НІЧ ПРОТИ РІЗДВА – МИКОЛА ГОГОЛЬ | Бібліотека\nГоловна ⇒ 💗Бібліотека ⇒ НІЧ ПРОТИ РІЗДВА – МИКОЛА ГОГОЛЬ\nМороз брався дужче, як ізрання; зате кругом було так тихо, що за півверстви чулося, як рипить мороз під чобітьми. Ще жоден гурт парубоцький не проявлявся попід вікнами; тільки місяць зазирав крадькома до хат, мовби виманював дівчат, які прибиралися та чепурилися, щоб хутчій повибігати на рипучий\nсніг. Аж ось в одній хаті з комина посунув дим і хмарою пішов по небі, а разом із димом верхи на мітлі вилетіла відьма.\nЯкби на той час проїздив був сорочинський засідатель трійкою громадських коней, у шапці зі смушевим обводом, на кшталт уланський зробленій, у синім кожусі, підбитім чорним смушком, із нагаєм, з біса мудро сплетеним, що ним має за звичай підганяти свого машталіра, то він би запевне помітив її, бо ж від сорочинського засідателя жодна тобі в світі відьма не заховається. Він же достеменно знає, скільки в якої молодиці свиня водить поросят, а скільки лежить у скрині полотна, та що саме зі своєї одежини й майна\nзаставить добрий чоловік святої неділі у шинку. Та сорочинський засідатель таки не проїздив, і яке ж йому діло до чужих, – свою волость має. А відьма тим часом знялася так високо, що ледве манячила чорною цяткою вгорі. І де тільки з’являлася цятка, там зорі одна по одній щезали на небі. Незабаром відьма назбирала їх повний рукав. Чотири чи три ще блимало. Коли це з іншого боку з’явилася друга цятка, побільшала, почала розтягатися, і була то вже не цятка. Низький на очі, хай би він наклав на ніс замість окулярів хоч би й колеса з комисарової брички, і тоді не розпізнав би, що воно за проява.\nСпереду достоту німець* вузенький писочок, що безнастанно вертівся на всі боки та нюшкував усе, що тільки траплялося, закінчувався, як і в наших свиней, кругленьким рильцем; ніжки були такі тоненькі, що коли б такі Яреськівському голові, то він потрощив би їх за першим козачком. Зате ж іззаду було воно достеменно губернський стряпчий у мундирі, бо теліпався в нього хвіст, такий гострий та довгий, як теперішні фалди в мундирах; хіба тільки по цапиній борідці під писком, та по невеличких ріжках, що стирчали на голові, та що був увесь не біліший од сажотруса, можна було здогадатися, що не німець то, й не губернський стряпчий, а от собі чорт, якому остання ніч зосталася блукати на білім світі та під’юджувати на гріхи добрих людей. Узавтра ж, тільки що вдарять перші дзвони до заутрені, помчить він неоглядки, хвоста підібгавши, до свого барлога.\nНімцем у нас звуть кожного з чужого краю, як то француз, чи то цісарець, чи швед – усе німець. (Прим. М. Гоголя.)\nА тим часом Чубова дочка, на все село красуня, зостанеться вдома, а до неї запевне прийде коваль, здоровань і хлопець хоч куди козак, що осоружніший був чортові, ніж панотця Кіндрата проповідь. На дозвіллі коваль малярував, і вславлено його за найкращого маляра на всю околицю. Ще як жив покійний сотник Л…ко, то навіть він навмисне закликав його до Полтави фарбувати дерев’яного паркана коло свого дому. Коваль порозмальовував і всі миски, з яких диканські козаки сьорбали борщ.\nБогобоязливим бувши чоловіком, він не раз малював ікони, та й тепер ще можете знайти в Т… церкві його євангеліста Луку. Але все перевершив він, як змалював у церкві на стіні, у правому притворі, святого Петра в день Страшного Суду, з ключами в руках, що виганяє з пекла нечисту силу. Переляканий чорт на тій картині метушився на всі боки, прочуваючи свою загибель, а визволені з неволі грішники лушпенили та ганяли його батогами, поліняччям та чим запопадя. Коли майстер працював над тією картиною і малював її на великій дерев’яній дошці, чорт з усієї сили намагався перебивати йому, штовхав під руку, вихором здіймав із горна в кузні попіл і засипав ним картину; а проте роботу закінчено, дошку внесено до церкви і вправлено у стіну в притворі, і відтоді чорт заприсягся мститися на ковалеві.\nТаким от побитом, скоро чортяка сховав до своєї кишені місяця, враз по всьому світу зробилося так темно, що не кожне знайшло б дорогу й до шинку, не те що до дяка. Відьма, опинившися зненацька в темряві, скрикнула. Тут чорт, підсипавшись до неї бісиком, підхопив її під руку і взявся нашіптувати на вухо те саме, що звичайно усій жіноцькій породі нашіптують. Дивні дива творяться в нас на світі! Все, що тільки живе на ньому, все те намагається перехоплювати та перекривляти одне одного. Колись, бувало, в Миргороді самий тільки суддя та городничий походжали взимку у критих сукном кожухах, а все мале чиновництво носило кожушанки непокриті. А тепер і засідатель, і підкоморий відсмалили собі нові кожухи з решетилівських смушків, сукном криті. Канцеляриста та волосний писар позаторік понабирали китайки синьої по шість гривень за аршин. Паламар зробив собі пейстинові на літо штани та гарусову камізельку в пасочки. Одне слово, все пнеться в люди! Коли ці люди тікатимуть від марної марноти! Можна побитись у заклад, що багато найдеться таких, яким буде навдивовижу бачити чорта, як той і собі туди ж чимчикує. Найприкріше те, що він, певне, себе за красеня має, дарма що вся постава – глянути сором. Пика, як каже Хома Григорович, мерзота над мерзотами, а проте й він не від того, щоб у гречку скакати. Але на небі й під небом так потемніло, що нічого не можна було вже побачити, що там коїлося далі між ними.\n– То ти, куме, кажеш, що не був іще у дяка в новій хаті? – мовив козак Чуб, виходячи з дверей своїх, до сухорлявого, високого, в короткій кожушині дядька, оброслого бородою; видно було, що вже тижнів зо два чи й більше не доторкався до неї скісок, якими звичайно дядьки голять бороди, не маючи бритви. – Там тепер буде славна пиятика! – провадив Чуб далі, оскиряючись задоволено. – Аби-но тільки нам не спізнитись!\nТеє кажучи, Чуб поправив пояса, що тісно підперізував кожуха, глибше насунув свою шапку, стис у кулаці батога – страх та кару для в’їдливих собак, але, поглянувши вгору, зупинився…\n– Що за дідько! Глянь, глянь-но, Панасе!..\n– А що? – мовив кум і підвів голову теж догори.\n– Як то що? Та ж місяця нема!\n– Що за недобра мати! Таки й справді нема місяця.\n– То ж бо й воно, що нема! – врубав Чуб, трохи сердитий на кумову завсідню байдужість. – Тобі, бачиться, й за вухом не свербить.\n– І треба ж було, – провадив далі Чуб, утираючи рукавом вуса, – якомусь чортяці, бодай йому, собаці, зранку не привелося чарчини перехилити, устромити свого носа!.. Далебі, наче на сміх… Зумисне, сидячи в хаті, заглядав у вікно: ніч гарна навдивовижу! Ясно, сніг вилискує проти місяця. Все було видно, наче вдень. Не встиг ступити за поріг, і на тобі, хоч в око стрель! Щоб йому всі зуби поламалися у сухий гречаник.\nЧуб довго ще буркотав та лаявся, а тим часом роздумував, що б його почати. Йому он як хотілось розбалакатися про всячину в дяка, де, напевне, сиділи вже й голова, і заїжджий бас, і дігтяр Микита, який їздив щодва тижні до Полтави на торг та викроював такі штуки, що всі миряни аж за животи бралися зо сміху. Уже бачив Чуб у думках на столі варенуху. Все це, щоправда, було дуже принадне; але нічна темрява привертала його до тих лінощів, у яких так щиро кохаються всі козаки. Як би то було гарно тепер лежати, підібгавши ноги, на лежанці, смоктати спокійно люльку та крізь п’янку дрімоту слухати колядок і пісень веселого парубоцтва та дівчат, що гуртами товклися попід вікнами! Він би, напевне, зважився на теє, коли б був сам, але тепер удвох не так нудно і страшно йти серед темної ночі, та й не хотілося таки виказати себе перед кумом ледарем чи боягузом. Налаявшись, звернувся він знову до нього.\n– Так таки й нема, куме, місяця?\n– Чудасія, далебі! А дай-но понюхати табаки! У тебе, куме, добряча табака! Де береш?\n– Та де вона в біса добряча! – відповів кум, зачиняючи березову табакерку, цяцьковану візерунками. – Стара курка й та не чхне!\n– Пам’ятаю, – провадив Чуб своєї, – мені покійний шинкар Зозуля привіз був якось нюхачки з Ніжина. Що то була за табака! Славна була табака! Ну, як же, куме, що будемо робити? Надворі ж бо темнота.\n– Про мене, лишаймося хіба вдома, – мовив кум, беручись за закрутку в дверях.\nЯкби кум був не сказав цього, то Чуб, мабуть, зважився б зостатись, але тепер його ніби щось під’юджувало йти наперекір.\n– Таки ні, куме, ходім! Так не годиться, треба йти!\nЯк батько вийшов з хати, Оксана довго ще чепурилася та вихилялася перед невеликим в олив’яній оправі дзеркальцем і не могла намилуватися з себе.\n– І чого це надумано славити про мене, буцімто я гарна? – казала вона ніби знехотя, аби тільки хоч про що-небудь побазікати з собою. – Брешуть люди, я й зовсім негарна!\nАле майнуло в дзеркалі свіже, жваве, дитинно-юне личко з блискучими чорними очима та невимовне звабливою усмішкою, що вогнем пекла душу, – і виступила навіч уся тих слів несправедливість.\n– Хіба, може, й справді чорні брови та очі мої, – провадила красуня, не випускаючи дзеркальця, – такі гарні, що вже інших і на світі немає? Та й яка краса у цьому кирпатенькому носі, і в щоках, і в губах? Буцімто гарні мої чорні коси? Ой! Інший злякався б їх увечері: вони мов довгі гадюки, переплелись та обвилися круг голови. Я бачу тепер, що й зовсім не гарна! – І, помалу відхиляючи від себе дзеркало, скрикнула: – Ні, таки вродлива! Ой, яка вродлива! Диво дивне! Яку ж радість дала б я тому, чия буду жінка! Як же милуватиметься мною мій чоловік! Він і пам’ять стратить! На смерть зацілує.\n– От так дівчина, – прошепотів, увійшовши тихо, коваль, – і чваниться вона не так, щоб дуже. Може, з годину яку стоїть, видивляючися в дзеркалі, надивитися не може, ще й вихваляє себе вголос!\n– Таке-то, парубки! Чи я ж вам до пари? Погляньте-но на мене, – провадила гарненька кокетка, – як я павою виступаю; сорочка в мене червоним шовком вишита. А стрічки на голові! Вам і довіку не бачити пишнішого брузументу. Цього всього накупив мені батько, щоб посватав мене найкращий хлопець у світі.\nІ, усміхнувшись, обернулася вона та й побачила коваля…\nТяжко сказати, що було на чарівному, смаглявому дівочому личку. І суворість була, і крізь суворість проглядало якесь глузування з запамороченого коваля; і ледве помітно зрожевіло личко з досади; і все це так переплелося й таке було невимовне гарне, що обцілував би її мільйон разів, – от усе, що тоді можна було найліпшого вчинити.\n– Ти чого прийшов сюди! – так почала Оксана. – Може, хочеться, щоб випровадила за поріг лопатою? Ви всі майстри до нас підсипатися. Миттю пронюхаєте, як батьків удома нема. Е! Знаю я вас! Що, скриня моя готова?\n– Буде готова, моє серденько, таки по святах буде готова. Аби ти знала, скільки навовтузився я коло неї: дві ночі не виходив із кузні; зате ж і ніяка попівна не матиме такої скрині. Залізом окував таким, що не клав і сотникові на тарадайку, як ходив на роботу до Полтави. А розмалюю! Всю околицю біленькими своїми ніжками сходи, не знайдеш такої! По всьому полі покладу квіти червоні й сині. Як жар, горітиме. Не гнівайся ж на мене! Дозволь хоч поговорити та хоч глянути на тебе!\n– Хто ж боронить – говори й дивись!\n– Дозволь же й мені коло тебе сісти! – мовив коваль.\n– Сідай, – відповіла Оксана, а на устах та в радісних очах бриніло ще те саме чуття.\n– Ясочко моя, зоре моя, Оксано, дозволь же поцілувати тебе, – сказав заохочений коваль і пригорнув її до себе, сподіваючись поцілунка, та Оксана відхилила свої щоки, що вже от-от не торкав він губами, і відіпхнула його.\n– Ще чого тобі захотілося? Йому як мед, то й ложкою! Геть від мене, в тебе руки шорсткіші од заліза. Та й сам ти димом пропахся. Мабуть, геть чисто вимастив мене сажею.\n“Не любить вона мене, – думав собі, голову звісивши, коваль. – Їй усе забавки; а я стою перед нею, мов дурень той, і очей не можу одвести. І все так-о стояв би перед нею, і повік не зводив би з неї очей! Пишна дівчина! Чого б тільки я не дав, щоб дізнатися, що в неї на серці, кого вона кохає. Та ні, вона й гадки не має ні про кого. Вона любує тільки сама з себе, мучить мене, безталанного, а я за журбою й світа не бачу; а я її так люблю, як ніхто на світі не любив і не любитиме ніколи”.\n– Чи це правда, що мати твоя відьмує? – промовила Оксана й засміялася, і коваль почув, як у ньому все засміялося всередині. Від того сміху тьохнуло серце й тихо заграли жили, а разом і сердито йому стало на душі, що несила його обцілувати це милим сміхом осяяне личко.\n– Що мені мати? Ти в мене і мати, й батько, і все, що тільки є у світі найдорожчого. Коли б мене прикликав цар та й сказав: “Вакуло, ковалю, проси всього, що є найкращого у мене в царстві, все віддам тобі. Звелю для тебе зробити золоту кузню, і куватимеш ти срібними молотами”. “Не хочу, – сказав би я цареві, – ні самоцвітів дорогих, ні кузні золотої, ні всього твого царства. Дай мені краще мою Оксану!”\n– Чи ти бач який! Тільки ж батько в мене сам не впустить рака з рота. Ось побачиш, коли твоєї матері не посватає, – мовила, хитро усміхнувшись, Оксана. – А дівчата чогось не йдуть усе… Що воно за знак? Давно б час колядувати. Мені вже нудно стає.\n– Господь із ними, моя кралечко!\n– Овва! З ними, певно, прийдуть і парубки. Ото заведеться гульня! А скільки-то вже сміховини всякої наплетуть, тільки здумати!\n– То тобі весело з ними?\n– Та вже ж веселіше, як із тобою. Ага! Стукнув хтось, чи не дівчата з парубками?\n“Чого мені більше сподіватися? – сказав коваль сам до себе. – Глузує вона з мене. Я не кращий у неї за іржаву підкову. Та коли ж так, то не діжде інший насміятися з мене. Нехай-но тільки помічу добре, хто їй більше від мене до вподоби, то я одучу…”\nГуркіт у двері та голос: “Відчини”, що лунко розлігся на морозі, урвали його думки.\n– Стривай, я сам відчиню, – сказав коваль і вийшов у сіни, намисливши нам’яти боки з тієї досади першому, хто б тільки нагодився під руку.\nВідьма й сама почула холод, дарма що тепло була вдягнена. А через те, піднявши руки вгору, одставила ногу та, прибравши такої постави, як людина, що мчить на ковзанах, жодним суглобом не зворухнувшись, спустилася повітрям, як крижаною горою, – і простісінько в комин.\nКовалевій Вакуловій матері було не більше як літ сорок. Не те, щоб гарна, та й не погана була собою. А проте, як його й бути гарною, такі літа мавши. Вміла вона, одначе, так причаровувати до себе найстатечніших козаків (а їм, до слова казавши, не так і кортіло за красою), що до неї вчащали і голова, і дяк Йосип Никихворович (звичайно, як дячихи вдома не було), і козак Корній Чуб, і козак же Касян Свербигуз. І нема що казать, уміла таки з кожним обійтися. Жодному з них і на думку не спадало, що має під боком іншого. Чи йде богобоязливий дядько, чи шляхтич, як то себе козаки узивають, у кобеняк з відлогою убравшися, в неділю до церкви, або ж як бува негода – до шинку, як же тут його не завітати до Солохи на масні зі сметаною вареники та не побаляндрасити в теплій хаті з охочою до розмови та запопадливою господинею? Отож шляхтич зумисне загинав на те доброго гаку, перше ніж добувався до шинку, а казав – заскочив по дорозі. А піде, бува, Солоха у свято до церкви, в яскраву плахту з китайчатою запаскою вбравшися, а поверх ще й синю юпку з понашиваними ззаду золотими вусиками надіне, та й стане тобі просто правого криласа, то дяк уже, далебі, закашляється і прищулить мимохіть очі у той бік. Голова візьме крутити вуса, закладе за вухо оселедця й до сусіда промовить:\n– Ех, та й молодиця ж! Чорт, а не молодиця!\nСолоха вклонялася кожному, і кожне думало, що то йому самому. Проте, хто охочий у чужі діла встрявати, одразу ж і постеріг би, що Солоха найпривітніша була до козака Чуба. Чуб був удівець, вісім скирт хліба завше стояли в нього коло хати. Дві пари добрих волів усе висовували голови з плетеного лісою хліва й ревли, забачивши на вулиці куму-корову чи дядька-бика буцматого. Цап бородатий дерся аж на стріху та деренчав звідти дерзким голосом, мов городничий, дражнячи на подвір’ї індиків, та обертався задом, побачивши своїх ворогів – хлопчаків, що збиткувалися з його бороди. По скринях у Чуба лежало багато полотна, жупанів та стародавніх кунтушів із золотими брузументами: небіжка дружина його була чепуруха. У городі, опріч маку, капусти, соняшників, засівалося щороку дві грядки тютюну. Солоха не від того була, щоб приєднати все це до свого хазяйства, наперед міркуючи, який вона дасть йому лад, коли прибере до своїх рук, і ще більше припадала до старого Чуба. А щоб, бува, якимось-то чином її Вакула не підсипався до дочки його та не спромігся прибрати собі до рук усе чисто, а тоді вже й, певна річ, не підпустив би її ні до чого втручатися, вдалася вона до світового засобу всіх кумась, що під сорок мають, – себто якомога частіше сварити Чуба з ковалем. Отож, може, через ті всі хитрощі та мудрощі й вийшло, що старі баби, а надто як випивали десь на веселій забаві зайву чарку, почали де-не-де подейкувати, що Солоха нестеменне відьма; що Кізяколупенків парубок таки бачив у неї хвостика ззаду, от не більшого за звичайне веретено; що вона у позатой четвер чорною кішкою дорогу перебігла; та що до попаді якось прибігла свиня, закричала півнем, нап’яла на голову отця Кіндрата шапку та й побігла назад.\nА до того ж, саме як баби про це розводилися, прийшов такий собі чередник Тиміш Коростявий. І він нагадався оповісти, як то літом, перед самою петрівкою, коли в хліву спати заліг, соломи під голови підмостивши, він вочевидячки бачив, що от відьма, сама простоволоса, в одній сорочці, та почала корови доїти, а він ані з місця – таке вона йому вчинила, та ще й губи ізмастила чимсь таким бридким, що він після того плював цілісінький день. Однак цьому всьому не дуже б то й віри йняти, бо один тільки сорочинський засідатель зможе побачити відьму. Того ж то всі значні козаки тільки рукою махали, таке зачувши. “Брешуть, сучі баби!” – казали вони на це.\nЗ печі вилізши та обсмикавшися, Солоха, хазяйкою доброю бувши, давай прибирати та все на своє місце ставити; а мішка не чіпала: “Це Вакула приніс, нехай же сам і виносить!”. А чорт тим часом, ще в комин залітавши та якось-то ненароком обернувшися, уздрів Чуба, з кумом попліч, вже від хати далеченько. Він миттю вилетів із печі, перебіг їм дорогу та й ну розкидати з усіх боків кучугури примерзлого снігу. Знялася метелиця. Забіліло над землею. Сніг крутився туди й сюди мереживом, наміряючись позаліплювати очі, рота й вуха перехожим. А чорт подався знову до комина, добре тямлячи, що Чуб із кумом повернеться назад, заскочить коваля та й, звісно, так уже його почастує, що той довгенько не подужає пензля в руки взяти та малювати дошкульні оті потвори.\n– Стривай-но, куме! Не туди ми йдемо, здається, – мовив Чуб, трохи одійшовши. – Я не бачу жодної хати. Оце-то метелиця! Зверни-но, куме, трохи он туди, чи не натрапиш, бува, на дорогу, а я тим часом тут пошукаю. Ну й понесла ж нечиста сила на таку хугу! Не забудь гукнути, як дорогу знайдеш. Ото яку купу снігу напустив сатана у вічі!\nЧубові тим часом іздалося, буцім він знайшов дорогу. Ставши, він узявся був кричати з усієї сили, але кум не надходив, і він поклав брести сам. Пройшовши трохи, побачив він свою хату. Величезні замети лежали круг неї й на покрівлі теж. Б’ючи одна об другу закоцюблими руками, він почав грюкати в двері та гукати по-хазяйському на дочку, щоб відчинила.\n– Чого тобі тут треба? – зозла крикнув, виходячи, коваль. Впізнавши ковалів голос, Чуб трохи поступився назад. “Ей, ні, це не моя хата, – бубонів він сам до себе. – До моєї хати не забреде коваль. Знов же таки, як добре придивитися, то й не ковалева. Чия б же то була хата? От тобі й на! Не розшолопав. Та це ж Левченка кривого, що недавно жінку молоду взяв. То ж тільки в нього хата схожа на мою. Не дурно мені ще й зразу трохи дивно здалося, що так скоро прийшов додому. Коли ж Левченко сидить тепер у дяка, це я добре знаю, звідкіля ж тоді коваль?.. Е-ге-ге! Та він учащає до його молодиці. Ось воно що! Гаразд… тепер я все чисто знаю”.\n– Хто ти такий і чого товчешся під дверима? – крикнув коваль ще сердитіше, підійшовши ближче.\n“Ей ні, краще не признаватися, хто я такий, – подумав Чуб. – Ще наб’є, чого доброго, клятий виродок!”\n– Це я, чоловіче добрий, прийшов вам на втіху поколядувати трохи попід вікнами.\n– Забирайся к бісу зі своїми колядками! – люто крикнув Вакула. – Чого ж ти там стоїш? Чуєш, зараз же мені забирайся геть!\n– Що це ти справді розкричався? – мовив він тим самим голосом. – А я хочу колядувати та й годі!\n– Еге! То словами тебе не вгамуєш… – І по цій мові Чуба боляче вперіщено по плечах.\n– То ти, як бачу, заводишся й битись! – промовив він, трохи відступаючи назад.\n– Геть звідси! Геть! – гукав коваль, даючи Чубові другого стусана.\n– Та що ж це ти? – сказав Чуб голосом, що виказував і біль, і злість, і непевність. – Ти, бачу, не на жарти б’єшся, ще й таки боляче б’єшся!\n– Ану, геть! – гукнув коваль і грюкнув дверима.\n– Чи ти ба, який хоробрий! – казав Чуб, зоставшися на вулиці самотою. – Ану тільки підійди! Ач, який знайшовся! Ото велика цяця! Думаєш, я на тебе управи не знайду? Ба, ні, голубчику, я піду, піду й до комисара. Я тобі таки добре взнаки дамся! Не подивлюсь я на тебе, що ти коваль та й маляр іще. А які ж там, одначе, спина та плечі? Запевне, синці є. Мабуть, добре таки набив превражий син. Шкода, що холодно та й кожуха скидати не хочеться. Стривай же, бісів ковалю, чорти б тебе лупили, ще й твою кузню, ти в мене ще попотанцюєш! Ну, клятий же шибеник! Але от що: його тепер нема вдома. Солоха, мабуть, сама сидить. Гм… воно звідси й недалечке… Хіба й справді піти? Час тепер якраз такий, що нас ніхто не застане. Може, й теє, можна буде… Ну й бив же, клятий коваль!\nТут Чуб, почухавши собі спину, рушив у другий бік. Розкоші, що він сподівався, простуючи до Солохи, применшили біль, і навіть мороз, що гуляв улицями так, аж чути було його тріск крізь висвисти завірюхи, здавався нестак дошкульний. Часами на його обличчі, де бороду та вуса метелиця намилила снігом, од усякого цирюльника вправніше, що ото, мов кат, хапає свою жертву за носа, проступала півсолодка міна. Одначе, коли б сніг не манячив з усіх боків перед очима, довго можна було б іще бачити, як Чуб ставав, чухмарив спину, промовляв: “Ну, та й набив же клятий коваль!” – і знову рушав далі.\n– Еге, Одарко! – мовила весела красуня, обернувшись до якоїсь із дівчат. – У тебе нові черевики? Ой, які ж гарні! Ще й із золотом! Добре тобі, Одарко, у тебе є кому все купляти, а от мені ніхто не добуде таких ловких черевичків.\n– Не тужи, люба моя Оксано! – похопився коваль. – Я тобі добуду такі черевички, що мало яка й панночка носить.\n– Ти? – сказала, скоро та згорда глянувши на нього, Оксана. – Цікава б я знати, де ти допнеш такі черевички, щоб наділа я на свою ногу. Хіба принесеш ті самі, що носить цариця.\n– Бач, яких забажалося! – закричали, сміючись, дівчата.\n– А так, – провадила красуня згорда. – Будьте ви всі за свідків, якщо коваль Вакула та принесе ті самі черевички, що цариця носить, то от вам слово, що вийду зараз за нього заміж.\n– Смійся, смійся! – промовляв коваль, виходячи слідом за ними. – Я й сам сміюся з себе! Думаю, та ніяк не збагну, де це дівся розум мій? Вона мене не любить – що ж, Бог із нею! Буцімто на всьому світі тільки й є, що Оксана. Хвалити Господа, дівок багато гарних і без неї на селі. Та й що Оксана? З неї ніколи не буде хазяйки доброї. Їй тільки шори та вбори на думці. Ні, годі, час покинути ці дурощі.\n– Добудь, ковалю, царицині черевички, вийду за тебе заміж!\nВсе в ньому каламутилося, і він тільки й гадки мав, що про Оксану. Гурти колядників – парубоцтво окремо, дівоцтво окремо – поспішали з одного кутка на другий. Але коваль ішов світа не бачучи, байдужий до тих веселощів, що колись більше за всіх у них кохався.\nЧорт тим часом не в жарт розманіжився у Солохи: цілував їй руки з такими вихилясами, як засідатель попівні, хапався за серце, охкав та об’явив навпростець, що коли вона не погодиться задовільнити його жаги та не вшанує як слід, то він ладен на все: утопиться, а душу запроторить простісінько до пекла. Солоха була нестак і твердого серця, до того ж чорт, як здорові знаєте, грав із нею в одну дудку. Вона таки любила, нівроку, щоб за нею упадали, і рідко коли бувала без товариства; цей же вечір, одначе, збиралася перебути самотою, бо всіх значних людей у селі закликано було на кутю до дяка. Але все обернулося по-іншому: чортяка тільки-но напосівся, свого добиваючись, як зненацька зачувся голос дебелого голови. Солоха побігла відчиняти, а спритний чорт забрався у мішок, що лежав долі.\n– Сховай мене де-небудь, – прошепотів голова. – Мені неохота тепер із дяком зустрічатися.\n– А що це у вас, велеліпная Солохо? – І, сказавши це, одскочив трохи назад.\n– Як то що? Рука, Йосипе Никихворовичу! – відповіла Солоха.\n– Гм! Рука! Хе-хе-хе! – радий з такого свого почину, сердечно промовив дяк і пройшовся по кімнаті.\n– А це що у вас, дражайшая Солохо? – запитав він із таким самим виглядом, підскочивши до неї знову і торкнувши за шию та відскакуючи так само назад.\n– Буцімто не бачите, Йосипе Никихворовичу! – відповіла Солоха. – Шия, а на шиї намисто.\n– Гм! На шиї намисто! Хе-хе-хе! – і дяк знову пройшовся по хаті, потираючи руки.\n– А це що у вас, незрівнянная Солохо?.. – Не знати, до чого б тепер торкнувся дяк своїми довжелезними пальцями, та раптом застукотіло в двері й зачувся козака Чуба голос.\n– Ой, Боже мій, чужосторонняя людина! – скрикнув переляканий дяк. – Що ж тепер буде, як застукають особу мого сану?.. Донесеться до отця Кіндрата…\n– Бога ради, Солохо, моя добродійко, – мовив він, тремтячи всім тілом. – Добрість ваша, іже сказано в писанії Луки, глава тринад… трин… Стукають, далебі стукають! Ой, сховайте ж мене де-небудь!\n– Добривечір, Солохо! – сказав, увіходячи до хати, Чуб. – Ти, може, мене й не сподівалася, га? А правда ж, не сподівалася? Може, я перебив… – провадив Чуб, удавши на лиці жартівливу та значущу міну, яка наперед давала знати, що лемехувата голова його моцувалася й наставлялася на якусь ущіпливу та премудру штуку. – Може, ви тут і розважалися з ним!.. А може, ти й кого сховала вже, га? – І, радіючи вельми з такого свого дотепу, Чуб засміявся, тішачись у душі, що він сам-один лише здобувся на ласку в Солохи. – Ну, Солохо, дай-но там чарчину. Я думаю, горлянку чисто заморозило цим клятим холодом. І послав же Бог таку ніч проти Різдва! Як закуріло, чуєш, Солохо, як закуріло… От задубли руки: не розстібну кожуха! Як закуріла метелиця…\n– Відчини! – закричало знадвору, грюкаючи в двері.\n– Хтось либонь стукає? – сказав Чуб, урвавши мову.\n– Відчини! – закричало ще дужче.\n– Це коваль! – мовив, хапаючись за капелюху. Чуб. – Слухай, Солохо! Де знаєш, ховай мене; я нізащо в світі не хочу навернутися на очі тому виродкові триклятому, бодай йому, чортовому синові, повискакували під очима синці, як копиці!\n– Навіщо тут лежать оці мішки? Їх давно б час прибрати звідси. Через оті дурні любощі я зовсім з глузду зсунувся. Взавтра свято, а в хаті й досі валяється всякий мотлох. Однесу їх до кузні!\nКоваль нагнувся до величезних лантухів, позав’язував їх дужче і наставився завдати собі на плечі. Але, бачилось, він Бог знає де витав думками, бо інакше почув би, як засичав Чуб, коли волосся йому зашморгнула зав’язка, а дебелий голова мало не вголос почав був гикати.\n– Невже ж я не виб’ю з голови собі тієї негідниці Оксани? – провадив далі коваль. – Не хочу й гадки про неї мати; а думки все снуються, та, як на злість, усе про неї та й про неї. І як це воно так робиться, що думка проти волі лізе тобі в голову? Що за нечиста сила, мішки ніби чогось поважчали! Сюди, мабуть, накладено ще чогось, окрім вугілля. Дурень я! Я й забув, що тепер мені все здається тяжче. Колись, бувало, згинав у одній руці мідні п’ятаки та кінські підкови, а тепер мішків із вугіллям не підійму. Скоро вже й од вітру валитимусь. Та ні ж бо, – гукнув він, помовчавши й підбадьорившись, – що я за баба, справді! Ніхто не діжде сміятися з мене! Хоч би й десять таких мішків, усе підійму! – І швидко завдав собі на плечі мішки, що їх не донесли б і двоє дужих чоловіків. – Візьму й цього, – додав Вакула, підіймаючи й невеличкого, де, скоцюрбившись, лежав на самому дні чорт. – У цей, здається, я поскладав свій струмент. – Сказавши це, він вийшов із хати, насвистуючи пісню:\nМені з жінкою не возиться…\n“Так, це вона! Як цариця, стоїть собі та очима чорними виблискує. Щось їй оповідає той парубок показний; утішне щось, знати, бо сміється. Та вона все сміється”. Помалу, буцім не з своєї волі, сам не знаючи як, протовпився коваль у гурті та й став коло неї.\n– Агов, Вакуло! І ти тут! Здоров! – промовила красуня з тією усмішкою, що мало не зводила з глузду Вакулу. – Ну, та й чи наколядував що? Е, який маленький мішок! А черевички, що цариця носить, добув? Добудь черевички, вийду за тебе! – І, зареготавшись, утікла з гуртом дівчат.\n– Ні, не можу; не сила моя більше… – сказав він. – Але Боже ж ти мій, чому вона така з біса гарна? Її очі, її мова, все чисто, так от і пече, так і пече… Ні, несила вже перемогти себе! Час уже покласти край усьому; пропадай, душе, пропадем, піду втоплюся в ополонці, та й споминайте як звали!..\n– Прощай, Оксано! Шукай собі парубка до вподоби, вари воду з кого хочеш; а мене не побачиш уже більше на цім світі.\nКрасуня, немов здивована, хотіла щось сказати, – але коваль махнув рукою та й утік.\n– Куди, Вакуло? – кричали парубки навздогінці ковалеві.\n– Прощавайте, браття! – відгукнувся коваль. – Побачимось на тому світі, як Бог допоможе; а на цьому вже не гуляти нам разом. Прощайте та не згадуйте лихом. Перекажіть там отцеві Кіндратові, щоб одслужив панахиду за мою грішну душу. Свічок перед іконами чудотворця та Матері Божої, каюсь, не обмалював через суєту мирську. Все добро, що найдеться в моїй скрині, на церкву Божу. Прощайте! Цеє мовивши, коваль припустився бігти знову з мішком за плечима.\n– Він спав з розуму! – говорили парубки.\n– Пропаща душа! – побожно прожебоніла бабуся, що якраз на те нагодилась. – Піду-но я та розкажу, як коваль повісився!\n“Куди це я справді біжу? – подумав він. – Буцімто все вже пропало! Спробую ще такого способу: зайду до запорожця Череватого Пацюка. Він, кажуть, накладає з усіма чортами і зробить усе, що тільки схоче. Піду, адже душі однаково прийдеться пропадати”.\nЧереватий Пацюк цей таки був колись запорожцем; але чи його прогнали, чи він сам утік із Запорожжя, цього ніхто не знав. Давно вже, літ із десять, а може й п’ятнадцять, проживав він у Диканьці. Спершу він жив, як справжній запорожець: нічого не робив, спав до вечора, їв за шістьох косарів та випивав за одним духом мало не ціле відро; правда, було куди й улізти: Пацюк-бо, хоча й на зріст невеликий, завширшки був-таки як добра діжка. Ходив до того в таких просторих шароварах, що як би широко не ступив він, ніг зовсім не було знати, і здавалося, чи не винницький казан суне вулицею. Мабуть, саме через це прозвали його Череватим. Не минуло й кілька днів, як прибув він до села, а всяке вже знало, що він характерник. Часом у когось щось боліло, зараз кликав Пацюка; а Пацюк тільки-но пошепче слів кілька, і хворобу наче рукою хто здійме. Було, зголоднілий шляхтич удавиться кісткою з риби, то Пацюк умів так до діла вдарити кулаком у спину, що кістка трапляла куди їй слід, не зробивши ніякої шкоди шляхетському горлу. Останніми часами рідко коли можна було його побачити де-небудь. Причиною цього, може, були лінощі, а ще й те, може, що пролазити в двері щорік ставало йому тяжче. Тоді миряни, як кому чого треба було, самі вже мусили приходити до нього.\n“Ні, цей, – подумав собі Вакула, – ще ледачіший од Чуба. Той хоч їсть ложкою, а цей не хоче й рукою ворухнути”.\nПацюк, певне, щиро напосівся на галушки, бо, бачилося, зовсім і не помітив, що прийшов коваль, – а той, ледве поріг переступивши, низенько йому вклонився.\n– Я до твоєї ласки прийшов, Пацюче! – сказав Вакула, кланяючися знову.\n– Кажуть люди, що ти, не прогнівайся на цьому слові… – сказав коваль, набираючись одваги, – я завів про це мову не на те, щоб тебе скривдити чим-небудь, – кажуть, буцімто ти доводишся трохи свояком чортові.\n– Прийшов я до тебе, Пацюче, дай тобі Боже всього, добра всякого досхочу, хліба в припорції! (Коваль іноді вмів таки вплести модне слівце; наламався в цьому, бувши ще в Полтаві, як розмальовував сотникові дерев’яного паркана). Пропадати доводиться мені, грішному! Ніщо не помагає на світі! Що буде, те й буде, а мушу просити ласки у самого чорта. То як же, Пацюче? – мовив коваль, бачивши, що той ні пари з уст. – Що маю робити?\n– Коли треба чорта, то й іди собі к чорту! – відказав Пацюк, навіть не зводячи на нього очей та наминаючи далі свої галушки.\n– Саме ж того я й прийшов до тебе, – сказав коваль, кланяючися. – Бо опріч тебе, певне, ніхто на всім світі не знає до нього дороги. Пацюк ні слова, доїдає собі галушки та й годі.\n– Зроби ж ласку, чоловіче добрий, не відмовляй! – напосідав коваль. – Чи свинини, чи ковбас, муки гречаної, ну… полотна там, пшениці чи ще чого іншого, коли треба буде… як це звичайно поміж добрими людьми водиться… не пожалкую… Розкажи хоч, як, приміром сказати, натрапити до нього на дорогу?\n– Тому не треба далеко ходити, у кого чорт за плечима, – промовив байдуже Пацюк, і бровою не моргнувши.\nВакула витріщив на нього очі, буцім тому на лобі було написано, що ці слова означають. “Що це він торочить?” – допитувався коваль мовчки, а роззявлений рот був напоготові проковтнути, як галушку, перше-ліпше слово.\nТут помітив Вакула, що ні галушок, ні діжечки перед Пацюком не було, а замість них стояло на долівці дві дерев’яні миски. Одна була повна вареників, друга сметани. Думки та очі йому мимохіть обернулися до цієї страви. “Ану подивлюся, – сказав він сам до себе, – як Пацюк вареники їстиме. Нахилятись, щоб сьорбати, як галушки, йому певно не захочеться, та й не можна, бо треба ж вареника перше в сметану вмочити”.\nНе встиг він подумати це, як Пацюк роззявив рота, подивився на вареники і ще більше роззявив рота. Тоді вареник виплюснувся з миски, шубовснув у сметану, перекинувся на другий бік, підскочив догори та якраз потрапив йому до рота. Пацюк з’їв, знову роззявив рота, і вареник тим самим ладом помандрував за першим. А його тільки й труду було, що жувать та ковтати.\n“Бач, яка чудасія!” – подумав коваль, роззявляючи з того дива рота, і зараз же помітив, що вареник преться і йому в рот та вже навіть помастив губи в сметану. Відштовхнувши вареника та обтерши губи, коваль почав роздумувати про те, які то химерні речі бувають на світі та до яких тільки мудрацій доводить людину нечиста сила, і намислив собі, що тільки єдиний Пацюк і може стати йому до помочі. “Поклонюсь йому ще, хай розтлумачить, як слід… одначе, що це за чорт! Та ж сьогодні голодна кутя, а він наминає вареники, скоромні вареники. Який із мене справді дурень! Стою отут та гріха тільки набираюся! Назад!”\nМороз пішов поза шкурою ковалеві. Перелякавшися та зблідши, не тямив він, що й робити; уже хотів був перехреститись… Але чорт, схилившися своїм собачим писком йому на праве вухо, промовив:\n– Це я – твій друг, усе зроблю для товариша та друга!.. Грошей дам, скільки схочеш, – писнув йому на ліве вухо, – Оксана буде сьогодні ж таки наша, – прошепотів він, нахиляючи свій писок знову над правим ухом.\n– Згода, – мовив він нарешті. – За таку ціну твій буду. Чорт сплеснув у долоні й почав з тієї радості гасати на ковалевій шиї. “Аж допіру попався, ковалю! – думав собі він. – Тепер же я, голубчику, віддячу тобі за всі твої малювання та небилиці, що ти вигадував на нас, чортів! Що тепер скажуть мої товариші, дізнавшися, що найбогобоязливіша на все село людина та в моїх руках?”\n– Ну, Вакуло! – пропищав чорт, все не злазячи з шиї, наче боявся, щоб той часом не втік, – ти ж сам знаєш, що без контракту нічого не робиться.\n– Гаразд! – відповів коваль. – У вас, чував я, розписуються кров’ю; стривай-но, ось я дістану цвяха в кишені!\nТут він заклав руку назад – та й хап чортяку за хвіст!\n– Ото який жартун! – писнув, сміючись, чорт. – Ну, годі, буде вже пустувати!\n– Стривай-но, голубчику! – крикнув коваль. – А ось це як тобі сподобається? – Кажучи теє, він поклав хреста, і чорт зробився тихий та лагідний, як ягнятко. – Стривай-но, – додав, стягаючи його за хвоста на землю, – знатимеш тепер у мене, як під’юджувати на гріх добрих людей та чесних християн!\n– Змилуйся, Вакуло! – жалібно простогнав чорт. – Усе, чого тобі треба, все зроблю, пусти тільки душу на покаяння; не клади на мене того страшного хреста!\n– Ага, ось яким голосом заспівав, німота триклята! Тепер я знаю, що робити. Вези мене зараз же на собі! Чуєш? Та лети, як птаха!\n– Куди саме? – промовив смутний чорт.\n– У Петембург, просто до цариці!\n“Що, коли він справді наважиться на яку страшну річ! Чом не так! Може, з горя покохає іншу і зі злости почне взивати її першою на все село красунею? Та ні, він мене любить. Я ж така гарна! Він мене ні за що в світі не проміняє; це він так собі сваволить, прикидається. Й годинки малої не мине, як прийде глянути на мене. Я й справді недобра. Треба буде, буцімто знехотя, датись йому поцілувати. Ото зрадіє!” – І пустотлива красуня знов укинулася в жарти зі своїми подругами.\n– Стривайте, – сказала которась із них. – Он коваль забув мішки свої. Гляньте-но, що за страшенні мішки! Він не по-нашому наколядував. Певне, сюди по цілій чверті барана кидали, а що вже ковбас та хліба, то й не злічити. Ото розкіш! Цілісінькі свята можна об’їдатись.\n– Це ковалеві мішки? – підхопила Оксана. – Тягнімо їх мерщій до мене в хату та подивимось гарненько, чого він сюди понакладав. Усі сміючись пристали на таку вигадку.\n– Але ми їх не підіймемо! – закричали усі, силкуючися зворухнути лантухи.\n– Стривайте-но, – озвалась Оксана. – Збігаймо хутенько по санки та одвеземо їх санками!\nНевольникам таки добре набридло сидіти в мішках, хоча дяк і розколупав для себе пальцем чималу дірку. Коли б же ж ще не було народу, то, може б, він і домудрувався якось вилізти, але вилазити з мішка привселюдно та на сміх себе виставляти… от що його стримувало, і він поклав собі чекати, тільки злегка покректуючи під Чубовими негречними чобітьми.\nЧуб і сам он як хотів на волю, почуваючи, що під ним лежить щось таке, сидіти на чому страх як було негаразд. Але, зачувши доччин рішенець, він заспокоївся і не хотів уже вилазити, міркуючи собі, що до хати треба буде пройти щонайменше ступенів із сотню або ще й другу. А як вилізе, то треба буде причепуритися, застебнути кожуха, підперезатись, – скільки то праці! Та й капелюха зосталася в Солохи. То вже нехай краще дівчата довезуть на санях.\nРоздумуючи про те, який то тепер став народ непутящий та яке луб’яне серце має жидівка, що торгує горілкою, кум набрів на мішки і ошелешено зупинився.\n– Бач, які лантухи хтось покинув на дорозі! – сказав він, оглядаючись на всі боки. – Тут, мабуть, є й свинина. Та й поталанило ж комусь наколядувати стільки всякої всячини! Ото здоровецькі мішки! Понабивано їх, скажімо, все гречаниками та коржами, і то добре. А хоч би були тут самі паляниці, і то в смак: шинкарка за кожну паляницю дає восьмину горілки. Треба швидше забрати, щоб хто не побачив.\n– Е, ні, важко буде самому нести, – промовив він. – Та ось, як на те, іде ткач Шапуваленко. Здоров, Остапе!\n– Доброго здоров’я, – одказав, зупинившися, ткач.\n– А так. Іду, куди ноги несуть.\n– Поможи, чоловіче добрий, мішки віднести! Колядував хтось, видко, та й покинув серед дороги. Добром поділимось по половині.\n– Мішки, кажеш? А з чим же мішки, з книшами чи з паляницями?\n– Та, думаю, тут усього доволі.\n– Куди ж ми його понесемо? До шинку? – запитав ткач дорогою.\n– Та й я б так думав, що до шинку; коли ж не повірить проклята шинкарка, подумає, чого доброго, що десь украли. До того ж я ось тільки з шинку. Однесімо його до мене в хату. Ніхто нам не стане на заваді: жінки немає вдома.\n– Таки справді нема вдома? – запитав обережний ткач.\n– Хвалити Господа, ми не зовсім ще з глузду зсунулись, – мовив кум. – Чорт би хіба поніс мене туди, де вона. Вона, певно, тягатиметься з бабами аж до білого дня.\n– Хто там? – крикнула кумова жінка, зачувши в сінях гармидер, що наробили двоє приятелів із мішком, відчиняючи двері. Кум так і остовпів.\n– От тобі й на! – мовив ткач, опускаючи руки. Кумова жінка була така цяця, яких чимало по білому світі. Як і чоловік її, вона майже ніколи не сиділа вдома, а трохи не цілісінькими днями вешталася по всяких кумасях та заможних бабках, підхвалювала та під’їдала з великим смаком і билася зі своїм чоловіком тільки зранку, бо тільки на ту пору й бачилася з ним часом. Їхня хата була удвоє старіша за волосного писаря штани, стріха подекуди світила дірами. З плота зосталися тільки рештки, бо ж усяке, як рушало з дому, ніколи не брало дрючка на собак, надіючись, що, йшовши побіля кумового городу, і висмиче собі якого схоче з його плота. В печі не топилося днів по три. Все, що нажебрає, було, мила дружина по добрих людях, ховала вона якомога далі од свого чоловіка і не раз самоправне відбирала у нього здобич, коли той не встигав пропити її в шинку. Кум, хоча й яку мав спокійну вдачу, не любив поступатися перед нею, а через те мало не завсігди виходив із дому з попідбиваними очима, а люба його жіночка, охкаючи, пленталась розказувати бабам, як то бешкетує її чоловік та як він її набив.\n– Оце-то добре! – сказала вона з яструбиною радістю в погляді. – Це добре, що наколядували стільки! Так от добрі люди завжди роблять. Тільки ні, щось мені здається, що ви його десь підчепили. Покажіть, мені, зараз же, чуєте, покажіть зараз свого мішка!\n– Дідько лисий тобі покаже, а не ми, – мовив, одваги набравшися, кум.\n– Яке тобі діло? – додав ткач. – Ми наколядували, а не ти.\n– Ні, ти мені покажеш таки, мерзенний п’янюго! – вереснула жінка, вдаривши високого кума кулаком у підборіддя та добираючись до мішка.\nАле ткач з кумом відважно оборонили мішка і присилували її оступитися назад. Не встигли вони опам’ятатися, а дружина вже вискочила в сіни з коцюбою в руках. Хвацько звезла коцюбою чоловіка по руках, ткача по спині – і вже стояла коло мішка.\n– Як же це ми допустили її? – сказав, отямившися, ткач.\n– Еге, як ми допустили! А чом ти допустив? – відповів спокійно кум.\n– У вас коцюба чи не залізна часом? – зауважив по недовгій мовчанці ткач, чухаючи спину. – Моя жінка купила того року на ярмарку коцюбу, дала півкопи, дак та нічого… не дошкуляє…\nТим часом переможниця-жінка, поставивши на долівку каганця, розв’язала лантуха і заглянула в нього.\n– Е, та тут лежить цілий кабан! – скрикнула вона, плеснувши з радощів у долоні.\n– Кабан! Чуєш, цілий кабан! – штовхнув ткач кума. – А все ти наробив!\n– Та так уже й буде… – знизав плечима кум.\n– Як то так? Чого ж ми поставали, відберімо мішка! Ну, починай!\n– Відійди геть! Оступись, кажу. Це наш кабан! – закричав, підступаючи, ткач.\n– Забирайся геть, бісова бабо, це не твоє добро! – сказав і собі, наближаючись, кум.\n– Що ж вона, гергепа, каже: кабан! Це не кабан! – сказав кум, витріщивши очі.\n– Бач, якого чоловіка в мішок кинуло! – промовив ткач, задкуючи з переляку. – Кажи що хочеш, хоч лусни, але тут не обійшлося без нечистої сили. Адже ж він не пролізе у віконце!\n– Це ж кум! – вигукнув, придивишся, кум.\n– А ти гадав хто? – сказав Чуб, усміхаючись. – Що, добрячу штуку утнув я над вами? А ви ж, мабуть, хотіли мене з’їсти замість свині? Зачекайте ж, я вас утішу: в мішку є ще дещо, – коли не кабан, то, напевне, поросятко чи яка інша худібка. Піді мною безперестанку щось вовтузилося.\n– Ось і другий ще! – закричав зляканий ткач. – Чорт зна що настало на світі… аж голова паморочиться… Не ковбаси й не паляниці, а людей беруть та й кидають у мішки!\n– Це дяк! – мовив більше за всіх здивований Чуб. – От тобі й на! Оце то Солоха! Посадовити в мішок… То ж бо я бачу, у неї в хаті повно мішків… Тепер я знаю все: у неї в кожному мішку сиділо по двоє чоловіка. А я ж думав, що вона тільки мені одному… От тобі й Солоха!\n– Нічого робити, буде з нас і цього, – щебетала Оксана. Усі гуртом узялися до мішка й поклали його на сани. Голова надумався мовчати, так собі міркуючи: коли він закричить, щоб його випущено та розв’язано мішка, – дурні дівчата порозбігаються, здумають, що в мішку диявол сидить, і він зостанеться на вулиці, може, й до завтрього.\nДівчата тим часом, одностайно взявшись за руки, помчали, як вихор, із санками по рипучому снігу. Не одна й не дві з них, пустуючи, сідали на гринджолята; інші, знову, вилазили аж на самого голову. Голова поклав усе перетерпіти. Нарешті приїхали, відчинили навстіжень сінешні й хатні двері і з реготом утягли мішка.\n– Побачимо, що то лежить тут! – закричали всі й кинулися розв’язувати мішка.\n– Ой, та тут хтось сидить! – закричали всі й з переляку кинулися прожогом у двері.\n– Що за нечиста мати! Куди це вас несе, як очманілих? – запитав, увіходячи в двері, Чуб.\n– Ой, тату! – промовила Оксана. – Хтось сидить у мішку!\n– У мішку? Де ви його видерли, цього мішка?\n– Коваль покинув його насеред дороги, – відповіли гуртом.\n“Ну, чи не казав же я”, – подумав собі Чуб.\n– Чого ж ви полякалися? Подивимось: ну ж бо, чоловіче, просимо не прогніватися, що не взиваємо на ймення, вилазь-но з мішка! Голова виліз.\n– Ой! – скрикнули дівчата.\n– То й голова заліз туди само, – мовив сам до себе вражений Чуб, оглядаючи його з голови аж до п’ят. – Он воно як… Е!.. – більше він нічого не міг сказати.\n– А надворі, мабуть, таки холодненько! – сказав він, до Чуба звертаючись.\n– Морозець є, – одказав Чуб. – А дозволь спитати, чим то ти мастиш свої чоботи, чи смальцем, чи, може, дьогтем?\nЗовсім не те він мав на думці сказати, він хотів поспитати: “Як це ти, голово, та заліз у цей мішок?” – але не розумів, як вимовилося щось зовсім інше.\n– Дьогтем краще! – сказав голова. – Ну, бувай здоров, Чубе! І, насунувши на голову капелюху, вийшов з хати.\n– Ну й навіщо це я запитав, з дурного розуму, чим він мастить чоботи? – промовив Чуб, поглядаючи на двері, куди вийшов голова. – Ну й Солоха! Такого чоловіка, та щоб запакувати у мішок!.. Бач, яка чортового сина баба! А я, дурило… Та де ж той проклятий мішок?\n– Я його закинула в куток, нічого більше там уже немає, – відповіла Оксана.\n– Знаю я добре ці штуки, – нічого немає. Подайте-но його сюди: там ще один сидить! Струсніть-но ним гарненько… Що, нема?.. Ото проклятуща баба! А поглянути тільки на неї: свята та божа, наче й скоромного ніколи в рот не брала!\nТа покиньмо Чуба, хай собі виказує на дозвіллі свою досаду, а вернімось до коваля, бо вже чи не дев’ята година надворі.\nСпершу моторошно здалося Вакулі, особливо як знявся він од землі на таку височінь, що нічого вже не міг побачити внизу, та пролетів, як тая муха, попід самим місяцем так, що коли б не нахилявся трохи, то зачепив би його шапкою. Незабаром, одначе, він підбадьорився, ба почав навіть підіймати чорта на глузи. Страх йому було смішно, як чорт чхав та кашляв, коли він скидав із шиї кипарисового хрестика та підносив до нього. Навмисне підіймав він руку почухати голову, а чорт мчав іще швидше, думаючи, що хочуть його перехрестити. Світло та ясно було вгорі. Повітря, легким сріблястим туманом пойняте, було прозоре. Все було видко; і навіть можна було примітити, як вихором промчав повз них, сидячи в горшку, чаклун; як зорі, зібравшися до гурту, гралися в піжмурки, як клубочився хмарою осторонь від них цілий рій духів; як чорт, що танцював при місяці, скинув шапку, забачивши вершника-коваля; як летіла, вертаючись назад, мітла, на якій, очевидячки, тільки-но їздила, куди треба, відьма… Багато ще всякої погані зустрічали вони. Все те, коваля побачивши, на хвилину зупинялося подивитись на нього, а опісля знову шугало далі і робило своє. Коваль летів та й летів, і враз засяяв перед ним Петербург, увесь в огнях. (Тоді якраз там була чогось ілюмінація.) Чорт, перелетівши через шлагбаум, перекинувся в коня, і коваль побачив себе на баскому румаку серед вулиці.\nЗчудований, оглядався коваль на всі боки. Йому здавалося, що всі будинки уп’ялися в нього своїми незчисленними вогняними очима і дивились. Панів у критих сукном кожухах він побачив таку силу, що не знав, перед котрим шапку скидати. “Боже ти мій, Боже, скільки тут того панства! – подумав коваль. – Я так собі гадаю, що кожен, хто тільки-но пройде вулицею в кожусі, то й засідатель, то й засідатель! А ті, що проїжджаються в таких прегарних бричках із віконцями, ті як не городничі, то вже певно комисари, а може, й іще більше”. Мізкування йому перебив чорт, запитавши:\n– Просто їхати до цариці, чи як?\n“Ні, боязко, – подумав коваль. – Тут десь, не знаю, стоять запорожці, що проїздили восени через Диканьку. Вони їхали із Січі з паперами до цариці; добре б таки з ними порадиться”.\n– Гей, сатано, залазь-но до мене в кишеню та веди до запорожців! Чорт миттю схуд і став такий маленький, що без жодного клопоту вліз йому до кишені. А Вакула не встиг оглянутись, як опинився перед великим будинком, ступив, сам не тямлячи як, на сходи, відчинив двері та аж поточився трохи назад від блиску, побачивши пишно прибрану кімнату; та підбадьорився трохи, впізнавши тих самих запорожців, що проїздили через Диканьку; сиділи вони на шовкових канапах, підібгавши під себе намащені дьогтем чоботи, і курили щонайміцніший тютюн, званий звичайно корінцями.\n– Здоровенькі були, панове! Боже вам поможи! Ось аж де побачилися! – сказав коваль, підійшовши близько та земно кланяючись.\n– Що там за чоловік? – запитався той, що сидів перед самим ковалем, у другого, що сидів трохи далі.\n– Хіба не впізнали? – сказав коваль. – Це ж я, Вакула, коваль! Як проїздили восени через Диканьку, то прогостювали, пошли вам, Боже, здоров’ячка та многії літа, два дні без чогось. Я ще й нову шину натяг тоді на переднє колесо у вашій халабуді.\n– А! – промовив той самий запорожець. – Це той коваль, що малює так лепсько. Доброго здоров’я, земляче, чого тебе Бог приніс?\n– Та так собі, захотілося подивитись; кажуть…\n– Що ж, земляче, – запитав запорожець, пишаючись і бажаючи показати, що трапить і по-московському. – Што, балшой город?\n– Губернія знатная, – відповів він байдужим голосом. – Що й казать, доми балшущі, картини висять скрозь важнецькі. Многії доми посписувані буквами з сухозлітки до чрезвичайності. Нічого казати, розчудесна припорція!\n– Потім якось побалакаємо з тобою, земляче, докладніше, а тепер ми їдемо зараз до цариці.\n– До цариці? А чи не ласка ваша, панове, взяти й мене з собою?\n– Тебе? – промовив запорожець так, як говорить доглядач до чотирилітнього свойого вихованця, що проситься посадовити його на справжню, на велику коняку. – Що ж ти там робитимеш? Ні, не можна. – На цій мові лице йому споважніло. – Ми, голубе, будемо з царицею раду радити про своє.\n– Та візьміть, будь ласка! – напосідав коваль. – Проси! – шепнув він тихенько чортові, вдаривши кулаком по кишені.\n– А й справді, візьмім таки його, братця!\n– А що ж, як узяти, то й узяти! – мовили інші.\n– Надівай же одежу таку, як і ми.\n“Боже ж ти мій, якого світла! – думав собі коваль. – У нас і вдень не буває так ясно”.\n– Що за сходи! – шепотів коваль сам до себе. – Шкода й ногами топтати. А які ж то оздоби! А ще кажуть: брешуть казки! Еге, чи й не брешуть, до біса! Боже ти мій милий, що за поруччя, а яка робота! Та тут заліза самого карбованців таки на п’ятдесят вийшло!\n“Що за картина! Що за красне малювання! – метикував він. – Так тобі аж горить! Як жива! А дитя святеє! І рученята згорнуло, і усміхається, бідненьке! А фарби! Боже мій, Боже, які фарби! Тут вохри, запевне, і на копійку не пішло, а все мідянка та бакан. А голуба так і грає! Лепська робота! Грунт, запевне, наводили блейвасом. Та проте, хоч і яке предивне тут малювання, але з цієї мідяної дужки, – провадив він далі, відходячи від дверей та обмацуючи замка, – ще більше годиться дивуватись. Та як же ж то і вироблена чисто! Я так собі думаю, все це німецькі ковалі за великі гроші робили…\n– Чи всі ви тут? – запитав він прокволом, вимовляючи слова трохи в ніс.\n– Та всі, батьку! – відповіли запорожці, кланяючися знову.\n– Не забудете казати так, як я вас навчав?\n– Це цар? – запитав коваль у одного з запорожців.\n– Який там тобі цар! Це сам Потьомкін, – відповів той. Із другої кімнати почулися голоси, і коваль не знав, де свої очі подіти, коли увійшло безліч паній у саєтових, з довгими хвостами вбраннях та придворців у золотом гаптованих каптанах та з позаплітаними кісками. Він тільки бачив великий блиск та й годі. Запорожці раптом попадали на землю і, як один, закричали:\n– Змилуйся, мамо, змилуйся!\n– Встаньте! – пролунав над ними владний і разом приємний голос. Декотрі придворні заметушились і взялися штовхати запорожців.\n– Не встанемо, мамо, не встанемо, помремо, а не повстаємо! – загаласували запорожці.\n– Найясніший обіцяв мене познайомити сьогодні з моїм народом, якого я ще досі не бачила, – сказала блакитноока пані, цікаво розглядаючи запорожців. – Чи добре вас тут контентують? – провадила вона далі, підходячи ближче.\n– Та спасибі, мамо! Харч дають добрий, хоч баранині тутешній куди там до нашої запорозької, чом би якось і не животіти?..\n– Змилуйся, мамо! Чим тебе твій вірний народ прогнівив? Чи ми тягли руку за невірною татарвою; чи укладали які угоди з турчином, а чи, може, зрадили тебе або хоч подумали зрадити? За що ж неласка така? Спершу чули ми, що велиш єси скрізь будувати фортеці проти нас; опісля чули, що хочеш нас повертати на карабінерів; тепер чуємо про нові напасті. Чим же завинило Військо Запорозьке? Тим хіба, що перепровадило твоє військо через Перекоп та допомогло твоїм генералам порубати німців?\n– Чого ж ви хочете? – уважливо запитала Катерина. Запорожці скинули один на одного значущим поглядом.\n“Тепер час! Цариця запитує, чого хочете!” – сказав сам собі коваль та й гримнув як стій на землю.\n– Ваша царська величносте, не звеліть іскарати, а звеліть помилувати! З чого, – хай ваша царська милість не загнівається на мої слова, зроблено черевички, що на ногах ваших? Я думаю, жоден швець ні в якому на світі царстві не зуміє так пошити. Боже ти наш єдиний, що б то було, коли б моя жінка та взулася в такі черевички!\nЦариця засміялася. Все панство зареготалося й собі. Потьомкін і хмурнів, і усміхався разом. Запорожці почали підштовхувати коваля, думаючи, чи не з’їхав він часом з глузду.\n– Устань! – мовила ласкаво цариця. – Коли вже так тобі заманулось мати такі черевички, то це легко зробити. Принесіть йому зараз же черевички найдорожчі, з золотом! Далебі, мені дуже до вподоби ця простодушність! Оце вам, – провадила далі цариця, звертаючи погляд на повновидого, але трохи блідого чоловіка, що стояв осторонь, одягнений у простенький каптан з великими перламутровими гудзиками, з якого було видно, що він не належить до придворців, – річ, гідна дотепного пера вашого!\n– Ви, ваша імператорська величносте, надто ласкаві до мене. Тут треба, принаймні, Лафонтена, – відповів, уклонившися, чоловік із перламутровими гудзиками.\n– Щиро скажу вам: я й досі милуюся та не намилуюся вашим “Бригадиром”.*\nМається на увазі Денис Фонвізін (1744-1792) – російський драматург та його п’єса “Бригадир”.\nВи напрочуд гарно читаєте! Одначе, – казала далі цариця, звертаючися знову до запорожців, – я чула, що у вас на Січі ніколи не женяться.\n– Як же, мамо! Та ж чоловікові, сама здорова знаєш, без жінки не прожити, – одказав той самий запорожець, що розмовляв із ковалем, і коваль здивувався, почувши, що той запорожець, так добре знавши письменну мову, балакає з царицею, як навмисне, зовсім таки простацькою, мужичою, як то кажуть, мовою. “Ну, й хитрі ж люди! – подумав він собі.- Мабуть, не дурно він це робить”.\n– Не ченці ми, – провадив далі запорожець, – а люди грішні. Ласі, як і всі чесні християни, до скороминки. І в нас чимало таких, що мають жінок, тільки не живуть із ними на Січі. Є такі, що мають жінок у Польщі; і такі, що мають жінок в Україні; і, знову ж, такі, що й у Туреччині жінок мають.\n– Боже ж ти мій, Боже, що за оздоба! – скрикнув він радісно, ухопивши черевички. – Ваша царська величносте! Що ж, коли на ногах такі от черевички, та либонь ходите ви в них, ваше благородіє, і на лід ковзатися, то вже які ж то самі ніжки мають бути? Я так собі думаю, що вже не інакше, як із чистого цукру.\nЦариця, що й справді мала на диво стрункі та прегарні ніжки, мимохіть усміхнулася, чуючи такий комплімент від простодушного коваля, – був із нього, одягненого по-запорозькому, справжній красень, хоч і мав він надто смагляве лице.\nЗрадівши, що так приязно з ним розмовляють, коваль наважився вже був розпитати гарненько у цариці про все: чи правда, що царі їдять тільки мед та сало, та багато дечого іншого, – але почувши, що запорожці штовхають його попід боки, поклав краще мовчати; і коли цариця, звернувшись до дідів, заходилася розпитувати, як то там у них живуть на Січі, які там звичаї, – він відійшов назад, нагнувся до кишені і стиха промовив:\n– Винось мене звідси хутчій!\nТа й опинився раптом за шлагбаумом.\n– Утопився! Їй-богу, втопився! От щоб я з цього місця не зійшла, коли не втопився! – цокотіла гладка ткачиха, стоячи між диканськими молодицями посеред вулиці.\n– Що ж, хіба я вам брехуха яка? Хіба я в кого корову вкрала? Чи кому, може, наврочила, що мені не ймуть віри? – верещала баба в козацькій свиті, з синім носом, розмахуючи руками. – Та щоб мені по вік судний води не захотілося пити, коли стара Переперчиха не бачила сама на власні очі, як повісився коваль!\n– Коваль повісився? От тобі й на! – сказав голова, виходячи од Чуба; він спинився й протисся ближче до гурту, де йшла ця розмова.\n– Скажи краще, щоб тобі горілки не захотілося пити, стара п’янюго! – огризнулася ткачиха. – Треба бути такій дурноверхій, як ти, щоб вішатися! Він утопився, утопився в ополонці! Це я так само добре знаю, як те, що ти була допіру в шинкарки.\n– Соромітнице! Бач, вона чим дорікає? – одсварювалася баба з синім носом. – Мовчала б уже краще, така непотріб! Хіба, думаєш, я не знаю, що до тебе дяк щовечора ходить?\n– Що дяк? До кого дяк? Що ти там брешеш?\n– Дяк? – заспівала, пробиваючись до них, дячиха у заячому кожушку, синьою китайкою критому. – Я вам покажу дяка! Котра це каже: дяк?\n– Та ось до кого дяк учащає! – сказала баба з синім носом, показуючи на ткачиху.\n– То це ти, суко, – закричала дячиха, до ткачихи підступаючи, – то це ти, відьмо, напускаєш на нього туману та лихим зіллям напуваєш, щоб до тебе ходив?\n– Відчепись од мене, сатано! – огризнулася, назад оступаючись, ткачиха.\n– Ач, триклята відьма! Бодай же ти не діждала своїх діток бачити, ледащице паскудна! Тьху!.. – І дячиха плюнула просто межи очі ткачисі.\n– Ох, ти ж баберо погана! – закричав голова, утираючись полою та замахуючись батогом. Усі з лайкою сипнули врозтіч. – Пхе, бридота! – приказував він, усе ще обтираючись. – То коваль, виходить, утопився. Боже ти мій! А що ж то за вдатний маляр із нього був, які гострі серпи, плуги умів виковувати, яка сила була! Еге, – провадив він далі, замислений. – Таких людей мало в нас на селі. То ж то я, ще сидячи в проклятому мішку, примічав, що він, бідолаха, дуже вже смутний та невеселий. Оце тобі й коваль! Був, а тепер і нема. А я ще збирався підкувати свою рябу кобилу!.. – І, перейнятий такими побожними думками, голова поплентався тихо додому.\nОксана збентежилась, такі почувши вісті. Вона мало йняла віри Переперчишиним очам та бабським теревеням; знала, що богобоязливий коваль не зважиться занапастити свою душу. Та що, коли він і справді пішов із наміром ніколи більше не вертатись у село? А навряд чи й деінде знайдеться такий молодець, як коваль. Він же так кохав її, за усіх найдовше перетерплював її вередування! Красуня цілу ніч під своїм укривалом поверталася з правого боку на лівий, а з лівого на правий – і не могла заснути. То, розкидавшися з чарівними розкошами, які нічна пітьма ховала навіть од неї самої, вона мало не вголос лаяла себе. То, стишившись, наважувалася ні про що не думати – і все думала. І вся вогнем горіла; а на ранок закохалася в коваля аж по самі вуха.\nРозвиднілось. У церкві ще до схід сонця було повно людей. Підстаркуваті жінки, в білих намітках, у білих суконних свитках, побожно хрестилися, біля самого входу стоячи. Шляхтянки в зелених та жовтих кофтах, а деякі навіть у синіх кунтушах із понашиваними ззаду золотими вусами, стояли перед них. Дівчата, що на головах мали понамотувані цілі крамниці стрічок, а на шиях намиста, хрестів та дукатів, намагалися протовпитися щоближче до іконостасу. Та попереду всіх стояли шляхтичі і звичайні собі селяни, з вусами, з чубами, з товстими потилицями, щойно попідголювані, мало не всі в кобеняках, з-під яких виставлялася біла, а в декого й синя свитка. На всіх обличчях, куди оком кинь, сяяло свято: голова облизувався, бачучи, як то він розговлятиметься ковбасою; дівчата помишляли про те, як будуть ковзатися з хлопцями на льоду; баби щиріше, ніж коли, шептали молитви. На всю церкву чути було, як козак Свербигуз бив поклони. Тільки Оксана стояла сама не своя. І молилася й не молилася. На серці в неї опливлося стільки всяких почувань, одно від одного болючіших, одно від одного сумніших, що обличчя її виявляло тільки великий неспокій; сльози бриніли в очах. Дівчата не могли ніяк добрати розуму, від чого це їй сталось, і в голову собі не клали, що причина тому коваль. Однак не сама лише Оксана думала та передумувала про коваля. Всі громадяни постерегли, що свято наче й не свято. Все нібито чогось бракувало. А тут іще дяк, як на лихо, після подорожі в мішку охрип та насилу деренчав; щоправда, заїжджий півчий гарно таки тяг баса; а що ж то вийшло б, якби ще й коваль прилучився; він усе, бувало, скоро заведуть “Отче наш” або “Іже херувими”, стане на криласі і виводить відтіль на той самий глас, що в Полтаві співають. До того ж тільки він був у церкві за титаря. Вже й заутреню одправили; по заутрені одійшла обідня… Де ж це й справді той коваль запроторився?\n– Куди? – закричав він, ухопивши за хвіст чорта, що намірявся дременути. – Чекай-но, приятелю, це ще не все: я ж іще не подякував тобі.\n– Я ж проспав і заутреню, і обідню!\nТут побожний коваль удався в тугу, міркуючи собі, що це, певне, Бог навмисне, караючи його за грішну думку занапастити свою душу, наслав сон, який не дав йому навіть у церкві побувати такого великого свята. Та заспокоївши себе тим, що на ту неділю висповідається у всьому перед попом та од сьогоднішнього таки дня стане бити по п’ятдесят поклонів цілісінький рік, заглянув він до хати; але там не було нікого. Солоха, як видно, ще не повернулася. Він обережно витяг із-за пазухи черевички і знову зачудувався, дорогу роботу розглядаючи та згадуючи дивні дива минулої ночі; умився, причепурився якнайкраще, одягся в те саме убрання, що добув у запорожців, витяг із скрині нову шапку з решетилівських смушків із синім верхом, що не надівав ще й разу, одколи купив її, ще в Полтаві бувши; витяг також нового пишно-барвистого пояса; поскладав усе це разом з нагайкою в хустку та й попростував до Чуба.\nЧуб витріщив очі, як увійшов до нього коваль, і не знав, на що дивуватись: чи на те, що коваль воскрес, чи на те, що коваль насмілився до нього прийти, чи на те, нарешті, що він вичепурився на такого дженджика й запорожця. Але ще більше він зчудувався, коли Вакула розв’язав хустку і поклав перед ним новісіньку шапку та пояса, такого гарного, що нікому в селі й не снився, а сам бухнув йому в ноги і промовив благальним голосом:\n– Змилуйся, батьку, не гнівайсь! Ось тобі й нагайка: бий, скільки душа схоче, віддаюся тобі в руки; у всьому каюсь; бий, та не гнівайся тільки. Ти ж колись братався з покійним батьком моїм, хліба-солі разом заживали та могорич пили.\nЧуб, таки непомалу вдоволений, хоч він того й не показував, дивився, як коваль, що нікому на селі не дозволяв собі в кашу наплювати, згинав у руці п’ятаки та підкови як гречані млинці, той самий коваль валявся у нього в ногах. Щоб ще більшої ваги собі надати, Чуб узяв нагайку і вдарив його тричі по спині.\n– Ну, буде з тебе, вставай! Старих людей завжди слухай! Забудьмо все, що було поміж нами. Ну, а тепер кажи, чого тобі хочеться?\nЧуб подумав трохи, споглянув на шапку та пояса, – шапка була розкішна, пояс теж незгірший, – згадав зрадницю Солоху і зважливо сказав:\n– Добре! Засилай сватів!\n– Ой! – скрикнула Оксана, ступивши на поріг та побачивши коваля, і вп’яла в нього здивовані й радісні очі.\n– Ось поглянь, які я тобі приніс черевички! – промовив Вакула. – Ті самі, що цариця носить.\n– Ні, ні, не треба мені черевичків! – одказала вона, відмахуючись руками та не зводячи з нього очей. – Я й без черевичків… – Далі вона не доказала й зашарілася.\nПроїздив якось через Диканьку святої пам’яті архиєрей, похваляв місце, де стоїть село, та їдучи вулицею й став перед новою хатою.\n– А чия це хата така розмальована? – запитав преосвященний у гарної молодиці з немовлятком на руках, що стояла коло дверей.\n– Ковалева, Вакулина! – відказала йому, кланяючись, Оксана, бо то ж таки вона й була.\n– Прегарно! Лепська робота, – мовив преосвященний, розглядаючи двері та вікна.\nТа ще дужче похвалив преосвященний Вакулу, як дізнався, що він додержав церковної покути та помалював без грошей всього лівого криласа зеленою фарбою з червоними квітками. Та це ще не все: на стіні збоку, як увійдеш у церкву, змалював Вакула чорта в пеклі, та такого ж тобі мерзенного, що всі плювали, повз нього проходячи; а молодиці, тілько-но розплачеться в котрої на руках дитина, зараз було підносили Її до картини та й казали: “Он бач, яка кака намальована!” – і дитятко, стримуючи слізки, скоса поглядало на картину й тулилося до материних грудей.


Вийшла заміж за п’яницю Івана, а тепер я кохана Сіньйора, Бог мені суддя! – Українці Сьогодні\nYou are here: Home / Життєві історії / Вийшла заміж за п’яницю Івана, а тепер я кохана Сіньйора, Бог мені суддя!\nВийшла заміж за п’яницю Івана, а тепер я кохана Сіньйора, Бог мені суддя!\nБула жiнкою пияка, а тепер я кохана сіньйора. Замiж я вийшла юною – у 19 рокiв. Закохалася у Iвана з першого погляду. Йому було 26. Тодi вiн – молодий, красивий, вихований – ладен був мене на руках носити щодня.\nЧитайте також: За те, що я «засиджуся у дівках», переживала моя бабуся «Оксано, недобре людині бути самій, шукай собі пару і вимолюй її у Господа»\nВiн працює і думає про мене, напевно, вже й скучив. А той, який п’яний сiв за кермо i рoзбився, для мене ніхто. Хтозна, чи й мене б на той свiт зi собою не потягнув, якби з ним залишилася.\nБог мені суддя, але я навіть не заплакала за колишнім


Подушки для вагітних у Одесі - купити з доставкою по Україні, вигідна ціна на Подушки для вагітних у Одесі в інтернет-магазині дитячих товарів ipopoKiDS\nПрипустимо, ви бажаєте купити Подушки для вагітних у місті одеса. Ви вводите назву потрібного товару у пошук або знаходите потрібну категорію та вмикаєте у фільтрі місто одеса. Бачите на сторінці декілька товарів з категорії Подушки для вагітних з Одесі. Як серед них відшукати той, котрий вам потрібно?\nУтім, найкраще орієнтуватися на конкретні характеристики. Для цього ми створили фільтри, за допомогою яких ви відберете саме те, що шукаєте. Просто зазначте, що вважаєте за потрібне. Після цього на сторінці де були лише товари із категорії Подушки для вагітних у Одесі залишаться лише ті товари, які потенційно вам підходять.\nОсь, чому матусі так люблять вибирати де купити Подушки для вагітних у місті Одесі на маркетплейсі IpopoKiDS. Легко, вигідно і швидко!\nДоставимо Подушки для вагітних у Одесі по Україні: Київ, Кропивницький, Івано-Франківськ, Полтава, Чернівці, Суми, Тернопіль, Дніпро, Львів, Житомир, Ужгород, Одеса, Кременчук, Черкаси, Запоріжжя, Луцьк, Херсон, Маріупіль, Кривий Ріг, Миколаїв, Чернігів, Харків, Вінниця, Рівне, Хмельницький.\nПодушки для вагітних у Одесі\nДе купити подушки для вагітних у одесі?\nВ магазині дитячих товарів ipopokids.ua є великий асортимент товарів Подушки для вагітних у Одесі. Ви можете придбати товари з доставкою в будь яке місто території України\nЦіни на подушки для вагітних у одесі\nВ магазині дитячих товарів ipopokids.ua ціни на Подушки для вагітних у Одесі в діапазоні від 197 грн. до 3499 грн.\nНайпопулярніші бренди у категорії подушки для вагітних у одесі?\nВ нашому магазині дитячих товарів ipopokids.ua в категорії Подушки для вагітних у Одесі найпопулярнішими є бренди МаМасик, Ceba Baby, Red Castle, Sevi bebe, Homefort\nЯкі найпопулярніші товари подушки для вагітних у одесі на період травня 2022 року?\nПодушки для вагітних SEVI BEBE у Києві Подушки для вагітних KIDIGO кідіго у Запорожжі Подушки для вагітних АССОЛЬ у Кривому Розі Подушки для вагітних ЮЛА МАМА у Львові Подушки для вагітних SONEX у Одесі Подушки для вагітних KIDIGO кідіго у Харкові Подушки для вагітних BILANA у Дніпрі Подушки для вагітних у Виноградівка


ВНЗ Польщі – вступ в університет, особливості навчання – Відпочинок та цікаві факти\nДата запису 4 Травня, 2018\nОсновні державні університети\nПринципи вищої освіти Польщі\nЦіна освіти в університетах\nПлюси і мінуси освіти в Польщі\nВсі вузи Польщі поділяються на категорії. Тип університету залежить від кількості і сфери напрямків. Так, по всій країні налічується в цілому 457 установ сегмента «вищої освіти». З них 43 в статусі університету, які розділені на 6 типів:\nКласичні (надають академічну ступінь доктора мінімум за 10 напрямами різних сфер освіти);\nТехнічні (також повинні надавати науковий ступінь в 10 спеціалізаціях, але 6 з яких мають бути технічними);\nПрофільні (4 напрямки з 6 повинні відповідати головному напрямку університету);\nПолітехніки (аналоги технічних університетів, з меншою кількістю напрямів для навчання);\nАкадемії (присвоюють ступінь доктора за 2 напрямками);\nКолегії (видають дипломи про прикладну освіту).\nПершим університетом у всіх рейтингах в Польщі є Ягеллонський університет, розташований в Кракові. Свою діяльність він розпочав у 1364 році, а безперервно діє з 1400 року. У складі університету функціонує одна з найбільших європейських бібліотек. В університеті навчається більше 43 000 студентів. Основні факультети установи:\nЗаслужено високою популярністю серед польських вищих навчальних закладів користується Варшавський університет. Столичний заклад було засновано в 1816 році. Зараз університет є лідером за кількістю учнів – їх тут 60 000. Будівлі факультетів розташовані в різних місцях Варшави. Тут навчають за напрямками:\nІнший столичний вуз – Варшавська Політехніка – по праву вважається кращим технічним університетом Польщі. ВНЗ був заснований в 1826 році. Серед кращих його факультетів:\nКрім того, у Польщі є декілька профільних, технічних і релігійних вузів. Один з них, присвячений мистецтву, – Музичний університет ім. Фредеріка Шопена. Цей найстаріший музичний вуз Польщі, було засновано в 1810 році. Серед іншого, тут навчають теорії музики, вокалу, церковній музиці і навіть психології музики!\nЩе одним ВНЗ Польщі у сфері мистецтва є Познанський університет мистецтв. Він орієнтований на художню сферу. Напрями навчання в цьому університеті: дизайн, живопис, скульптура, архітектура і мультимедіа.\nПознанський університет мистецтв\nСеред університетів Польщі виділяються два релігійних закладу. Одне з них – Люблінський католицький університет. У цьому вузі проводиться навчання в різних областях, а «католицьким» його називають тому, що він був заснований під егідою церкви. Тут є факультети теології, психології, права, суспільних, природничих і гуманітарних наук.\nНайкращим приватним вузом Польщі вже який рік визнають Академію Леона Козьмінського. Цей університет розташований у Варшаві, основна його спеціалізація – бізнес і управління. Установа є кращим за даним напрямком в Європі. Тут навчається багато іноземних студентів, зокрема з України. Напрями навчання: право, менеджмент, адміністрування, економіка, фінанси, державне управління.\nІнший приватний вищий навчальний заклад Польщі – університет Лазарського – вважається одним з найдавніших приватних університетів країни. Він вважається одним з кращих за напрямом юриспруденції. Крім того, тут також навчають фінансів, економіки, міжнародних відносин, управління і навіть інтернет-менеджменту.\nСистема вищої освіти Польщі ідентична європейській. Тут також є три «ступені» навчання: бакалаврат (тут студент отримує ступінь «ліценціат» або інженера, що аналогічно бакалавру), магістратура і докторантура. Для отримання ступеня доктора студент повинен або закінчити ще 3-4 роки докторантури, або ж захистити дисертацію, виконану самостійно за науково-дослідницьким проектом. Також в країні можна отримати вищу академічну ступінь – хабілітованного доктора. Для цього доктор наук повинен ще раз пройти процедури захисту свого проекту. Ступінь «dr hab.» дозволяє претендувати на посаду професора у вузах країни.\nКлючові особливості вищої освіти Польщі, які повинні знати всі абітурієнти. В першу чергу, це поділ університетів на державні і приватні. Складно відповісти, який з типів краще. Перевагами державних вузів є рівень їх освіти, престижність та історія. Роботодавці найбільше цінують дипломи університетів, які підтвердили свій статус (старих навчальних закладів). Однак вступити в такий університет дуже непросто. В першу чергу, абітурієнт повинен відмінно знати польську мову (нарівні з вступниками поляками). Крім того, щоб вступити в державну установу, абітурієнти складають вступні іспити.\nУ Польщі приватний університет вступити набагато легше, але і диплом буде котируватися трохи менше. Для вступу в приватному вузі досить мати суму грошей для оплати навчання. Майже всі програми в таких установах ведуться двома мовами: польською та англійською. Сертифікати про знання мови потрібні не завжди, однак ви самі повинні знати свій рівень.\nВзагалі, курси підготовки до вступу дуже поширені в Польщі. На літніх програмах наголос робиться на вивченні мови і знайомству з університетами. Багато фірм на просторах України пропонує ознайомчі поїздки в Польщу і підтримку при вступі.\nВ приватний вуз не потрібно нічого, крім стандартного пакета документів та грошей. А ось для вступу в державний університет потрібен такий список основних документів:\nСертифікат про знання польської мови на рівні не нижче «В1» (але іноді вузи проводять тестування у себе і не вимагають сертифікат);\nДокумент про здані вступні іспити (різні для різних напрямків);\nДля безкоштовного навчання необхідна Карта поляка (видається при наявності польських коренів або великий внесок у польську культуру);\nФінанси у розмірі вартості першого року навчання.\nВартість навчання в державних вузах Польщі набагато вище, ніж у приватних. Це обумовлюється високими зборами з самого початку процедури вступу і «протекцією» громадян країни (адже вони навчаються безкоштовно). Так, в залежності від обраного університету і спеціальності ціна за рік навчання може коливатися в межах 2-5 тисяч євро.\nУніверситети Польщі тісно співпрацюють з урядами країн СНД, що обумовлює велику кількість стипендій для іноземців. Стипендії можуть бути виділені за різні досягнення в науці і культурі. Вони можуть покривати всі навчання повністю чи частково. Також є програми, що компенсують вартість проживання.\nНизька вартість навчання;\nВступ можливий відразу після закінчення школи;\nПісля навчання у ВНЗ Польщі випускник може працювати в країні, не отримуючи додаткового дозволу;\nВідносна близькість країни та її культури дозволяє швидко адаптуватися;\nВелика кількість стипендій для абітурієнтів з України.\nСлабкий контроль відвідуваності, що може стати проблемою для погано організованих студентів;\nВідсутність повністю безкоштовних вузів.\n← Вузи Норвегії: вступ та навчання в університеті, інституті → Система вищої освіти в США: що потрібно для вступу в університет


У першому літньому місяці планується 11 вихідних | Экономические Известия\nЗокрема, вихідними будуть 20, 27 та 28 червня. Один із них додається через Трійцю 19 червня. Її святкують в неділю, традиційно, подібні свята на вихідних переносять на наступний будній, інформує eizvestia.com/uk/news-ukr.\nЧитайте: Скільки українці відпочиватимуть на різдвяно-новорічні свята\nВ даний момент Ви читаєте новину "У першому літньому місяці планується 11 вихідних". Вас також, можливо, зацікавлять інші останні новини України та світу на eizvestia.com


Антикорупційні війни: НАБУ та САП знову не поділили розслідування з ГПУ та СБУ - 24 Канал\n17:01, 30 листопада 2017 - Читать новость на русском\nВлітку 2016 року Юрій Луценко і Артем Ситник неохоче, але тиснули руки на знак примирення між відомствами. Конфліктували вони через те, що працівники ГПУ 11 годин утримували двох представників НАБУ, бо помітили стеження. Але після цього пообіцяли жити мирно.\nЧитайте також: НАБУ незаконно прослуховувало телефони майже сотні осіб, – Луценко\nТа не склалося. Дрібні протистояння і суперечки через розслідування продовжились. І напередодні черговий апогей – СБУ та ГПУ затримують оперативника бюро під прикриттям. НАБУ заявляє, що працювало над розкриттям злочинного угруповання у Державній міграційній службі з весни цього року. Вони мали інформацію про незаконну видачу дозволів на проживання та українських паспортів іноземцям.\n"Наша операція, на жаль, припинена. Представники СБУ і ГПУ можливо не знали всієї повноти картини, яка відбувалась щодо цих осіб. У них була тільки заява одного з фігурантів. Зараз ми обмінялися інформацією для того, щоб наше розслідування і розслідування Генеральної прокуратури було об'єктивним", – поділився Артем Ситник.\nОперативники НАБУ, зокрема, підбиралися до заступниці голови міграційної служби Діни Пімахової, яка працює там менш як рік. Чиновниця в четвер, 30 грудня, зібрала брифінг і схвильовано, багато разів повторюючись, розповідала, як її підбурювали до хабара. Те, що це був працівник НАБУ, вона, мовляв, і гадки не мала.\nЧерез декілька місяців спілкування, яке не виходило за межі товариських відносин і не стосувалося моєї роботи, він почав пропонувати вирішення питань сприяння незаконної легалізації іноземних громадян на території України,\n– розповіла Діана Пімахова.\nПімахова стверджує, що одразу ж після цього, у жовтні, вона написала заяву до СБУ про провокацію, надалі всі зустрічі відбувалися під контролем силовиків. А от у НАБУ кажуть, що на легких грошах чиновниця погоріла навіть раніше, бо легалізовувати іноземців пропонували їй тричі.\n"Сам факт хабара вже був задокументований кілька місяців тому. Це вчорашнє розслідування, воно має наслідки для нашої операції і ця операція фактично припинена, на жаль. І всіх фігурантів, яких ми вели, ми вже задокументувати не зможемо", – зазначив Артем Ситник.\nЗатриманого працівника бюро наступного понеділка, 4 грудня, чекають на допит у Генпрокуратурі. Юрій Луценко вважає обґрунтованою підозру у провокації хабара детективові НАБУ. Після сьогоднішньої зустрічі очільники трьох правоохоронних структур домовились ловити корупціонерів однаково.\n"Надалі неприпустимо використовувати в якості перевірки на корупційність чиновників пропозицію прийняти свідомо незаконні рішення", – повідомив Юрій Луценко.\nТепер справа НАБУ довести, що корупція у Державній міграційній службі таки мала місце. Конфлікт між антикорупційними органами залагодили, але він точно не останній. Коли правоохоронних органів багато і їхні повноваження перетинаються – це неминуче. Хоч від цього і страждає боротьба із корупцією.\nАвтор: Єлизавета Герасимюк, Роман Пагулич\nТеги: Новини України Новини політики Офіс генпрокурора Корупція НАБУ Артем Ситник Юрій Луценко


Родичі жінки з Тернопільщини, яка захворіла на COVID-19, вже і не вірили, що вона виживе | Про Те\n22, Жовтень, 2021, 16:08\nОказії Родичі жінки з Тернопільщини, яка захворіла на COVID-19, вже і не вірили,...\nБезумовно, те, що все ж таки переважна більшість людей одужує без суттєвих ускладнень і навіть лікування, додає позитиву в наші тривожні карантинні будні. Як це – стати одним з тих, хто захворів на COVID-19? Як факт зараження змінює світогляд і ставлення до навколишнього світу?\nПро це «НОВА…» поговорила із нашими земляками, мешканцями Тернопільщини, які пройшли через випробування коронавірусом й одужали. Вони розповіли про симптоми, роботу лікарів й те, як подолали захворювання.\nГалина Радловська із села Швейків Монастириського району працює медсестрою приймального відділення районної лікарні.\nПеред тим 24 роки була фельдшеркою у селах. У неї першої на Монастирищині офіційно підтвердили коронавірус. Упродовж місяця за її одужання боролися колеги з районної лікарні. Медсестра була у важкому стані, її підключали до апарата ШВЛ. На щастя, жінці вдалося побороти недугу.\n— Три тижні тому мене виписали з лікарні, почуваюся краще, але до повного одужання ще далеко, — розповідає пані Галина. — У мене досі задишка, підключаю собі кисневий концентратор. Я погодилася, щоб виписали мене з лікарні, бо стан стабілізувався, двічі тест показав негативний результат.\nДіти замовили мені в Китаї кисневий концентратор, щоб могла вдома продовжувати відновлення. Заплатили 27 тисяч гривень, але поки що не отримали його. Тим часом взяли в оренду концентратор на місяць за 3,5 тисячі гривень. Через дві трубки через ніс кисень надходить у легені. Без концентратора на вулиці можу посидіти зо дві-три години, а в хаті без нього задихаюся. Навіть доводиться спати з увімкненим апаратом. У мене була двостороння пневмонія.\nУ понеділок, 4 травня, я робила повторну флюорографію в районній лікарні. Сказали, що запалення легенів нема, але в найбільш уражених ділянках залишилися рубці. Дали направлення на обстеження до Тернополя. У мене вже відновилися смак, нюх, нема температури, але після хвороби почало боліти серце, відчуваю втому. Скоріш за все я заразилася на коронавірус на роботі. Тоді в терапії було багато хворих, люди приходили до лікарні на обстеження. Якось я брала пробу на експрес-тест у пацієнтки, яка повернулася з Польщі. Результат у неї був негативний, але хтозна, що насправді… Під час прийому я була у халаті, в масці і рукавицях.\nПриїхала після зміни додому, а вночі в мене піднялася температура. На той час у районі ще не було зареєстрованих випадків COVID-19, тому я не відразу повірила, що мене підкосила ця недуга. Чотири дні пролежала вдома з високою температурою (позначка термометра сягала 39,6 °C), а потім поїхала до лікарні.\nПоклали з пневмонією у терапію, але через добу мені стало гірше — забрали до реанімації. У лікарні до мене дуже добре ставилися лікарі, медсестри, санітарки, робили все можливе. Ліки надавали безкоштовно. Про перші п’ять днів, коли була під ШВЛ, мало що пам’ятаю. Коли стан поліпшився, переключили на кисневий концентратор.\nУвесь час біля мене в лікарні була моя мама, їй 63 роки. У неї також був позитивний тест, але жодних симптомів хвороби не було. Мій чоловік і донька не захворіли. Мені 42 роки, організм боровся, якби це спіткало старшу кволу людину, хтозна чи поборола б. Мабуть, я мала жити…\nВже мало хто вірив, що я виживу. Готувалися до гіршого. Бог і лікарі врятували мене! У мене хронічний бронхіт, мабуть, через це так прихопило. Майже щороку в мене бувало запалення легенів. Не оминуло й цього разу. Те, що я пережила, — дуже серйозне. Поїхала до Монастириськ на флюорографію, дивлюся, на вулиці повно людей. Не розумію, чому так легковажать?.\nпопередня статтяУ суперечці між поліцейськими і священником хмельницькі судді стали на бік священнослужителя\nнаступна статтяУ райцентрі на Тернопільщині дуже нужденні люди обікрали тварин (фото)


Чергові загострення на Донбасі: працювали снайпери та протитанкові ракетні комплекси - UApravda.com\nЧергові загострення на Донбасі: працювали снайпери та протитанкові ракетні комплекси\nУпродовж минулої доби 5 грудня бойовики на Донбасі 6 разів порушували режим припинення вогню. На щастя, бойових втрат і поранень внаслідок ворожих пострілів серед особового складу Об’єднаних сил не було.\nПро ситуацію на Донбасі станом на 7:00 6 грудня повідомили у пресцентрі Об’єднаних сил. Відповідний допис з’явився на фейсбук-сторінці Штабу.\nДе та які відбувалися порушення 5 грудня\nНеподалік Шумів бойовики застосували автоматичні станкові та ручні протитанкові гранатомети, а також стрілецької зброї.\nПоблизу Водяного обстріли відбувалися з протитанкових ракетних комплексів.\nУ передмісті Авдіївки та поблизу Південного окупанти відкривали вогонь із підствольного гранатомета та стрілецької зброї.\nУ районі Авдіївки та Мар’їнки бойовики згодом використали і снайперську зброю. Вогнем у відповідь українські воїни зупинили зухвалі дії ворожих снайперів на обох напрямках.\nПро усі обстріли з боку бойовиків Україна повідомила ОБСЄ. Відбулося це через Українську сторону СЦКК.\nЗверніть увагу! Від початку поточної доби 6 грудня уздовж лінії розмежування спостерігається тиша. Жодних порушень у районі проведення Операції Об’єднаних сил зафіксовано не було.\nСитуація в районі проведення ООС залишається стабільною. Усе контролюють українські захисники. Наші військовослужбовці у повному обсязі виконують завдання за призначенням і перебувають напоготові до адекватного реагування на будь-які підступні дії противника,\nЩо відбувається на Донбасі станом на ранок 6 грудня: дивіться відео зведення пресцентру ОС\nЗауважимо! З 27 липня на Донбасі діє режим повного та всеосяжного припинення вогню. Однак, проросійські бойовики систематично порушують домовленості. Переважно їхні постріли провокативні, тому українські військові не відкривають вогонь у відповідь.\nпопередня статтяРоми стали табором біля села на Рівненщині: чим живуть і як заробляють (ВІДЕО)\nнаступна статтяУ МИКОЛАЄВІ ДВА АВТО ВЛЕТІЛИ В ЗУПИНКУ: Є ЖЕРТВИ (ФОТО)


Кредит-онлайн на карту в Харкові: особливості та правила\nХочете взяти кредит, і побоюєтеся? То вам на наш сайт, де ми можемо допомогти вам розібратися, і все дуже доступно пояснити.\nЧи можна отримати кредит онлайн на карту в Харкові?\nPosted by Evelyn on 02/13/2020 in Кредит\nСьогодні існує безліч фінансових організацій, котрі надають послуги кредитування населення на різних умовах. Дуже багато людей потребують невеликої позики до отримання заробітної плати, для погашення комунальної заборгованості, елементарної покупки ліків. МФО дозволяють отримати невелику суму на короткий термін, а потім легко погасити борг без великих витрат на відсотки.\nОтримати онлайн-кредит в Харкові достатньо просто. В місті існує безліч компаній, які надають подібні послуги и консультують клієнтів. Як насправді працює кредитування у віддаленому режимі? Які особливості воно має? Та чи можливо отримати кошти відразу на карту в Харкові?\nСистема онлайн-кредитування дуже розповсюджена у всьому світі. Власники МФО активно використовують сучасні технології, щоб спростити процес оформлення позик та покращити сервіс. Сьогодні можна оформити кредит-онлайн на карту в Україні, у будь-якому місті та в будь-який час.\nСистема працює доволі просто. Клієнти заходять на офіційний сайт мікрофінансової організації, обирають зручні умови позики та терміни виплати. Для цього використовується спеціальній калькулятор чи інший функціонал.\nДалі необхідно заповнити спеціальну форму заявки. Туди клієнти вносять усі необхідні персональні дані, контактну інформацію, а також номер банківської картки. Онлайн-кредити в Україні видаються на досить лояльних умовах, без підтвердження офіційного доходу, застав, тощо.\nПісля перевірки даних сервіс, частіш за все в автоматичному режимі, дає згоду, кошти переводяться на вказану в заявці картку. Відразу після цього їм можна спокійно використовувати для власних потреб.\nВиплата позики відбувається також у віддаленому режимі. Надіслати вказану суму можна з допомогою будь-якого банку, терміналів самообслуговування, інтернет-банкінгу, тощо. Такий метод спрощує взаємодію МФО та позичальників, а також скорочує витрати на персонал. Тому багато організацій пропонують більш вигідні умови кредитування та нижчі відсоткові ставки, ніж банки. Кредит на карту онлайн стає все більш популярною послугою.\nЧи можливо отримати позику на карту в Харкові?\nТаким чином можна отримати кредит на карту в Харкові, кредит-онлайн в будь-якому місті, де немає офісів компанії. Система не потребує наявності офісу в конкретному населеному пункті, бо уся взаємодія відбувається у віддаленому режимі. У випадку, коли клієнт має питання, на які він не знайшов відповіді на сайті, консультуванням займаються менеджери в телефонному режимі. Усі нюанси можна обговорити саме таким чином.\nДо того ж, МФО видають кредити онлайн без фото, довідок, застав та інших речей, які вимагають звичайні банки. Оскільки сума позики не надто велика, то й вимоги лояльніші. Немає ніякої необхідності приносити копії документів до офісу, адже усе можна надіслати в електронному форматі.\nУсе, що необхідно для отримання кредитів онлайн на карту – дійсна банківська картка, доступ до мережі Інтернет, а також контактний телефон. Далі клієнт самостійно контролює витрати позичених коштів та сплачує внески. У разі виникнення труднощів з виплатами МФО часто йдуть назустріч позичальникам та пропонують адекватні умови пролонгації.\nПозначки:кредит онлайн на карту в Харкові, кредити Харків, онлайн-кредити\nPrevious Post: 3 головні схеми маніпулювання кредитами\nTweets by @ParinoAntichita\nВсі права захищені © Erikbonnet 2020


Щиро вітаємо вас з професійним святом. У цей день висловлюємо вам слова вдячності за кропітку справу, яку ви повсякденно виконуєте. Своєю наполегливою працею ви створюєте необхідні умови для стабільної роботи підприємств різних галузей. На ваших плечах лежить величезна відповідальність за забезпечення нормальної життєдіяльності населених пунктів.\nБлагополуччя кожного будинку, кожної родини багато в чому залежить від надійності надання послуг, від професіоналізму і відповідальності людей, що працюють у цій сфері. Ви піклуєтесь про те, щоб у домівках була вода, тепло, щоб тішили око прибрані вулиці, двори та під’їзди, надаєте людям різноманітні побутові послуги.\nМи щиро дякуємо за вашу неустанну працю на благо Вінниччини. Бажаємо наполегливості, мужності і нових здобутків у вашій нелегкій і відповідальній праці, міцного здоров’я, щастя, родинного благополуччя та здійснення всіх ваших життєвих планів і сподівань. Нехай слова вдячності від людей щоденно зігрівають вашу душу.\nПовернутись Створено: 16 березня 2012 року, 00:00 Переглядів: 1039


Що подарувати на День святого Валентина? | Новости шоу-бизнеса\nСреда, Февраль 8th, 2017 | Автор: Ольга Малива | Рубрика: Женский клуб\nДо дня Святого Валентина залишився всього тиждень, а ви ще не вибрали подарунок? Якщо квіти і шоколад не для вас, ми склали список найбільш популярних подарунків на день святого Валентина для нього і для неї.\nЩо подарувати на День святого Валентина дівчині?\nсрібні і золоті з діамантами і фіанітами, біжутерія та намистини — безпрограшний варіант на будь-який вік і будь-який гаманець, головне знати смаки і уподобання своєї обраниці.\nколи ми згадуємо про День святого Валентина, то відразу перед очима з’являються величезні плюшеві ведмеді і маленькі поролонові сердечка, от тільки не кожна дівчина буде рада такому подарунку. Особливо, якщо їй вже більше 16.\nще один завжди бажаний подарунок за умови, що ви знаєте переваги своєї дівчини або дружини, адже хороших духів ніколи не буває багато, ось тільки помилитися з запахом набагато простіше, ніж ви думаєте. Купувати варто у відомому і добре себе зарекомендувавшому магазині, для при кладу тут Рarfums.ua.\nзвичайно, цей подарунок припускає певну ступінь близькості і знання анатомії. Не кожен зможе на око визначити розмір нижньої білизни, зате, навіть якщо ви не вгадаєте — сарказм на найближчі кілька років, вам забезпечений.\nмилий і приємний подарунок, як прояв турботи і уваги, серед дівчат — неспроста вважається одним із самих безпрограшних варіантів.\nподарунковий сертифікат магазину косметики\nпомада, туш, тіні — більшість дівчат люблять і цінують косметику, але навіть вони самі часто невдало підбирають кольори, тому, щоб не виявитися «крайнім», якщо помада виявиться не достатньо червоною, подаруйте їй можливість самостійно вибрати косметику.\nще один сертифікат, який оцінять 90% дівчат і жінок. Масаж, обгортання, манікюр і багатогодинні маски піднімають настрій і налаштовують на прихильний лад.\nце може бути спільна фотосесія, фотокнига із загальних фотографій або просто рамочка з вашим спільним фото — милий і цікавий подарунок, який оцінять романтичні натури.\nЩо подарувати на День святого Валентина хлопцеві?\nцей елемент чоловічого одягу регулярно дарують не тільки на честь дня захисника, але і у свято всіх закоханих. Щоправда, в цей день вони зазвичай прикрашені сердечками і зізнаннями в коханні.\nще один фаворит серед святкових подарунків. Вона може бути прикрашена сердечком, спільною фотографією або зображенням другої половинки, але практично кожна дівчина дарувала своєму коханому 14 лютого святкову чашку.\nнезважаючи на те, що багато українців вірять у забобони, годинник продовжують вважатися одним з найбільш популярних подарунків на День Святого Валентина.\nзгідно з багатьма опитуваннями серед чоловіків від 17 до 47 років, понад 70% з них мріють про ігрову приставку, і вважають її ідеальним подарунком у день всіх закоханих.\nвельми неоднозначний подарунок, так як молоді люди рідко її носять і найчастіше не вміють зав’язувати, а от старше покоління або встигло зібрати власну колекцію краваток, які підходять до їх костюмів і сорочок або не знаходять підстав, щоб приміряти подібний аксесуар.\nпопулярний подарунок, який при цьому прихильно сприймається сильною статтю.\nвже близько п’яти років серед аксесуарів для комп’ютерів і в цілому технічних подарунків лідирують флешки: їх не буває занадто багато, вони бувають різних форм і розмірів, можна підібрати флешку на будь-який смак і гаманець.