аптекарськими\nтоварами», яке на 1913 р. володіло шістьома власними крамницями та мало\nу своєму складі власну виробничу лабораторію, яку згодом перетворили на\nзавод (нині — Київський завод медпрепаратів). У 1912-1913 р.р. в Києві\nвидавався тижневик «Всеросійський фармацевтичний вісник».\nПо всій території підросійської України 1913 року діяло 1067 аптек, з\nяких 1024 належали приватним власникам, а 43 – земствам. Пересічно одна\nаптека припадала на 24 тис. мешканців, в той час, як у Києві – на 11\nтис. В аптечних установах працювало 2009 фармацевтів, в тому числі 758 –\nз вищою і 1251 – з середньою фармацевтичною освітою.\nНа західних теренах України, що перебували у складі Австро-Угорської\nімперії, медицина та фармація розвивались дещо інакше.\nВ 1772 р., внаслідок першого поділу Польщі, Східна Галичина відійшла до\nАвстрії. На той час на всій території Галичини було зареєстровано 11\nлікарів, сім з яких займались практикою у Львові. В інших населених\nпунктах медичною допомогою займались цирульники, знахарі,\nбабки-повитухи. У Львові налічувалось 8 аптек, з яких п’ять були\nприватними і три – монастирськими. Австрійський уряд встановив державні\nпосади окружних та повітових лікарів. Вони мали контролювати діяльність\nосіб, які займались медичною практикою, дбати про санітарно-гігієнічний\nпорядок, а в містах – забезпечення населення чистою питною водою,\nпроведення протиепідемічних заходів. Їм дозволялось також займатися\nлікувальною роботою шляхом приватної практики. Про стан медичної\nдопомоги свідчили висновки щодо міста Львова крайового фізика (лікаря)\nфон Люца. Він писав: «Ті, що займаються хірургією – повні неуки, яким\nнадано безмежні права для лікарської практики та безкарного вбивства\nлюдей. Баби-повитухи – цілковиті невігласи. Аптеки продають ліки за\nцінами, які їм подобаються, бо немає ніякої такси. Ліки не якісні,\nоскільки аптеки не підлягають жодним ревізіям». Про невтішне становище з\nмедичним забезпеченням міста свідчив у листі до губернатора Галичини й\nкрайовий фізик А. Крупинський: «Хворі бідняки лежать по вулицях і\nсмітниках, покриті червою та брудом, їхній останній лік – це лягти в\nболото, вони залишені і забуті, позбавлені всякої допомоги, шпиталі їх\nУ 1850 р. в Галичині нараховувався 201 лікар, переважно випускники\nВіденського університету, а також 84 хірурги та 12 акушерок. Всі вони\nпрацювали в містах, а на селі медичну допомогу надавали знахарі. В\nмістах нараховувалось 16 лікувальних закладів, з них половина існувала\nза рахунок меценатів. Серед лікарів не було жодного українця. Всі\nпандемії загрозливих інфекцій, що проникали в Европу, зокрема, холери,\nдоходили до Галичини. Особливі спалахи були в 1833 — 1837 р.р. Для\nборотьби з епідеміями намісництво приймало жорсткі заходи, зокрема,\nпередбачалось, що особи, які порушували кордони карантину, підлягали\nвійськово-польовому суду із застосуванням найвищої міри покарання —\nрозстрілу. Починаючи з 1873 р. Крайова рада здоров’я (Львів) зайнялась\nпитанням створення посад гмінних (дільничих лікарів), які мали надавати\nдопомогу сільському люду. Однак їхнє число зростало дуже повільно. Так,\nв 1907 р. їх було 49 гмінних лікарів, а число гмін – понад три тисячі. В\nостанній чверті XIX століття в Галичині були найвищі показники\nсмертності в Европі. Причини смерті українського люду були типовими для\nколоніальних країн. Це – інфекційні хвороби, туберкульоз, високий рівень\nЩо стосується навчальних закладів, то в 1784 р. було знову відкрито\nЛьвівський університет, який проіснував недовго, до 1805 р. Після цього\nвідкривається медико-хірургічна школа, яка готувала хірургів, акушерів\nта провізорів. Вона проіснувала до чергового відкриття унверситету, в\nякому з 1894 р. почав функціонувати медичний факультет.\nЩоб якось нормалізувати фармацевтичне обслуговування людей, на початку\nXIX століття австрійська адміністрація видала чимало указів та постанов.\nУ 1806 р. було створено керівну та наукову установу – Головний\nаптекарський греміум (колегіум) Галичини з філіями в окружних містах.\nСтатут цього органу передбачав підпорядкування йому власників аптечних\nзакладів, фармацевтів та їхніх учнів.\nВідчутний слід в історії фармації першої половини XIX століття залишив\nТеодор Торосевич, уродженець Станіслава (Івано-Франківськ). Після\nзакінчення у Відні хімічного факультету він у 1819 р. відкрив у Львові\nвласну аптеку. Був автором понад ста наукових праць з природознавства,\nхімії, фармації, дослідив десятки мінеральних джерел. Львівське\nаптекарство XIX століття було тісно пов’язане із розвитком галицьких\nнафтопромислів. Так, зокрема, в лабораторії аптеки Міколяша у 1853 р.\nмагістр фармації Іван Зех вперше одержав ректифікат «скельної олії»\n(нафти). У приміщенні цієї ж самої аптеки засвітилася перша у світі\nгасова лампа. А в липні того ж року гасові лампи вже освітлювали головну\nльвівську міську лікарню, згодом гасова лампа стала основним засобом\nосвітлення будинків та установ.\n20 вересня 1868 р. при Греміумі започаткувало свою діяльність одне з\nнайстаріших в Європі “Галицьке аптекарське товариство», яке видавало\nсвій часопис, мало бібліотеку, лабораторію, а також фармацевтичний музей\n(частина його експонатів увійшла нині до фонду-музею у Львові).\nТовариство поставило перед собою цілий ряд завдань. Серед них:\nсприяння членам Товариства у поглибленні фахових знань, заснування\nхімічної лабораторії, бібліотеки, видання власного журналу;\nнадання допомоги членам Товариства у випадку втрати працездатності їх\nвдовам та сиротам;\nнадання старанним, але не заможним студентам-фармацевтам позичок для\nоплати екзаменаційних витрат;\nпосередництво у працевлаштуванні магістрів фармації та підаптекарів.\nДо найважливаівших здобутків «Галицького аптекарського товариства» варто\n1. заснування у 1871 р. власного друкованого органу «Часопис Товариства\nаптекарського», який видавався до 1939 р. і присвячувався як науковим,\nтак і професійно-практичним і соціальним проблемам фармацевтів регіону.\n5. провідна роль у справі відновлення фармацевтичного відділу\nЛьвівського університету та побудові фармацевтичного корпусу.\nВ 1890 р. у Львові функціонувало 13 аптек, відповідні зміни були і в\nДо ХІХ століття навчання фармації зосереджувалось в самих аптеках на\nзасадах цехового навчання (учнівський період 2-7 років, а після\nотримання звання підаптекаря — підаптекарська практика 1,5-3 роки, після\nчого отримувалось звання майстра). В XIX столітті вимоги щодо закінчення\nвищого учбового закладу ставились тільки перед власниками та керівниками\nаптек. Навчатися ж вони мусили за межами краю, у Відні та Кракові. Певні\nзміни відбулися у практиці підготовки підаптекарів, учнівська практика\nтривала 3-4 роки, такі ж терміни були встановлені і для асистенської\nпрактики. Лише після цього підаптекар і ассистент мали змогу вступати до\nВища фармацевтична освіта почала розвиватися у Львові лише після\nпідписання імператором Францом-Йосифом І указу про створення у 1854-55\nнавчальному році фармацевтичного відділення при філософському факультеті\nЛьвівського університету. Заняття відбувалися за двохрічною програмою, і\nпроводили їх професори філософського факультету та медико-хірургічного\nвідділення Львівського університету. Фармацевти вважались нетрадиційними\nслухачами, й, окрім обов’язкових предметів, їм рекомендувалося\nвідвідувати й інші заняття природничого напрямку. В 1889 р. відбулась\nреформа фармацевтичної освіти в Австрії. Згідно цієї реформи,\nасистенська практика скасовувалась, а навчання в університеті\nрозпочиналося після іспиту. Була введена вимога закінчення шести класів\nгімназії як неодмінна умова прийняття учня до аптеки.\nВажливою подією для фармацевтичного відділу став запроваджений із 1900\nр. дозвіл жінкам вивчати фармацію. В 1905 р. у Львові першою в Австрії\nотримала диплом магістра фармації Софія Рейх. А вже у 1913-14\nнавчальному році у Львівському університеті навчалась половина усіх\nстуденток фармацевтичного профілю Австрії.\nЗа часів Австрії була прийнята і реалізувалась значна частина юридичних\nдокументів, які регулювали фармацевтичну діяльність. Вони визначали\nнормування прав і обов’язків фармацевтів, інспектування та вимоги до\nаптечних підприємств, регламентуваня фармацевтичної освіти.\nРозпорядженням Міністерства внутрішніх справ (1911 р.): «Про вимоги до\nаптечних приміщень» чітко визначались обов’язкові в аптеці приміщення\n(торговий зал, матеріальна кімната, лабораторія, зіллярське горище,\nаптечний підвал, інспекційна кімната) та вимоги щодо їхнього обладнання.\nОсновні зміни в фармацевтичному законодавстві на початку ХХ століття\nпов’язані з ухваленням у 1906 р. закону «Про врегулювання аптечних\nвзаємовідносин», який був одним з кращих профільних законів в Европі і\nдіяв у Галичині до жовтня 1939 р.\nВ роки першої світової війни і доби революційних потрясінь та визвольних\nзмагань українського народу (1914-1920) докорінно змінилось життя\nсуспільства та визначились перспективи його подальшого розвитку на\nРуйнівна дія війни та політичних катаклізмів призвели до загального\nрозладу життя, катастрофічного стану економіки та інших галузей\nгосподарства. Не стала винятком у цьому відношенні й система охорони\nздоров’я та аптечна справа, що зазнали особливого нищення і занепаду.\nМережу цивільних лікувально-профілактичних і аптечних закладів, брак\nяких гостро відчувався і в мирний час, під час воєнних дій було фактично\nліквідовано. Згідно законів воєнного часу лікарі, фельдшери та\nфармацевти підлягали обов’язковій мобілізації, а всі наявні запаси\nлікарських засобів – передачі до військових медико-санітарних частин.\nЦивільне населення практично було позбавлене будь-якої лікувальної і\nмедикаментозної допомоги, хоча потреба у цих специфічних видах послуг у\nті часи особливо зросла. Внаслідок війни різко погіршився санітарний\nстан України, колосально зросла захворюваність, особливо, інфекційна,\nяка прийняла характер епідемій з високою смертністю людей. У 1919-1920\nр.р. епідемія тифу не лише забрала життя мільйонів людей, але й\nспричинила втрату боєздатності цілих армій (наприклад, в Українській\nГалицькій Армії пошесть вразила близько 90% рядового складу й старшин).\nТака ж доля спіткала й Дієву армію Української Народної Республіки.\nЗагалом, у 1920 р. на висипний та поворотний тифи в Україні хворіло 4,3\nмлн. осіб. Значно зросла захворюваність на туберкульоз. Занепала\nмедикаментозна допомога. Україна була позбавлена джерел поповнення\nмедикаментами і використовувала виключно старі запаси, які в\nекстремальних умовах війни та голоду дуже швидко вичерпались.\nВідчувалась гостра нестача жарознижуючих, знеболюючих, дезинфікуючих\nзасобів, шприців, бинтів, вати, інструментарію. Спроби відновити роботу\nзакладів охорони здоров’я і аптек неодноразово робилися урядами\nУкраїнської Центральної Ради, гетьмана П.Скоропадського й Директорії\nУНР. Але внаслідок обмежених можливостей національної влади і поразки\nукраїнських визвольних змагань, ці намагання не принесли відчутних\nрезультатів і залишились деклараціями та планами. З ініціативи гетьмана\nП.Скоропадського в травні 1918 р. було створено Міністерство народного\nздоров’я та суспільної опіки. Першим міністром став Всеволод Любинський,\nпри Директорії цю посаду певний час займав Овксентій\nКорчак-Чепурківський — фундатор української соціальної медицини.\nВ період існування Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) у\nЛьвові було організовано Державний Секретаріат охорони здоров’я\n(листопад 1918 р.), який очолив І. Куровець – відомий громадський і\nВідновлена українська державність проіснувала недовго. На черзі був\nтривалий період “совіцької” влади, з 1920 до 1991 р.\nБагато імен взято із книги С. Верхратського “Історія медицини”. К.:\nВища школа, 1983


Український винищувач збив російський Су-35 над Херсонщиною - ШоТам\nУкраїнський винищувач Міг-29 збив російський літак Су-35 над Херсонською областю.\nЗгідно з повідомленням, ворожий літак було збито приблизно о 14:00 в небі над Херсонською областю.\nЗа даними Командування Повітряних сил, російський винищувач полював за літаками української штурмової авіації. Його роботу назавжди зупинив пілот українського МіГ-29.\n«Сьогодні, 27 травня, близько 14.00 години винищувач МіГ-29 Повітряних Сил Збройних Сил України у небі Херсонщини збив російський винищувач Су-35, який полював за літаками української штурмової авіації», – йдеться в повідомленні.\nЯк пише Мілітарний, МіГ-29 – фронтовий винищувач четвертого покоління. Перші напрацювання за проєктом легкого фронтового винищувача (ЛФІ) нового покоління були розпочаті в кінці 1960-х років. У 1969 році був оголошений конкурс на розробку такого літака. У ньому взяли участь конструкторські бюро Сухого і Яковлєва, а також Мікояна і Гуревича. Переможцем було визнано ОКБ «МіГ».\nУкраїнський МіГ-29. Фото: mil.in.ua\nНагадаємо, українські військові підбили російський багатоцільовий гелікоптер Мі-8 над Запорізькою областю.\nСхожі теми:війнаЗСУлітакПовітряні силиХерсонщина


У Януковича готують бізнесу скорочення перевірок пожежними та СЕС\nВ Адміністрації президента України працюють над скороченням перевірок бізнесу органами пожежного нагляду та санітарно-епідемічно. службою. Про це повідомила сьогодні на брифінгу перший заступник глави АП Ірина Акімова.\nАкімова відзначила, що президент Віктор Янукович доручив вивчити питання спрощення перевірок, пов'язаних з органами пожежного нагляду та санітарно-епідемічної служби. "У більшості розвинених країн регулярні перевірки цими органами стосуються в основному бюджетних організацій - освітніх, медичних установ. По частині бізнесу процес перевірок з боку цих двох органів різко спрощений", - сказала вона.\nАкімова пояснила, що механізм проведення перевірок пожежниками і санслужбою повинен бути спрощений, тоді як відповідальність за порушення встановлених норм повинна бути підвищена. "Якщо ти не вжив протипожежних заходів і, якщо сталася пожежа, завдав шкоду іншим, то ступінь відповідальності, фінансової і не тільки, повинна бути дуже високою", - пояснила вона.\nТакож Акімова підкреслила, що проблема перевірок цими двома органами особливо гостро стоїть для малого бізнесу. "Ці дві організації є притчею во язицех. Проблему перевірок треба вирішити цивілізованим шляхом - прибрати їх там, де це не потрібно, сконцентрувавши на тих областях, які дійсно цього потребують", - сказала вона.\nЗа словами Акімової над цим напрямком буде вестися активна робота в найближчі два-три місяці.


Сучасний дискурс справедливості\nНазвание работы: Сучасний дискурс справедливості\nОписание: Сучасний дискурс справедливості. Одною з найяскравіших робіт що зможе розкрити це питання є робота Роулза Теорія справедливості. По суті теорія справедливості означає розрив з традицією. Головною засадою за Роулзом є інтуїтивне почуття справедливості.\n76. Сучасний дискурс справедливості.\nОдною з найяскравіших робіт , що зможе розкрити це питання є робота Роулза „Теорія справедливості”. Саме вона дала новий подих політичній філософії. Головне значення цієї роботи в тому, що автор правильно постави питання та запропонував доцільну методологію. По суті, теорія справедливості означає розрив з традицією.\nГоловною засадою за Роулзом є інтуїтивне почуття справедливості. Справедливість як поняття за своїм характером є інтенціональним та дискурсивним. Тоді інтерсуб’єктивність постає як обов’язкова умова виконання справедливості. Звідси питання про те, що варто вважати критеріями справедливості. Адже. Кожен з нас має власне розуміння справедливості, але консенсус буде лише тоді, коли буде сформульоване загальне розуміння.\nДуже важливо визначити предмет справедливості, тобто те на що буде поширюватися справедливість. Чесність тут виступає як дорадча процедура справедливості. Роулз вважав, що лише здійснення процедури справедливості чесними людьми може впорядкувати діяльність інституцій. Власне і проблема справедливості постає тоді, коли є потреба оцінити діяльність інститутів, тобто ми намагаємося зробити усе для того, щоб збалансувати легітимні конкуруючі інтереси. Справедливою є та інституція, що обирається відносною більшістю розумних та чесних індивідів.\nСправедливість у Роулза, взагалі постає специфічною формою, вона конструюється, а не передбачається. Оскільки інтереси громадян можуть розходитися, то потрібні цивілізовані шляхи для вирішення такої проблеми. Філософ від початку розглядає людей як раціональних егоїстів, а не як моралістів. У цей момент проблема справедливості перестає у проблему балансу інтересів. Саме тому в основу концепції процедурної неупередженості Роулз покладає чесність у вихідній ситуації. Для цього він пропонує використати „завісу незнання”: індивіди мають бути не знати нічого про свій вік, стать, соціальне походження тощо. Вони знають лише те, що вони раціональні і не переймаються долею інших людей. Результатом їх співпраці стануть принципи справедливості, за якими вони і будуть жити далі. Роулз вважає, що загальна концепція буде такою: усі первинні блага будуть поділені порівну, якщо тільки не рівний розподіл не служить благу усіх.\nОтже, Роулз намагається створити у людині почуття справедливості, яке зможе постійно стабілізувати суспільне життя.\nНозік критикує Роулза, тому пропонує свою власну концепцію. Він говорить, що для встановлення справедливості в суспільстві Роулзу заважав саме позаекономічний характер перетворень, тому Нозік піднімає проблему захисту приватної власності. Філософ поділяє справедливість на історичну та атрибутну. Ми не можемо визначити інстанцію, що встановлює справедливість. Якщо ж людина формує принципи справедливості, то вона може з часом їх і змінити. За Нозі ком, справедливість не може мати поза історичний характер справедливість не можна встановлювати лабораторно.\nТобто у сучасному дискурсі справедливості є фундаментальні розбіжності, які подати дуже складно.


Політичне структурування суспільства\nЙшлося про те, щоб залишити за Комуністичною партією «керівну і спрямовуючу» роль у суспільстві, але позбавити її директивних функцій і зосередити всю повноту влади в радах.\n«Керівна і спрямовуюча» роль партії мала реалізовуватися шляхом обрання партійних функціонерів до рад та їхньої подальшої роботи у виконавчих комітетах цих рад.\nНароду повернули узурповане після більшовицького перевороту 1917 р. право наділяти владою своїх керівників.\nУ березні 1989 р. відбулися перші з 1917 р. вільні вибори в органи влади.\nБеручи курс на перебудову, М. Горбачов спирався на ту політичну силу, яку очолював. Йому здавалося, що партію можна оздоровити кадровими переміщеннями і демократизацією внутрішньопартійного життя. Під його тиском січневий пленум (1987 р.) ЦК КПРС висловився за обрання делегатів на партійні з’їзди і конференції із застосуванням альтернативних кандидатур та обранням поміж них одного делегата таємним голосуванням. За п’ять років, з 1985 по 1989, генсек увів до політбюро ЦК КПРС 12 нових діячів, тобто повністю оновив цей керівний орган. За цей же час склад Центрального комітету був оновлений на 85%. Для порівняння слід зазначити, що в ході сталінських чисток 1934–1939 рр. склад ЦК оновився на 77%522. Однак політичний режим, установлений В. Леніним у 1917 р., ще залишався недоторканним.\nЧому провалювалися всі спроби підвищити економічну ефективність виробництва — хрущовські раднаргоспи, косигінська система планування й економічного стимулювання, андроповсько-горбачовський курс на прискорення темпів економічного розвитку і, нарешті, реформа 1987 р.? У ситуації краху, що наближався, М. Горбачову довелось зробити наголос не на безнадійних спробах трансформувати економічну платформу, насильно створену у свій час під політичний режим, а навпаки — на пристосуванні режиму під нову економічну ситуацію, яка сформувалася у світовій економіці після Другої світової війни. Генеральний секретар ЦК КПРС уперше з 1917 р. наважився торкнутися важелів влади. На його думку, в ході перебудови мала відбутися демократизація суспільно-політичного ладу. Йшлося про те, щоб залишити за Комуністичною партією «керівну і спрямовуючу» роль у суспільстві, але позбавити її директивних функцій і зосередити всю повноту влади в радах. Здійснення реформи такого масштабу вимагало компетенції з’їзду або конференції, повноваження ЦК КПРС були недостатніми. Попередня партійна конференція відбулася в лютому 1941 р., тобто майже за півстоліття до XIX.\nНа обговорення XIX конференції, яка працювала в червні-липні 1988 р., виносилося питання про «повновладдя Рад». «Керівна і спрямовуюча» роль партії мала реалізовуватися шляхом обрання партійних функціонерів до рад та їхньої подальшої роботи у виконавчих комітетах цих рад. Тобто у кожній ланці управління партапарат ставився під контроль не тільки ланки, яка стояла над ним згідно з принципом «демократичного централізму», а й виборців. Реформатори сподівалися у такий спосіб покінчити з відносинами особистої відданості, що існували між функціонерами різних ланок і перетворювали апаратну частину партії на замкнену бюрократичну організацію, позбавлену можливостей самовдосконалення і коренів у суспільстві. Розрахунок був на те, що КПРС як монопольна політична сила витримає випробування вільними виборами, збагатиться новими керівними працівниками, висунутими населенням, і посилить свій вплив на суспільство.\nМ. Горбачову на XIX партконференції вдалося переконати функціонерів вищої партійної ланки в доцільності реформи. Адже членство в радах — від районної ради для функціонерів райкомів партії до Верховної Ради СРСР — для перших осіб обласної ланки партапарату завжди було обов’язковим додатком до партійної посади. З якого крісла здійснювати керівництво — це питання здавалося другорядним.\nПісля затвердження конституційної реформи позачерговою XII сесією Верховної Ради СРСР (листопад-грудень 1988 р.) країна опинилася у новій політичній реальності, хоча цього не усвідомлювали ні функціонери апаратних структур, ні виборці. Народу повернули узурповане після більшовицького перевороту 1917 р. право наділяти владою своїх керівників. Обсяг повноважень радянських органів кардинально змінився, тому що вони позбулися опікування з боку парткомів. Вищим законодавчим органом ставав, як і до запровадження Конституції СРСР 1936 р. та Конституції УРСР 1937 р., З’їзд народних депутатів. Але тепер цей орган влади формувався на вільних виборах і не мав над собою партійного патрона, який усе вирішував. Аби члени ЦК КПРС і депутати Верховної Ради СРСР погодилися на реформу, Горбачов запропонував специфічну виборчу процедуру: дві третини депутатів (1500) обиралися на прямих виборах із довільним числом кандидатів на одне депутатське місце, а одна третина (750) висувалася офіційно зареєстрованими організаціями: КПРС, комсомолом, профспілками, науковими товариствами, творчими спілками тощо. Усі ці організації включно з партією будувалися на засадах «демократичного централізму», тобто перебували під контролем партійного керівництва.\nУ березні 1989 р. відбулися перші з 1917 р. вільні вибори в органи влади. На всіх попередніх виборах висувався один кандидат від «блоку комуністів та безпартійних», якого ретельно відбирали в партійних комітетах. Селекціонери у відділах парткомів, які відповідали за виборчу кампанію, формували кандидатський, тобто й депутатський склад за партійною, соціальною, національною і демографічною ознаками. Це були вибори без вибору. Тепер же, згідно із законом «Про вибори народних депутатів», прийнятим Верховною Радою СРСР у розвиток конституційної реформи, вирішальне слово у визначенні депутатів надавалося виборцям.\nБагатьох функціонерів, які обіймали високі посади, виборці провалили. Серед них були секретар ЦК КПУ перші секретарі Ворошиловградського, Закарпатського, Львівського і Чернігівського обкомів партії, голова Київського міськвиконкому, командувачі Чорноморського флоту і Південної групи військ. У виборчих округах, де на одне депутатське місце висувалося декілька кандидатів, партфункціонери не завжди випереджали суперника, хоч той і не мав корпоративної підтримки владних структур.\nУ 175 територіальних і національно-територіальних округах України було висунуто 650 кандидатів у народні депутати: у 58 округах (одна третина) — по одному, в 108 — по два, в 6 — по три, у двох — по п’ять і в одному — семеро. Народними депутатами на територіальних округах було обрано 118 осіб, на національно-територіальних — 26. З урахуванням депутатів, які обиралися від громадських організацій, депутатський корпус від України нараховував 231 особу. 87,8% з них були комуністами. Частка робітників у депутатському корпусі порівняно з попередніми виборами зменшилася з 34 до 16%, тоді як частка інтелігенції зросла з 7 до 20 відсотків. Депутатами стали деякі активісти Руху, журналісти, викладачі вищих навчальних закладів, письменники523.\nВибори 1989 р. створили дворівневу парламентську систему у вигляді З’їзду народних депутатів СРСР і сформованої з його складу таємним голосуванням постійно діючої Верховної Ради СРСР. Залізна дисципліна у партії та профспілках дала можливість пройти в депутати тим апаратникам, які прагнули позбутися випадковостей під час балотування у виборчих округах. Головою Верховної Ради СРСР став М. Горбачов.\nМайже всі депутати від профспілок і переважна більшість депутатів від громадських організацій були комуністами, які не підтримували радикальних реформ. Багато депутатів, обраних прямим голосуванням у виборчих округах, також вважалися консерваторами. Здавалося б, партапарат нічого не втратив і нічим не поступився. У партійних структурах, аж до політбюро ЦК КПРС, і в радянських структурах, аж до Верховної Ради СРСР, були ті самі люди. Не існувало, як правило, персональної конкуренції між партійними і радянськими владними структурами, оскільки секретарі партійних комітетів ставали головами рад або виконкомів рад.\nПроте конституційна реформа розірвала ту зв’язку між парткомами і виконкомами рад, яка перетворювала владу в незалежну від виборців політичну силу, що нависала над суспільством. Уперше після 1917 р. КПРС набула рис політичної партії, тобто перестала бути державною структурою. Вона ще зберігала зовнішні ознаки диктаторської влади, але тільки за інерцією. Найбільш далекоглядні партійні функціонери вже поспішали здобути високі посади в радянській вертикалі влади.\nПо суті, здійснена М. Горбачовим з подачі О. Яковлєва конституційна реформа стала своєрідною «революцією згори», яка перетворила радянський політичний режим з диктаторського на демократичний. Але ніхто з членів ЦК КПРС і депутатів Верховної Ради СРСР, які провели цю реформу, не уявляв собі, що вони позбавляють партію диктатури, на якій трималася зовнішня і внутрішня радянська імперія. Усі вони були стурбовані тільки тим, щоб не втратити персональну владу. Одні були переконані, що в умовах монопольного становища КПРС в суспільно-політичному житті вибори в радянські органи влади матимуть очікувані результати. Ті, хто не бажав зустрітися з виборцями віч-на-віч, задовольнилися виборчою процедурою, яка дозволяла їм уникнути такої зустрічі.\nНерозуміння суті конституційної реформи в рік її прийняття чітко простежується у зауваженнях Л. Кравчука на відозву НРУ до громадян УРСР, в якій для обґрунтування тези про вирішальну роль народних мас у перебудовному процесі використовувалася риторика М. Горбачова (січень 1989 р.). Реформа у відозві характеризувалася так: «Реформа політичної системи радянського суспільства — справа кожного громадянина. Якщо політична система залишиться непорушною, без змін, — зазначив на XIX партконференції М. Горбачов, — то ми не впораємося із завданнями перебудови. Але сама собою ця система не зміниться, її повинні зламати ми, рядові громадяни нашої великої країни. Саме для цього об’єднуються мільйони людей в різних республіках у народні фронти, інші громадські угрупування»524. Цю тезу Л. Кравчук прокоментував так: «Замість реформи політичної системи, передбаченої рішенням XIX Всесоюзної конференції КПРС і запровадженої законами, прийнятими на позачерговій XII сесії Верховної Ради СРСР, пропонується її злам, знищення, здійснювані безпосередньо громадянами. Це або словесна еквілібристика, або заклик до застосування сили»525. Отже, головний ідеолог КПУ не зрозумів, що злам політичної системи здійснив сам законодавець наданням громадянам права формувати персональний склад органів влади. Застосування сили було непотрібне в рамках політичної системи, залежної від виборців.\nСитуація в Україні, а також у республіках Балтії і Закавказзя, де особливо стрімко розвивався національно-визвольний рух, після виборів народних депутатів СРСР у 1989 р. зазнала швидкої й невідворотної радикалізації. Користуючись послабленням центральної влади, національно-демократичні сили розгорнули кампанію проти відступів від демократичної виборчої процедури, на які погодилися реформатори з оточення М. Горбачова, щоб провести конституційну реформу. Основний акцент кампанії спрямовувався проти закону, що допускав обрання однієї третини депутатів поза виборчими округами. В Україні цю кампанію очолили Рух та демократично настроєні народні депутати СРСР від республіки, об’єднані в Республіканський депутатський клуб. Восени 1989 р. було внесено важливі поправки до закону про вибори до Верховної Ради УРСР та місцевих рад. Зокрема, прийнятий у республіці закон обходив утворення за загальносоюзним прикладом монстра представницької влади у вигляді З’їзду народних депутатів. Передбачалися прямі й рівні вибори до Верховної Ради УРСР з висуванням будь-якої кількості кандидатів у депутати на одне місце, з повною свободою обговорення виборчих програм, які пропонувалися кандидатами, з можливістю реального контролю з боку громадськості за підрахунком голосів.\nУ листопаді 1989 р. для проведення виборчої кампанії сформувався Демократичний блок. До нього увійшли 43 громадські організації та групи (осередки НРУ «Меморіал», УГС, «зелені» та ін.). У виборчому маніфесті були проголошені такі гасла, як досягнення реального політичного та економічного суверенітету України, створення багатопартійної системи, рівноправність усіх форм власності, розробка нової конституції, реальна свобода віросповідання.\n4 березня 1990 р. відбулися перші вільні вибори до Верховної Ради УРСР та місцевих рад. Вони відзначалися активністю: на виборчі дільниці з’явилися 85% тих, хто був занесений до виборчих списків. Бюлетені містили по одній кандидатурі лише у чотирьох округах з 450526.\nВибори засвідчили, що компартійно-радянський апарат контролював ситуацію. Демократичний блок зазнав поразки. Номенклатура перемогла в усіх областях, за винятком Львівської, Івано-Франківської і Тернопільської. У цих трьох областях за кандидатів Демократичного блоку віддали свої голоси 85% виборців, і комуністичні депутати опинилися в опозиції. Тут уперше виник такий дивний феномен, як антикомуністична радянська влада.\nУ всіх областях виборці забалотували багатьох представників консервативної частини партапарату. З’явилося чимало нових політичних діячів, у тому числі комуністів, які підтримували реформи. В українському парламенті дві третини з 450 депутатських міст здобули представники партійного і радянського апарату, керівники промислових підприємств, голови колгоспів, тобто люди, які мали реальну владу в своїх виборчих округах.\nНа початку 90-х років з’явилися перші політичні партії, альтернативні Компартії України. Зокрема, Українська національна партія (УНП) була утворена у Львові ще в жовтні 1989 р. Але вона навіть на початок 1991 р. налічувала лише півтори сотні членів. У квітні 1990 р. в Києві відбувся установчий з’їзд Української республіканської партії (УРП), а у Львові — Української християнсько-демократичної партії (УХДП). УРП охопила відразу майже всі області України, тому що спиралася на осередки і кадри УГС. На першому з’їзді УРП були присутні делегати від 28 філій і 219 осередків, які об’єднували 2300 членів партії. На початок 1991 р. чисельність УРП збільшилася до 7646 членів і кандидатів, серед них були представлені 10 народних депутатів Верховної Ради України. Головною метою партії було визначено створення Української самостійної держави. У національному питанні проголошувалась рівність громадян незалежно від походження і національності. Наголошувалося на праві кримських татар на організоване повернення в Україну. УХДП теж пов’язувала питання державності з досягненням політичної незалежності. Наголошувалося також на необхідності відновлення національної символіки і наданні українській мові статусу державної.\nЛіберально-демократична течія була представлена Демократичною партією України, Соціал-демократичною партією України, Партією демократичного відродження України, Партією зелених України.\nУ червні 1990 р. відбулася установча конференція Ліберально-демократичної партії в Київському університеті ім. Т. Шевченка. У вересні в Теребовлі була утворена Демократична партія України (ДемПУ), а в Києві — Партія зелених України. У грудні 1990 р. створилася Партія демократичного відродження України. Це була партія народних депутатів: кожний п’ятий член мав мандат ради різного рівня.\nСтихійно створювана багатопартійна система була специфічною. На початок 1991 р. всі партії, крім Комуністичної (їх було 13), мали сукупну чисельність у 30 тис. осіб, натомість КПУ — 2964 тис.527 Процес реформування КПУ в умовах гострої суспільно-політичної кризи не розпочинався, і активно діяти в нових умовах вона не могла. Майже всі комуністи виявилися пасивними спостерігачами подій, що розгорталися на їхніх очах.\nЗа таких умов відбувався XXVIII з’їзд Компартії України, який проходив у два етапи (червень і грудень 1990 р.). Делегати з’їзду підтримали ідею розширення самостійності КПУ політичну лінію ЦК на утвердження державного суверенітету республіки у складі СРСР і прискорення перебудовних процесів у суспільному житті. В усякому разі, так проголошувалося в резолюціях з’їзду. Ніхто не зміг би пояснити, однак, як розуміти вираз «розширення самостійності», адже вона або є, або її нема. Пустопорожнім було й словосполучення «розширення державного суверенітету у складі СРСР».\nНа другому етапі з’їзду обговорювався новий статут КПУ Як і раніше, у статуті закріплювалася ідейна й організаційна єдність Компартії України в межах КПРС. З’їзд поставив завдання перетворити партію на справжнього політичного лідера, не конкретизуючи того, що стояло за цими словами. Майбутнє КПУ в багатопартійній системі теж окреслювалося дзвінкими, але позбавленими змісту словами: ліва партія соціалістичного вибору, що бореться за соціальну рівність, є виразником інтересів народу і захищає демократичні права трудящих. Різкої критики на з’їзді зазнала діяльність нової радянської адміністрації в західних областях, а також новостворених демократичних партій і груп. Водночас декларувалося бажання керівництва перетворити КПУ на партію громадянської злагоди.\nПід час підготовки XXVIII з’їзду КПРС комуністи з демократичними поглядами запропонували альтернативний проект платформи партії. Так була започаткована нова течія в КПРС — Демплатформа. Її представники проголошували пріоритет загальнолюдських цінностей над класовими, спростовували принцип «демократичного централізму», відстоювали свободу фракцій, обґрунтовували територіальний принцип побудови партії з широкими горизонтальними структурами замість виробничо-територіальних. Іншими словами, вони вимагали задекларувати перехід від «партії нового типу», яка була державною структурою, до звичайної політичної партії. Нічого неочікуваного або незвичайного в таких вимогах не було, адже конституційна реформа вже позбавила КПРС статусу державної партії. Однак, як виявилося, компартійний апарат не бажав визнавати тієї реальності, що склалася.\nВ Україні до Демплатформи приєдналися партклуби Харкова, Києва та інших міст. Серед прихильників цієї течії була значна частина народних депутатів. Організаційно всі вони оформилися у лютому 1990 р. на регіональній зустрічі представників партклубів Харкова. Було запропоновано проект «Об’єднавчої демократичної платформи до XXVIII з’їзду КПРС (Демократична платформа Компартії України)». Проект містив низку пропозицій, прийняття яких висувалося як умова збереження єдності партійних лав: відмова від монополії однієї ідеології в партії і від комунізму як мети КПРС, перетворення КПУ на партію парламентського типу і визнання права на створення фракцій.\nПісля поразки Демплатформи на XXVIII з’їзді Компартії України (її представників навіть не включили до списку для голосування під час виборів Центрального комітету) в липні 1990 р. відбулася спільна нарада координаційної ради партклубів України, депутатської групи Верховної Ради УРСР «Демократична платформа Компартії України» та окремих делегатів XXVIII з’їзду КПУ і XXVIII з’їзду КПРС. На ній було оголошено про створення організаційного комітету з підготовки і проведення установчого з’їзду нової партії — Партії демократичного відродження України (ПДВУ).


7 грудня 2017 р. | Автор/джерело: Вікторія Власенко, DW\nГлава Агентства з розшуку активів Антон Янчук\nАнтон Янчук: За цей час агентство пройшло адміністративно-організаційний шлях становлення. Адже рік тому воно було лише створеним на папері органом, який мав призначеного голову і план дій на 2017 рік. На сьогодні ми вже маємо приміщення, яке було відремонтоване і облаштоване. Наш штат налічує 67 співробітників - це приблизно половина від нашої граничної кількості. Цього поки що достатньо, щоб почати виконання наших функцій. Ще одним важливим кроком стала авторизація агентства у великих глобальних міжнародних мережах з обміну даними щодо розшуку активів. Адже у ці мережі необхідно входити, як у закриті клуби. Наразі ми приєдналися до мережі CARIN, до якої входить 54 держави та дев’ять міжнародних організацій, до мереж Інтерполу і Cвітового банку. Цей процес триває.\nТак, це державне підприємство, яке реалізовує майно на електронних торгах. Взагаліз закон, який регулює діяльність агентства, допускає різні опції реалізації, електронні торги - лише одна з них. Наприклад, у Європі аналогічні установи більше співпрацюють з аукціонними домами, оскільки ті вміють правильно позиціонувати товар, робити експозицію такими чином, щоб підвищити стартову ціну. У майбутньому ми плануємо залучати іноземних організаторів торгів. Я розумію, що є топ-рівень на кшщталт Sotheby’s чи Christie’s, але поступово ми йтимемо і до цього рівня. Я хотів би також наголосити, що ми виробили унікальну систему добору управителів майном, якої, напевне, ніхто більш серед державних органів не практикує. Ми винайшли формулу, за якої конкурс на потенційних управителів певними сегментами майна відкритий безстроково.\nА чи можете ви назвати хоча б кілька запитів з тих, які опрацювалоагентство?\nКласичний приклад - електроніка. Будь-який електронний прилад станом на сьогодні коштує Х, але через п’ять років коштуватиме одну десяту від Х. Тому електроніку доцільно продати, а кошти депонувати з нарахуванням відсотків до закінчення кримінального провадження. Якщо це комплексні об’єкти, то ними більш доцільно управляти, а не продавати. У разі, якщо справа закінчується на користь колишнього власника, він одержує всю суму, наприклад, від продажу його майна і всі нараховані за депозитом відсотки. У гривнях це 13,5 відсотка річних.


Курси англійської мови у Житомирі | Школа англійської 【MyEnglishWorld】\nПрофесійна школа англійської мови у Житомирі\nКурси англійської мови в Житомирі: вигідна інвестиція\nХороші знання англійської мови та здатність використовувати у роботі, навчанні чи повсякденному житті позитивно відбиваються на добробуті людини. Тому, якісні курси англійської мови у Житомирі залучають величезну кількість людей.\nЛюди керуються різними мотивами та цілями, приймаючи рішення записатися на курси англійської для дорослих чи дітей у Житомирі. Більше того, можна стверджувати, що мета та завдання, які бажає реалізувати людина, визначають, які саме у Житомирі курси англійської мови виявляться максимально відповідними особисто для неї. До основних цілей, які спонукають людину задуматися про можливість освоїти з нуля англійську мову або суттєво підтягнути свої навички належать такі:\nВиїзд до іншої країни на тимчасове проживання або переїзд на ПМП.\nПідготовка до міжнародних іспитів (TOEFL, IELTS, KET, PET, FCE, CAE).\nПрагнення влаштуватися працювати в міжнародну компанію - часто однією з ключових вимог є добре знання англійської мови\nЯк вибрати курси англійської для дітей або дорослих у Житомирі\nОдин лише факт, що ви запишетесь до центру вивчення іноземних мов, ще не гарантує позитивних результатів. На жаль, відомо чимало випадків, коли студенти займалися англійською з викладачем, витратили чимало сил, часу і навіть коштів, а хорошого результату так і не досягли.\nЩоб обрана вами школа англійської мови у Житомирі гарантовано принесла позитивні результати, необхідно:\nКеруватися надійними критеріями, вибираючи собі центр вивчення іноземних мов.\nБути старанним та докладати максимум зусиль у вивченні.\nГарна школа англійської у Житомирі: як її знайти\nВизначаючись, де вивчати англійську, перш за все, варто звернути увагу на досвід та кваліфікацію викладачів. Не завжди заняття з носіями мови здатні гарантувати хороші результати. Деякі вибирають заняття з носіями з метою отримати мовну практику, але для цього існують розмовні клуби з носіями. Говорячи про школу My English World, всі її викладачі є лінгвістами та мають міжнародні сертифікати для викладачів: CELTA, TESOL, TEFL – це гарантує чудові результати.\nВарто віддавати перевагу тим навчальним закладам, які здатні пристосовуватися до сучасних умов. У 2022 році в Україні особливо популярні онлайн курси англійської мови для мешканців Житомира, відгуки підтверджують, що завдяки онлайн заняттям можна повноцінно навчатися та не пропускати заняття, навіть коли доводиться терміново міняти місце проживання. Викладачі мовних курсів My English World успішно використовують програму Zoom, яка дозволяє організувати ефективний навчальний процес.\nПоговоримо про такий важливий критерій — методику навчання. Багаторічний досвід My English World переконливо підтверджує, що комунікативна методика з лексичним підходом здатна гарантувати чудові результати. Практика свідчить, що дана методика з кваліфікованим викладачем має набагато більшу ефективність, ніж заняття з носіями мови.\nУ сучасних реаліях багато жителів України прагнуть заощаджувати на всьому, тому вартість навчання часто відіграє дуже важливу роль.Заощадити не на шкоду якості сьогодні цілком реально — вибирайте групові курси англійської мови в Житомирі, ціна на заняття в групі на порядок нижча в порівнянні з індивідуальними уроками. Додатково ви зможете відвідувати безкоштовні розмовні клуби з носіями. English speaking club – це чудова можливість отримати мовну практику та покращити вимову.\nОднією з чудових можливостей оцінити якість курсів є безкоштовний пробний урок. Не пошкодуйте сил і часу, щоб відвідати безкоштовний пробний урок – так ви зможете об'єктивно оцінити формат навчання і те, як на курсах англійської програми\nКурси англійської Житомир: як швидко просуватися у навчанні\nРівень школи англійської у Житомирі має важливе значення у тому, яких результатів зможе досягти студент. Але щоб розраховувати на швидкий прогрес, необхідно докладати зусиль і учня. Наприклад, потрібен час на заняття, підготовку домашніх завдань, також варто відвідувати розмовні клуби з носіями на курсах англійської мови Житомир. Щоб English speaking club мали максимальну ефективність, намагайтеся не просто слухачами, а активними учасниками діалогу.\nПозитивний досвід студентів підтверджує, що найбільш позитивних результатів досягають люди, які до питання вивчення на курсах англійської підходять комплексно:\nЗнаходять найкращі курси англійської мови в Житомирі.\nВизначаються з підходящою собі методикою навчання.\nВибирають оптимальний формат та інтенсивність занять.\nНе пропускають навчання та відповідально ставляться до домашніх завдань.\nВідвідують English speaking club у школі англійської мови Житомир


Господині на замітку: як правильно обирати екзотичні фрукти і ягоди - tochka.net\nГосподині на замітку: як правильно обирати екзотичні фрукти і ягоди\nМи допоможемо тобі не розгубитися перед папайею і рамбутанами, обрати соковитий кокос та по-справжньому червоний і цукровий кавун\n17 серпня 2018, 16:16\nФрукти - неймовірно корисний перекус. Крім того, що вони насичують організм вітамінами, вони ще й дарують букет яскравих емоцій. Але щоб на повну насолодитися їхнім смаком, важливо вміти вибрати стиглий і якісний продукт.\nІ якщо відрізнити соковиті яблука або сливи від переспілих або зелених для нас не складе труднощів, то з екзотичними фруктами можуть виникнути проблеми.\nВибір кавуна - одна з найбільш складних і важливих місій, з якою в серпні стикається кожен. Пропонуємо тобі основні методи визначення стиглості цього плоду:\nпостукати - чим більш дзвінким буде звук, тим солодшим виявиться у результаті кавун;\nпридивитися до смужок - зрілий плід виглядає дуже яскравим, смуги повинні бути максимально контрастними;\nобирати плід середнього розміру - занадто маленькі кавуни, як правило, недоспілі, а великі можна "звинуватити" в наявності зайвих нітратів;\nшукати жовтий бочок - у стиглого плоду обов'язково один бік повинен бути жовтим або навіть яскраво-оранжевим, це та сторона, на якій кавун "лежав", поки достигав;\nобирати "дівчинку" - низ плоду у кавуна "жіночої статі" плаский, в той час як у "хлопчиків" він - опуклий. Кажуть, що саме "дівчата-кавуни" найсоковитіші, найсмачніші і найсолодші.\nІ хоча диню в наших широтах складно назвати екзотичним фруктом, цей плід стоїть на другому місці після кавуна за частотою вживання. Головне правило у виборі псевдо-ягоди: диня повинна бути чистою, без чорних плям і тріщин, а кірка її повинна пахнути ваніллю, медом, ананасом або грушами. "Хвостик" дині обов'язково повинен бути сухим, а "носик" (слід від квітки) - злегка м'яким і вологим.\nЯк правильно обрати ананас\nАнанас також користується великою популярністю. Про користь цього фрукта ходять легенди, його використовують для схуднення, кладуть у десерти і запікають, викладаючи на м'ясо. Дивно, що за наявності величезної кількості свіжих плодів у магазині, ми чомусь частіше воліємо їсти консервовані. А насправді обрати стиглий ананас досить просто:\nфрукт повинен мати легкий терпкуватий запах;\nна шкірці плодів не повинно бути темних плям;\n"хвостик" повинен легко прокручуватися на 180 градусів.\nЯк правильно обрати грйпфрут\nНазвати грейпфрут екзотичним вже не повернеться язик, але далеко не завжди виходить обрати соковитий тонкошкірий плід, та ще й з мінімальною гірчинкою. Секрет полягає в тому, що чим більше червоного кольору на шкірці, тим солодший грейпфрут. Він повинен бути пружним, гладеньким і блищати.\nЯк правильно обрати апельсин\nПри виборі апельсина також варто звернути увагу на його шкірку: пориста і товста - ознака сухуватої м'якоті, гладкий, пружний і досить важкий плід середнього розміру, як правило, буває соковитим.\nЯк правильно обрати манго\nМанго в Україну привозять з різних сонячних країн. Найсолодшими вважаються плоди, привезені з Перу. Їхній сезон - весна. Щоб обрати смачний манго, слід звернути увагу на його щільність. Стиглий фрукт злегка м'який, з хвостика виділяється сік, на ньому не повинно бути зморшок, а аромат повинен бути приємним і ніжним.\nЯк правильно обрати кавун папайю\nПапайю вживають в їжу не так часто, але останнім часом її нескладно знайти на ринках або полицях супермаркетів. При виборі фрукта всю увагу звертаємо на шкірку: чим вона яскравіша і насиченіша, тим солодший плід. Вважається, що смак папайї залежить і від її розміру - чим менша, тим смачніша.\nЯк правильно обрати кокос\nВсі кокоси, на перший погляд, здаються однаковими. Через це обрати стиглий плід непросто, але, знаючи деякі секрети, більш ніж можливо:\nякщо потрясти кокосовий горіх, всередині повинен лунати хлюпаючий звук кокосового молока;\nдірочки - "очі" плода не повинні при натисканні продавлюватися;\nнайсвітліші плоди виявляються, як правило, найсвіжішими.\nЯк правильно обрати гранат\nГранату, всупереч пануючій думці, зовсім не обов'язково бути темно-бордовим. Часто і блідо-рожевий плід виявляється дуже смачним. Шкірочка повинна бути сухуватою - це свідчить про соковитість плода. Часто на шкірці граната проступають горбики - це хороший знак, бери.\nЯк правильно обрати рамбутан\nМаксимальна кількість вітаміну С міститься в незвичному для нас плоді - рамбутані. "Волохатий" фрукт не повинен бути колючим, колір має бути - червоний або яскраво-рожевий, кінчики волосинок - зелені і не сухі.\nЗнаючи ці секрети, не доведеться мучитися вибором біля прилавка. Тепер ти точно обереш стиглий плід.\nПриємного і вітамінного тобі апетиту!\nА який екзотичний фрукт любиш ти?\n2 лютого 2012, 14:30


У Львові молодик обікрав орендовану у пенсіонерки квартиру | Львівський портал\nУ Львові молодик обікрав орендовану у пенсіонерки квартиру\n20 Березня 2017, 19:44 |\nУ Львові орендар обікрав власницю помешкання. До скоєння крадіжки причетний мешканець Чернігівської області, котрий винаймав квартиру у львів’янки. Про це Львівському порталу повідомили у прес-службі ГУ НП у Львівській області.\nТак, у Залізничний відділ поліції 19 березня з заявою про крадіжку звернулась 83-річна львів’янка. Жінка повідомила, що з її квартири було викрадено відеопрогравач та порохотяг на загальну суму три тисячі гривень.\nНа місці події працювала слідчо-оперативна група. Як встановили правоохоронці, до скоєння злочину причетний 22-річний мешканець одного з міст у Чернігівській області, котрий винаймав у заявниці помешкання.\nНаразі правоохоронці перевіряють причетність зловмисника до скоєння інших злочинів, вирішується питання кваліфікації правопорушення згідно норм Кримінального кодексу України.\nТеги: квартира, крадіжка, Львів, оренда