Петро Димінський поскаржився Інтерполу — Високий Замок\nПетро Димінський поскаржився Інтерполу\nПрезидент ФК «Карпати», бізнесмен Петро Димінський поскаржився у комісію Інтерполу, щоб його не оголошували у розшук в інформаційній системі організації.\nПрезидент ФК «Карпати», бізнесмен Петро Димінський, якого підозрюють у скоєнні смертельної ДТП, поскаржився у комісію Інтерполу, щоб його не оголошували у розшук в інформаційній системі організації.\nВідповідні документи від Інтерполу надійшли начальнику департаменту Василю Неволі, пише «Українська правда» з посиланням на директора Департаменту комунікацій МВС Артема Шевченка.\nАнтон Геращенко розкритикував дії матері загиблої Наталі Тріли\n"Честю загиблої доньки не торгують!", — написав нардеп у своєму фейсбуці.\nВін нагадав, що охоронець Димінського взяв вину на себе, заявивши, що за кермом автомобіля був саме він, а не його шеф. Проте, як повідомляє Геращенко брат загиблої не вірить в цю версію. Він і сім'я загиблої обіцяли вимагати відповідальності саме Петра Димінського, якого вважали справжнім винуватцем ДТП.\nАнтон Геращенко повідомляє, що для цього у сім'ї були всі підстави: "В ході слідства були одержані фактичні дані, які чітко показували, що охоронець Димінський Андрій Борщ, в принципі не міг бути за кермом у момент ДТП, так як приїхав на місце через пів години після трагедії.\nСлідчі поліції, бажаючи докопатися до істини, зробили експертизу біологічних залишків на спрацювала водійських подушці безпеки на предмет встановлення справжнього винуватця ДТП. Слідчі також провели обшуки вдома та на роботі у Петра Димінського на предмет виявлення належних йому залишків ДНК".\nПроте за словами Геращенка Димінський не з'явився на допит до слідчих, і вже 4 місяці перебуває закордоном. У вчорашній заяві адвоката Димінського не вказано, хто саме винен у смерті дівчини, проте брат загиблої заявив, що цією ж заявою матері Наталії він відсторонений від розслідування загибелі своєї сестри.\n"У МВС та Національної поліції не будуть торгувати честю і пам'яттю загиблої 31-річної дівчини. І доведуть розслідування до пред'явлення звинувачень і оголошенню в розшук справжнього винуватця загибелі Наталії Тріли", - зазначає Геращенко в своєму зверненні.\nВін також наголосив, що це позиція Арсена Авакова, Голови Національної поліції Сергія Князєва та його особисто.\nМати загиблої у ДТП за участі кортежа Димінського відмовилася від претензій\nМатір загиблої у дорожньо-транспортій пригоді за участі кортежу Петра Димінського Наталі Тріли Марія заявила про повне відшкодування збитків, спричинених ДТП, що мала місце 18 серпня біля села Ямельня у Львівській області.\nПро це повідомив адвокат охоронця Петра Димінського Віктор Василюк на своїй сторінці у Facebook.\n«Збитки, спричинені дорожньо-транспортною подією, що мала місце 18 серпня 2017 року за участі Тріли Н. Є., відшкодовані повністю», — зазначено у заяві.\n«Матеріальних претензій у зв’язку з вказаною дорожньо-транспортною подією не маю, що засвідчую своїм підписом», —Марія Тріла.\nСмертельна ДТП з Димінським: поліція не підтверджує вину бізнесмена\nНаціональна поліція поки не підтверджує інформацію про те, що бізнесмен, президент футбольного клубу "Карпати" Петро Димінський був за кермом автомобіля, який потрапив у ДТП, жертвою якого стала 31-річна жінка.\nПро це повідомив заступник глави Національної поліції Віталій Невгад, передають "Українські Новини".\nЗа його словами, поки говорити про причетність Димінського "передчасно".\nНевгад пояснив, що експертиза біологічних зразків, узятих у автомобілі та в офісі бізнесмена, триває.\n"Дуже великий обсяг роботи зараз проводиться", - наголосив він.\nЗаступник голови Нацполіції додав, що Димінський досі перебуває за кордоном і не співпрацює зі слідством.\nЗразки ДНК Петра Димінського шукають у приміщенні, де він востаннє був 8 років тому.\n«Робота телестудії та інформаційного агентства частково заблокована. У діях правоохоронців відсутня будь-яка логіка. Це просто політичне замовлення Авакова і Ко. Я не здивуюся, якщо наші глядачі завтра увімкнуть ZIK і нічого не побачать, мовляв у зв'язку із ДТП мовлення каналу призупинено», — стверджує генеральний директор медіа-холдингу ZIK Ігор Туркевич.\nУ повідомленні ZIKу наголошується, що Петро Димінський був у приміщенні львівського офісу лише один раз — 8 років тому під час урочистого відкриття прес-центру ІА ZIK.\nПро це повідомив нардеп від "Народного фронту", радник голови МВС Антон Геращенко в Twitter.\n"Сьогодні в будинки і офісах Петра Димінського проводяться обшуки. Мета - отримання зразків ДНК для порівняння з тими, що вилучені з його "Mersedes", - написав Геращенко.\nВ головному офісі львівського бізнесмена Нацполіція готує клопотання про примусове притягнення Петра Димінського на допит Нацполіція готує клопотання про примусове притягнення Петра Димінського на допит Петра Димінського тривають слідчі дії.\nОбшуки, скоріше за все, відбуваються в рамках Порошенко запевняє, що розслідування справи Димінського буде прозорим і незаангажованим Порошенко запевняє, що розслідування справи Димінського буде прозорим і незаангажованим справи про смертельну аварію за участі автомобіля, який належить Димінському. У ДТП 18 серпня загинула 31-річна Наталія Тріла. За попередньою версією, авто Димінського порушило правила дорожнього руху. Сам Димінський поспіхом виїхав до Швейцарії, де перебуває й досі. Провину за аварію взяв на себе його охоронець Андрій Борща, якого суд нещодавно відпустив під домашній арешт.\nАпеляційний суд Львівської області 5 вересня змінив запобіжний захід охоронцеві бізнесмена Петра Димінського з утримання під вартою на домашній арешт.\n"Сьогодні слідчими Нацполіції, за узгодженням з процесуальним керівником Генпрокуратури, був проведений додатковий огляд автомобіля, який став учасником дорожньо-транспортної пригоди. Мета огляду — розв’язання питань, які постали перед слідством, в ході розслідування цієї справи. До огляду були залучені фахівці Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, як біологи так і фахівці автотехніки", - розповів Тракало.\nТакож він додав, що в подальшому з вилучених зразків, будуть проведені молекулярно-генетична, дактилоскопічна, компютерно-технічна, автотехнічна і авто-трасологічна, судово-медична та інші експертизи.\nНа запитання чи будуть експерти збирати біологічні зразки Димінського у нього вдома, Ярослав Тракало відмовився відповісти.\n"Я читав чутки в інтернеті стосовно того, що будуть взяті зразки Димінського з його дому. Але я не уповноважений їх коментувати", - констатував прес-секретар.\nРаніше ЗМІ повідомляли, що слідчі поліції ведуть пошук біологічних зразків бізнесмена, президента футбольного клубу "Карпати" (Львів) Петра Димінського, якого підозрюють у скоєнні смертельного ДТП.\nДля порівняння його ДНК нібито планувалось оглянути не тільки автомобіль, але й таємно і оперативно зібрати його зразки в інших місцях.\nЕкспертиза ДНК показала, що за кермом автомобіля Димінського, який скоїв ДТП, був не його водій.\n«Я не веду слідство, я не керую слідством, але на сьогоднішній день мені відомі факти про те, що експертиза ДНК підтвердила, що в машині сліди ДНК однієї людини, це не та людина, яка заявила про те, що вона була за кермом (водій Димінського — ред.)», — сказав Аваков.\nУ свою чергу Секретар РНБО Олександр Турчинов заявив, що перед законом всі повинні бути рівні — і олігархи, і звичайні люди.\n«Я маю переконання, що в разі, коли слідство доведе вину Димінського, він буде відповідати за законом і не зможе сховатися за кордоном», — заявив Турчинов.\nПорошенко: "Статус Димінського не має впливати на розслідування ДТП"\nДимінський жодного разу не з’явився на допит у справі про ДТП\n«Громадянин Димінський жодного разу не з’явився для проведення слідчих дій до Головного слідчого управління НП України, куди неодноразово запрошувався», — зазначив прес-секретар Нацполіції України Ярослав Тракало.\nПри цьому коли Петро Димінський може повернутися до Україні зі Швейцарії — поки невідомо. Не володіє цієї інформацією і адвокат бізнесмена Микола Лисий.\n«Говорити про це можна буде тоді, коли я матиму з ним зв’язок», — зазначив адвокат.\nПісля резонансної аварії, в яку потрапив автомобіль львівського бізнесмена Петра Димінського, його охоронцеві можуть бути пред'явлені звинувачення в приховуванні злочину.\nПро це заявив радник глави МВС Антон Геращенко в коментарі телеканалу "112 Україна".\nЙдеться про твердження охоронця, що саме він був за кермом "Мерседеса" в момент смертельного ДТП.\n"43-річний охоронець приїхав пізніше на місце аварії і фактично є сам зловмисником, оскільки він сприяє приховуванню злочину. Я думаю, йому будуть пред'явлені звинувачення в приховуванні злочину", - сказав Геращенко.\nТакі звинувачення, додав Геращенко, можуть бути пред'явлені ще трьом охоронцям Димінського, які перебували в джипі "Лексус", що супроводжував "Мерседес", який влаштував ДТП, оскільки вони "прекрасно знають, хто насправді був за кермом автомобіля "Мерседес".\nТакож Геращенко наголосив, що Димінський не співпрацює зі слідством, і він досі не повернувся в Україну.\nУ середу 30 серпня в Апеляційному суді Львівської області (площа Соборна, 7) о 16.00 год. відбуватиметься розгляд апеляційної скарги захисника охоронця Димінського Борща А.В. на ухвалу Галицького районного суду м. Львова про взяття під варту останнього.\nПро це пише Форпост з посиланням на юриста Назара Олексюка.\nАдвокатом охоронця є Матяшук Владислав, доповідач — Голубицький С.С., судді-учасники колегії — Галин В.П.та Михалюк В.О.\n“А тим часом продовжуємо суспільний нагляд за перебігом справи “смертельного ДТП за участю авто Димінського” на фоні повного мовчання правоохоронців та відсутності будь-якої чіткої інформації про хід розслідування. Я не просто рекомендую, але закликаю всіх небайдужих до цієї справи, а надто журналістів бути присутнім на відкритому, наголошую — відкритому судовому засіданні.\nТам ми довідаємось:\n1. Чи перебуватиме на той час Борщ далі під вартою чи вже його звільнять, а відтак його захист відкличе апеляційну скаргу;\n2. Ви зможете побачити власне самого Борща, почути його позицію та позицію його захисту\n3. Ви зможете побачити там нового слідчого та прокурора з Києва 4. Нарешті буде змога задати хоч якісь запитання та чути конкретику”,- йдеться у дописі.\nПро це пише видання "Українські Новини".\nАдвокат не заперечив, що це був олігарх. При цьому додав, машини були різні, зокрема, габарити й диски. Йдеться про машину, на якій Димінський їде на відео та ту, яка спричинила аварію.\nТакож адвокат заявив, що Димінський готовий співпрацювати зі слідством.\n"Він готовий і буде співпрацювати зі слідством", — заявив адвокат.\nНагадаємо, нещодавно з’явилось відео з міських камер спостереження, на яких видно, що бізнесмен Петро Димінський був за кермом Mercedes перед смертельною аварією.\nЛуценко:"Чи був Димінський за кермом, можна встановити без нього"\n"На питання, чи був за кермом Димінський, ми отримаємо відповідь після роботи експертів. Декілька напрямків експертиз — починаючи від біологічних матеріалів за кермом, відеоматеріалів та інших речей, які ми замовили у відповідних фахівців… Це можливо зробити без його участі", - сказав Луценко.\nУ приватній Швейцарській клініці відмовились коментувати стан Петра Димінського після смертельної ДТП\nУ приватній швейцарській клініці Clinique Generale-Beaulieu відмовились підтвердити медичний висновок про стан бізнесмена Петра Димінського.\nПро це пише ТСН з посиланням на журналіста Данила Мокрого.\n“Інформуємо вас, що ми дотримуємося лікарської таємниці. Відтак ми не можемо підтвердити чи спростувати факт присутності особи в нашому закладі”, — йдеться у відповіді Франсуази Дімьє, яку наводить журналіст.\nЯкщо експертиза підтвердить інформацію, що львівський бізнесмен Петро Димінський перебував за кермом авто, що спричинило смертельну ДТП, то його можуть оголосити у міжнародний розшук.\nПро це генпрокурор Юрій Луценко розповів журналістам, передає Еспресо.TV.\nВін наголосив, що відповідь на питання, чи був за кермом сам Димінський, з'явиться після роботи експертів.\n"Теоретично, я припускаю, що за кермом могла бути інша людина (не Димінський, - ред.). Давайте дочекаємось експертизи і не будем призначати винних до завершення всіх процедур", - заявив Луценко.\nЗ'явився відеозапис кортежу Петра Димінського безпосередньо перед аварією\nНа відео з міських камер відеоспостереження автомобілем Mercedes S 65 AMG, який скоїв смертельне ДТП у селі Ямельня 18 серпня керує чоловік у білій сорочці з коротким рукавом.\nLexus, який супроводжував Mercedes від Львівської ОДА. Номерний знак ВС0222СК.\nАвтомобіль виїзжає від ЛОДА\nГалицький районний суд у суботу, 19 серпня, обрав запобіжний захід Андрію Борщу — охоронцю бізнесмена Петра Димінського, гендиректору охоронної фірми «Ірбіс», якій формально належить резиденція Петра Димінського на Яворівському полігоні. Його помістили під варту на два місяці без права внесення застави.\nЛуценко: "Охоронець Димінського приїхав на місце ДТП і сів за кермо"\nПро це він заявив журналістам під час візиту до Запорізької області, передає прес-служба ГПУ.\nЗа його словами, наразі стверджувати, що за кермом авто, що скоїло ДТП, був Димінський, не можна. Для цього треба провести низку слідчих дій.\n"Я абсолютно чітко заявляю про те, що людина, яка заявила, що він був водієм, за кермом в цей момент не була. Він спеціально приїхав зі Львова і сів за кермо", - сказав голова ГПУ.\nЕкспертиза: "За кермом був точно не охоронець бізнесмена"\nДТП за участю авто Димінського: за кермом був не охоронець олігарха.\n«Сьогодні вранці слідство законним чином отримало неспростовні докази того, що за кермом автомобіля Mercedes був точно не 43-річний охоронець Петра Димінського, який взяв вину за смертельне ДТП на себе»,— наголосив Геращенко.\n"Попереджаю Петра Димінського, що якщо Ви завтра не з'явитеся на допит до слідчого і не здасте для експертизи пробу Вашої ДНК, це може бути непрямим доказом того, що за кермом Mercedes був зовсім не Ваш 43-річний охоронець. А це могли бути Ви або інша близька Вам людина", — застеріг бізнесмена радник глави МВС.\nЗатриманий охоронець Димінського - смертельно хворий\nОхоронець Петра Димінського Андрій Борщ, заарештований за підозрою в скоєнні смертельної ДТП страждає від важкого онкологічного захворювання\nОхоронець львівського бізнесмена, власника футбольного клубу "Карпати" і телеканалу ZIK Петра Димінського Андрій Борщ, заарештований за підозрою в скоєнні смертельної ДТП, в якій загинула 31-річна Наталія Тріль, страждає від важкого онкологічного захворювання.Про це розповів брат жертви аварії Степан Мацевко, пише "Сегодня".\nЧоловік згадує, що прибувши на місце трагедії, він одразу побачив Борща, який заявив, ніби саме він був за кермом позашляховика Димінського в момент зіткнення. З цієї причини його заарештували як підозрюваного.\n"Побачивши його, я одразу висловив вголос, все що думаю, а цей Борщ стояв спокійний і мовчав. На вигляд йому років сорок, худорлявої статури. І ось вчора, отримавши відповідь на клопотання адвоката, ми дізналися, що у нього інвалідність через онкологічну пухлину. Рак, уже не першої стадії", - розповів Мацевко.\nУ справі ДТП за участю Димінського з'явилась цікава деталь\nОхоронець власника футбольного клубу "Карпати", співвласника телеканалу ZIK Петра Димінського, Андрій Борщ, який взяв на себе провину за смертельну ДТП, є інвалідом третьої групи.\nПро це повідомляє ТСН із посиланням на брата загиблої Степана Мацевка.\nВін упевнений, що 43-річний чоловік - це підставна особа.\n"Люди кажуть, що його одразу там не було, тобто хтось його привіз. Він інвалід третьої групи, а для інваліда буде значне пом'якшення в покаранні. Такий випадок у них не перший, і вони вже мають напрацьований варіант таких випадків, вже є конкретні особи, які повинні себе підставити", - вважає Мацевко.\nБрат загиблої в результаті аварії Наталії каже, що ні на відео, ні на фото з перших хвилин аварії не видно водія.\nЗа словами родичів, є свідки, які бачили Димінського за кермом "Мерседеса", проте підтвердити це в поліції люди бояться, передає Обозреватель.\nУ МВС розповіли про розслідування смертельного ДТП за участю авто Димінського\nСлідчим, які розслідують ДТП за участю автомобіля Петра Димінського, у результаті якого загинула 31-річна Наталія Тріли, призначено експертизу слідів біологічних матеріалів.\nЙдеться про матеріали, які залишилися на подушці безпеки "Mercedes", що розкрилася в момент зіткнення, написав у Facebook радник глави МВС, нардеп від "Народного фронту" Антон Геращенко.\nЗа його словами, експертизу буде проведена в Києві, в Науково-дослідному експертно-криміналістичним центрі МВС, "силами кращих українських експертів".\nГеращенко зазначив, що за рештками слідів на подушці буде встановлено формулу ДНК тієї особи, яка на той момент перебувала за кермом авта. Потім ДНК особи, яка перебувала в момент зіткнення за кермом "Mercedes" буде зрівняна з ДНК охоронця Димінського, який заявив, що за кермом у момент зіткнення був саме він.\n"Якщо ДНК не співпадуть, то буде очевидно, що за кермом машини не був охоронець, а хтось інший", - пояснив радник міністра.\nГеращенко рекомендує Димінському, надати слідству можливість взяти у себе пробу ДНК, аби прискорити процедуру встановлення реального винуватця смертельної аварії.\n"Якщо Ви, Петро, справді не були за кермом, то Вам нема чого боятися та приховувати ані від слідства, ані від суспільства", - додав нардеп.\nЗ'явилося відео перших хвилин після аварії\nУ мережі з'явилося відео перших хвилин після аварії за участю кортежу бізнесмена Петра Димінського, у якій загинула 31-річна Наталія Тріла.\nВідзначається, що запис зробили очевидці аварії.\nТак, на відео видно джип Lexus з кортежу Петра Димінського, у якому їздить його охорона. Також на місці події видно сивого чоловіка в білій сорочці, дуже схожого на 62-річного Петра Димінського.\nЗгодом чоловік у білій сорочці сідає в позашляховик Lexus, який був у кортежі разом з Mercedes S 65 AMG, який зіткнувся з Opel Astra.\nНа Яворівщині попрощалися із молодою дівчиною, яка загинула у резонансному ДТП за участі автомобіля Димінського\nНа Львівщині поховали загиблу у ДТП жінку, в авто якої врізалася машина власника футбольного клубу “Карпати”, співвласника телеканалу “ZIK”— Петра Димінського. Про це повідомляє ТСН.новини.\nДосі достеменно невідомо хто був за кермом машини — бізнесмен чи його охоронець, який заявив, що буцімто кермував саме він. Cвідки начебто, бачили — після аварії через водійські двері побитого авто вийшов Димінський, після чого — пересів у позашляховик охорони, який був позаду.\nМВС ДТП Димінський


Вулична фотовиставка "Виведення радянських військ з Чехословаччини"\n19 серпня, о 13 годині, Український інститут національної пам'яті спільно з Посольством Чеської Республіки в Україні, Чеським центром та Національним меморіальним комплексом Героїв Небесної Сотні — Музей Революції Гідності відкриває вуличну фотовиставку "Виведення радянських військ з Чехословаччини".\nВиставка приурочена до 30-річниці виведення підрозділів Центральної групи військ Радянської армії з Чехословаччини. В основі фотовиставки чорно-білі світлини чеської фотографині Дани Кіндрової, яка зафіксувала історію виведення Центральної групи військ Радянської армії з території Чехословаччини протягом 1990-1991 рр. Експозиція лаконічно продемонструє крихкість силових методів тоталітарних систем та важливість встановлення повноцінного внутрішнього суверенітету для успішного проведення реформ, що особливо актуально для сучасної України в розрізі подій останнього десятиліття.\n"24 червня 1991 року в Празі чехословацька рок-група Pražský výběr разом з відомим американським музикантом Френком Заппою провела кількагодинний концерт під назвою "Адьйо С.А." Остання абревіатура розшифровувалася російською не інакше, як "Советская Армия", а саме музичне дійство було присвячено подіям виведення радянського військового контингенту з території Чехословаччини. Ба більше, лідер гурту Міхаель Коцаб мав, як голова парламентської комісії, безпосередній стосунок до переговорів з радянською стороною щодо відведення військовиків так званої Центральної групи військ, котра базувалася на чехословацькій території з 1968 року. І хоча сценарій заходу передбачав, що "останній радянський військовий" – генерал-полковник Едуард Воробйов мав наприкінці концерту символічно здійнятися у повітря на вертольоті, проте офіцер залишив Чехословаччину менш епатажним шляхом, відлетівши через 3 дні 27 червня з празького аеропорту Кбели", - розповідає координатор виставки та співробітник УІНП Віталій Бака.\nДробович Антон, голова Українського інституту національної пам’яті.\nРадек Матула, Надзвичайний та Повноважний Посол Чеської Республіки в Україні.\nМарек Шафін, Надзвичайний та Повноважний Посол Словацької Республіки в Україні.\nМережко Олександр, голова комітету Верховної Ради України з питань зовнішньої політики та міжпарламентського співробітництва.\nФоменко Світлана, заступник міністра культури та інформаційної політики України з питань європейської інтеграції.\nДжапарова Еміне, перша заступниця міністра закордонних справ України.\nБогдан Олена, голова Державної служби України з етнополітики та свободи совісті.\nПошивайло Ігор, генеральний директор Національного меморіального комплексу Героїв Небесної Сотні — Музею Революції Гідності.\nГопко Ганна, громадська діячка і журналістка.\nМотрук Світлана, доцент кафедри історії Центральної та Східної Європи історичного факультету Київського національного університету ім. Тараса Шевченка.\n19.08.2021 УІНП спільно з чеськими партнерами презентував вуличну фотовиставку "Виведення радянських військ з Чехословаччини"\n14.11.2019 «Вчитися один в одного»: у Києві згадали чехословацьку «Оксамитову революцію» 1989 року\n11.11.2019 У Києві відзначать 30-річчя «Оксамитової революції» в Чехословаччині (АНОНС)


Джекі Чан | Біографії\nДжекі Чан (справжнє ім’я Чан Конг-сан) – американський та гонконгський актор, режисер, продюсер, майстер бойових мистецтв, сценарист, підприємець, співак, каскадер.\nЧан Конг-сан з’явився на світ 7 квітня 1954 року в Гонконзі, в родині Чарльза і Чи-Лі Чанів, які бігли в Гонконг від жахів громадянської війни в Китаї. Чана прозвали Пао-Пао (буквально означає «Гарматне ядро»), тому що він був дуже енергійною дитиною і ніколи не міг всидіти на місці.\nНавчався Чан в початковій школі в Гонконзі, а в 1960 році сім’я перебралася в Канберру, Австралія. Там батько отримав роботу шеф-кухаря в американському посольстві. Він відправив сина вчитися в Пекінську оперну школу. Протягом наступного десятиліття хлопчик старанно вивчав науки, демонстрував великі успіхи в акробатиці і бойових мистецтвах.\nЧан почав свою кар’єру, з’являючись в невеликих ролях у віці 5 років. У віці 8 років він з’явився у фільмі «Big and Little Wong Tin Bar». У віці 17 років він працював в якості каскадера у фільмах Брюса Лі «Fist of Fury» і «Enter the Dragon». У той час він бере собі псевдонім Чан Юн Лунг.\nПершу головну роль Чан отримав у 1973 році, знявшись у фільмі «Little Tiger of Canton», який показали в Гонконзі.\nУ 1976 році Чан на деякий час приїхав до батьків в Канберру, відвідував лекції в коледжі Діксона. Працював він і на будівництві, де отримав прізвисько Маленький Джек. Поступово вона трансформувалася в Джекі, а потім було вирішено взяти сценічний псевдонім Джекі Чан.\nПерший великий прорив Чана – фільм “Snake in the Eagle’s Shadow” 1978 року. Він виявився дуже популярним в Гонконзі, глядачі якого раніше не стикалися з жанром «комедійного кунг-фу». Успіх був закріплений картиною «П’яний майстер».\nВіллі Чан став персональним менеджером Джекі, його близьким другом, і залишається таким протягом більше 30 років. Він зіграв важливу роль в розвитку міжнародної кар’єри Чана, починаючи з фільму «Battle Creek Brawl» 1980 року. Це була перша голлівудська робота Чана, з якої почався його зліт в США.\nУ 1982 році Джекі Чан одружився на тайванської актрисі Лінь Фен Цзяо. У тому ж році у них народився син, Джейсі Чан.\nПриблизно тоді ж Чан почав професійно записувати пісні. В цілому він випустив 20 альбомів.\nПісля комерційного провалу «Protector» в 1985 році Чан тимчасово відмовився від своїх спроб прорватися на американський ринок і повернувся до роботи в Гонконзі. Там він домігся великих успіхів, отримав ряд нагород і зміг повернутися в Голлівуд вже готовим до успіху.\nУ 1988 році Чан створив благодійний фонд Jackie Chan Charitable Foundation, який займається підтримкою молодих людей в Гонконзі. Зараз Фонд займається медичною допомогою, підтримкою постраждалих від стихійних лих, програмами розвитку молоді.\nУспіх прийшов у 1995 році з фільмом «Розбирання в Бронксі», який став культовим у Сполученим Штатам. У 1998 році Чан знявся з Крісом Такером в комедійному бойовику «Годину пік». Цей фільм зробив Джекі голлівудською зіркою і дуже заможною людиною. Тоді ж була випущена автобіографія «I Am Jackie Chan».\nУ 2000 році Джекі починає працювати на телебаченні. Він з’явився у мультсеріалі «Пригоди Джекі Чана», який виходив в ефір до 2005 року.\nУ 2005 році Чан створив Dragon’s Heart Foundation, — свою другу благодійну організацію. Вона займається допомогою дітям і літнім людям у віддалених районах Китаю. Ситами цього фонду побудовано більше десятка шкіл, вони забезпечені всім необхідним, у віддалені райони поставляється безліч необхідних речей.\nНезважаючи на те, що на початку 2000-х років фільми з участю Чана стабільно були успішними («Шанхайський полудень», «Шанхайські лицарі», «Час пік 2»), він відчував невдоволення з-за обмеженого діапазону ролей. У 2003 році Чан створює власну продюсерську компанію JCE Movies Limited. З цього часу в його фільмах збільшилася кількість драматичних сцен.\nДо кінця 2000-х років Джекі Чан знявся ще в низці успішних картин: «Нова поліцейська історія», «Міф», «Rob-B-Hood», «Час пік 3», «The Karate Kid», «Shinjuku Incident», «Little Big Soldier».\nУ 2009 році Чан отримав почесний докторський ступінь від Університету Камбоджі.\nУ вересні 2011 року Джекі відзначав ювілей: «1911» став сотим фільмом. У цій картині Чан зіграв головну роль, був виконавчим продюсером і режисером. Це його перша режисерська робота за більш ніж десять років, з часів «Хто я?» 1998 року.\nУ 2012 році під час виступу на Каннському кінофестивалі Чан заявив, що більше не хоче зніматися в бойовиках, оскільки занадто старий для цього жанру. Пізніше Джекі уточнив, що все ж збирається повністю відмовлятися від зйомок, але буде більш уважно ставитися до трюків і турботи про своє тіло.\nОсновні досягнення Чана\nВажливі дати біографії Чана\nЦікаві факти з життя Чана\nЗ’явився в більш ніж 150 фільмах.\nОтримав зірки на Алеї Зірок у Гонконзі та Алеї слави в Голлівуді.\nПочесний доктор Університету Камбоджі.\nАктивіст благодійного руху, відзначений кількома нагородами. Великий філантроп, посол доброї волі ЮНІСЕФ.\nВеликий бізнесмен, який володіє мережею кінотеатрів в Китаї, запустив власну лінію одягу, мережею суші-ресторанів.\nУвійшов в Книгу рекордів Гіннесу як актор з найбільшою кількістю «живих» трюків.\n7 квітня 1954 року народження в Гонконзі.\n1960 рік – переїзд до Австралії.\n1962 рік – акторський дебют у фільмі «Big and Little Wong Tin Bar».\n1971 рік – початок роботи з Брюсом Лі.\n1976 рік – поява сценічного псевдоніма «Джекі Чан».\n1978 рік – «Змія в тіні орла», — перший великий прорив Чана.\n1980 рік – перший голлівудський фільм «Battle Creek Brawl».\n1982 рік – одруження на тайванської актрисі Лінь Фен Цзяо. Народження сина Джейсі Чана.\n1985 рік – повернення в Гонконг.\n1988 рік – створення благодійного фонду Jackie Chan Charitable Foundation.\n1995 рік – «Розбирання в Бронксі», — американський прорив Чана.\n1998 рік – вихід автобіографії «I Am Jackie Chan».\n2000 рік – початок трансляції мультсеріалу «Пригоди Джекі Чана»\n2003 рік – створення продюсерської компанії JCE Movies Limited.\n2005 рік – створення благодійної організації Dragon’s Heart Foundation.\n2009 рік – почесний доктор Університету Камбоджі.\n2011 рік – вихід ювілейного сотого фільму «1911».\n2012 рік – Джекі Чан заявив, що планує відмовитися від зйомок у бойовиках.\nЩодня тренується по три години.\nПогано вміє читати і писати по-китайськи.\nВсі свої трюки виконує тільки самостійно.\nЩе жодна страхова компанія не погодилася забезпечити страховку Чану на час зйомок.\nСпить не більше 5-ти годин на день.\nУникає еротичних сцен у своїх фільмах.\nНе курить, не п’є каву, не вживає спиртних напоїв.


Опитування КМІС. Українці не ностальгують за минулим, росіяни - навпаки - новости Украины, Політика - LIGA.net\nОпитування КМІС. Українці не ностальгують за минулим, росіяни - навпаки\nЙосип Сталін (фото - EPA)\nПоловина українців (50%) не шкодує про розпад СРСР, але при цьому кожен третій (34%) - висловлює співчуття. У країні-агресорі Росії ситуація - дзеркально протилежна: 65% росіян шкодують про розпад СРСР, не шкодують - 26%. Про це свідчать результати опитування Київського міжнародного інституту соціології.\nСоціологи відзначили, що рік тому порівнювалося також ставлення до особистості Йосипа Сталіна в Україні і РФ.\n"Українці ставляться до Сталіна набагато гірше, ніж росіяни, і ця тенденція посилюється", - наголошується в повідомленні.\nСеред українців переважає негативне ставлення до Сталіна: рік тому 40% ставилися до нього з неприязню, страхом чи ненавистю, 25% ставилися байдуже і 16% - позитивно (з повагою, симпатією чи захопленням).\nА в Росії позитивно до Сталіна ставилося 52% (тобто на 36% більше, ніж в Україні), а негативно - лише 14%, байдуже приблизно стільки ж, скільки в Україні (26%); інші не визначилися з відповіддю.\n"В Україні Сталін, безумовно, негативна фігура, а в Росії - позитивна", - уточнили соціологи.\nОпитування проводилося з 24 по 31 травня методом телефонного інтерв'ю серед осіб, які досягли 18 років, і старше серед 2000 респондентів по всій Україні, крім тимчасово окупованих територій. Похибка - не більше 2,2%.\nУ лютому 2018 року за опитуванням групи Рейтинг про розпад СРСР жалкували 30% українців.\nЧитайте також: З 2013 року число тих, хто схвалює радянський період України, знизилося - опитування КМІС\nЙосип Сталін опитування Росія КМІС Ураїна\nПрезидентський рейтинг Зеленського просів нижче 40%: результати опитування КМІС 11.06.2020Українці не хочуть виїжджати до РФ навіть із громадянством і $100 000 підйомних 05.06.2020Якщо завтра вибори. Зеленський лідирує, в опитування КМІС включений Медведчук 05.06.2020


Відлуння любові, або Сказати життю: “Так!” — Зоря Полтавщини\nЛюбов не має меж. Для неї неважливі час і простір чи пора року. Любов огортає нас від нашого народження і надихає протягом життя, втішає в далеких світах…\nУ серпні виповнився столітній ювілей людини, чиє серце, за спогадами тих, хто його знав, було сповнене безмежної любові до людей, до всього живого, до самого життя. Михайло Пилипович Верьовкін за часів Другої світової пройшов жахіття 4 концтаборів. Колись на запитання професора історії з Ганноверського університету (Німеччина) Ганса-Гейнриха Нольте “Звідки Ви брали сили, щоб пережити Освенцим, Берген-Бельзен, Заксенхаузен, Пелих?” Михайло Верьовкін відповів: “Це і для мене залишається питанням. Мені здається, що я вижив за допомогою Всевишнього Господа Бога, а ще – завдяки підтримці друзів, безмежній любові до моєї Батьківщини”.\nЙого найбільшим скарбом була родина – велика і дружна – дітей, онуків та правнуків у Михайла Пилиповича дванадцять! Родина, яка любила й любить його щиро і віддано. Напередодні ювілею син та онук нашого земляка завітали до редакції “Зорі Полтавщини”, щоб розповісти про непросте життя свого батька і діда.\n– 10 серпня 2018 року моєму батьку виповнилося б 100 років з дня народження, до ювілею він не дожив всього півтора року, – розповідає Микола Михайлович Верьовкін. – Тож коли зі “Спілки колишніх в’язнів фашистських концтаборів” мені повідомили, що досягнута домовленість із “Зорею Полтавщини” про друк інтерв’ю про нього, я з радістю погодився поділитись спогадами, адже багато полтавців його знали і поважали.\nЖиття батька було насичене, а біографія – наповнена багатьма деталями, які тісно переплелися з історичними реаліями, в яких жив світ двадцятого сторіччя. Упродовж свого віку Михайло Пилипович активно працював. До війни закінчив середню школу та сільськогосподарський технікум за спеціальністю “Агроном”. Був направлений у колгосп в Оренбурзькій області. Але в перший же рік після сильної посухи й, відповідно, неврожаю старі розумні люди порадили виїхати якомога швидше, адже це були часи репресій і його з дня на день могли заарештувати. Отримавши повістку до військкомату й через цю причину забравши паспорт з колгоспу, нікому не сказавши, поїхав до сестри в Середню Азію до міста Сталінабад (тепер Душанбе), де й став на військовий облік. Деякий час працював на кіностудії “Таджикфільм”.\nПотім була служба в армії, яку він проходив у Забайкаллі, звільнення в запас припало майже на початок війни. Незабаром його мобілізували, і з перших днів Великої Вітчизняної він брав активну участь у бойових діях.\nУ 1942 році в оточенні під Харковом батько потрапив у полон. Після декількох спроб втечі був відісланий у нацистські концтабори. Як пережив ті жахи, особисто мені важко уявити. Частково він описав це в своїх книжках.\nТаким Михайло Верьовкін зустрів війну.\nКонцтабір Аушвіц, більше відомий як Освенцим. Місце мученицької смерті більш ніж мільйона людей. 4 крематорії, 4 газові камери, шахти, каменоломні, щоденний підйом о четвертій ранку, 250 грамів сурогатного хліба на добу, побої, приниження, нескінченний жах. Скільки б років не пройшло, Михайло Пилипович назавжди – в’язень Аушвіца: на його руці було чітко видно номер 125854.\nУ концтаборах працював на лісопилках, у каменоломнях, рив котловани, переносив каміння, місив цемент і мусив лишатися сильним, щоб вижити. Бо якщо ти впав – тебе добивають. “Де б ти не працював, перед кожним есесівцем ти мусив знімати свій мітцен (головний убір), на кожному кроці тебе били… Ну, це така їхня мета була – знищувати. Тих, хто міг працювати, відбирали і лишали на деякий час, а євреїв, наприклад, одразу в душогубку кидали!..” – записав в автобіографічних спогадах Михайло Верьовкін.\nОдного разу, це було пізньої осені, після втечі одного в’язня решту людей з того барака змусили лягти на землю, обличчям у багнюку, і протримали так 12 годин. Після того звеліли піднятися і облили в’язнів крижаною водою. Часто люди гинули й через те, що у відчайдушному прагненні закурити вони обмінювали пайку хліба на сигарети. Наступного дня багатьох таких курців уже не було серед живих. “У концтаборі ти вже не думаєш про життя, думаєш, аби не пропасти завтра, і не сподіваєшся, що колись звідси виберешся. Ти просто втрачаєш людську подобу…”\nНезважаючи на все, в’язні допомагали один одному. Підтримували слабших, підбадьорювали морально, об’єднувалися в підпільні організації. Німецьким політв’язням, а також французам, норвежцям та іншим європейцям приходили посилки з дому та гуманітарна допомога з Міжнародного Червоного Хреста. Продуктами вони ділилися з іншими полоненими. Інколи самі німці – працівники табору – допомагали декому влаштуватися працювати на кухню, звідки можна було винести зайвий шматок хліба чи ложку баланди. Пізніше, у Заксенхаузені, Михайло Пилипович захворів на плеврит. Вижити вдалося тільки завдяки лікарям (у тому числі одному із Норвегії), які доглядали й переховували його протягом двох місяців. Попри людяне і товариське ставлення до незнайомців, такі стосунки важко було назвати дружбою. “Тут вже кожен був сам за себе, та й не дозволяли нам особливо там спілкуватися, все каралося”.\nЛише у 1943 році в’язні почали отримувати вісточки з лінії фронту. Новини надходили від німецьких політичних в’язнів. Чутки про те, де саме і з якими результатами йдуть бої, швидко розліталися табором. “Так, коли була битва під Сталінградом, то у них цілий тиждень траур був”.\n29 квітня 1945 року тисячні колони в’язнів Бюліца гнали до Ростока. Евакуацію табору почали ще 17 квітня. В останній колоні, куди й потрапив Михайло Пилипович, від початку було понад три тисячі в’язнів, та до узбережжя дісталася лише третина. Решта в’язнів загинули або були розстріляні дорогою. Як він дізнався пізніше, попередні дві колони нацисти загнали на баржі поблизу Форту Бартон, що на березі Балтійського моря, і потопили…\nДорогою, в лісі, в’язні наважилися на втечу. Їх було небагато, голодні й знесилені, блукали вони лісом й околицями сіл, збираючись у групи по 10–20 людей. У першу ж ніч вони розвели вогнище, напекли картоплі й уперше за багато місяців наїлися. Цей день Михайло Верьовкін пізніше назвав своїм другим днем народження.\n– Після перебування вже в радянських фільтраційних таборах молодшому лейтенанту Верьовкіну повернули військове звання, й службу в армії він закінчував на території Польщі, – продовжує Микола Михайлович. – Там же й познайомився з моєю мамою Дорою Григорівною. Вона, тоді ще зовсім молодою дівчиною, була вивезена в Німеччину з села на Сумщині, й звільнили її також лише в 1945 році.\nПісля демобілізації на початку 1947 року батько повернувся на батьківщину в містечко Похвістневе Куйбишевської області. Там розруха, післявоєнний голод. У день повернення помирає його мама, яка була тяжко хвора. На все життя закарбувалися в пам’яті її слова: “Нарешті дочекалась тебе, синку”. Знову доводиться виживати. Відбудовував родинне господарство, працював в аптеці рахівником, потім – на видобутку нафти. І все подальше професійне життя було пов’язане з нафтовою промисловістю. У 1964 році, коли нафту почали видобувати в Полтавському регіоні, Михайло Пилипович приїхав до Полтави, а через рік перевіз сюди родину – жінку та трьох дітей. Він був одним із перших організаторів Управління бурових робіт (УБР) “Укрнафти”, головним бухгалтером УБР, де й пропрацював довгі роки. Коли Полтавське УБР починало видобуток “чорного золота” в Тюменській області, він літав на північ, багато “північників” досі з повагою згадують про нього.\nОфіційний трудовий стаж Михайла Пилиповича Верьовкіна налічував більше 75 років. Окрім основної роботи, допомагав та консультував інші фірми та підприємців. Наприклад, на початку 1990-х, коли ще не було бухгалтерських програм та спрощеної системи оподаткування, розробив систему ведення бухгалтерського обліку для малих підприємств, якою користувався сам і навчав інших. Вона на той час була дуже зручна й проста, і використовували її не лише підприємства, а й працівники податкової інспекції.\nМихайло Пилипович, окрім роботи, займався громадською діяльністю. За його участю був створений садово-дачний кооператив “Нафтовик” у селі Кротенки (тепер Сем’янівка), будувались бази відпочинку на березі моря у селищі Леселізде в Абхазії та на Дніпрі (в селі Кишеньки), у Полтаві був організований санаторій-профілакторій із наданням медичних послуг широкого спектра. При Полтавському УБР зводилося багато житла для працівників, практично не було черги – люди отримували квартири за 4–5 років. Чималий внесок у чітку організацію процесу зробив і Михайло Верьовкін.\nБагато років Михайло Пилипович був членом спілки колишніх політичних в’язнів фашистських концтаборів. Постійно зустрічався з молодим поколінням, школярами та студентами – закликав інших бути оптимістами, незважаючи ні на що. Учні школи “Паросток” більше 10 останніх років його життя піклувались про ветерана і навіть називали “дідусем нашої школи”.\nВін вважав за необхідне залишити майбутнім поколінням пам’ять як про прожиті щасливі роки, так і про жахи, пов’язані з війною, полоном, голодом. Так, навіть у документальній стрічці “Юність за колючим дротом”, де розповідалось про мого батька, є один момент, де під час бесіди з молоддю його спитали, чи потрібні дітям розповіді про жахи минулої війни. Це був 2012 рік, а у 2014 році почалась нова війна…\nПро цей випадок згадує й волонтер Олександра Говорова, випускниця ПНВК «Паросток» 2018 року.\n– Я пам’ятаю ту першу зустріч із ним, особливо яскраво зринають два моменти – його життєрадісність, гостинність, радість від знайомства з нами та його відповідь на питання: “Як Ви вважаєте, чи варто розповідати сучасним дітям про жахіття концтаборів, адже така інформація може згубно вплинути на їхню психіку, то чи варто взагалі їм це знати?” Михайло Пилипович відповів, що про це мають знати всі, про це просто необхідно розповідати, бо лише тоді є шанс не повторити ті жахи. Я назавжди запам’ятала ці слова.\nПротягом кількох років нашого знайомства з Михайлом Пилиповичем надзвичайно вражало те, що він завжди був готовий розповідати, згадувати, відповідати на наші запитання, хоч це були найболючіші його спогади. Адже він міг наказати собі, своїй пам’яті ніколи більше не звертатися до тих страшних днів. Він міг не писати, змальовуючи до найменших подробиць життя у концтаборі. Але він не зробив цього, бо був надзвичайно сміливою людиною. Саме таким – добрим, життєрадісним і надзвичайно сміливим – я його й пам’ятаю.\n– Від Михайла Пилиповича ніколи не чула скарг на здоров’я чи життя, – додає Єлизавета Попова, учениця 11-го класу ПНВК «Паросток», керівник проекту «Наші ветерани», – а якщо і були репліки на цю тему, то лише у формі жарту. Особливим моментом були гостини в його оселі. Мене захоплювали безліч цікавих історій та неймовірна купа книг. А ще запам’яталося його робоче місце. Друкарська машинка, що знала всі переживання та чітко залишила на папері болючі спогади. Але що вражає найбільше, то це те, що допоки він міг тримати ручку чи олівець, він писав. Писав натхненно, багато, каліграфічно. Писав з надією в майбутнє і для майбутнього.\n– Справді, до останніх днів життя батько працював за старенькою друкарською машинкою, – веде далі Микола Верьовкін, – друкував автобіографічні нариси, роздуми (всього друком вийшло 5 книжок спогадів і ще ряд брошур, останньою з яких стала “Дванадцять ключів довголіття”), навіть написав відгук на книгу австрійського лікаря-психотерапевта Віктора Франкла “Сказати життю – так!” Коли батько прочитав її, виявилось, що майже в один період вони з автором були в концтаборі Освенцим. Книга розбурхала страшні спогади, які вдалося за мирних часів заховати у підсвідомості. Але за кілька днів з-під пера Михайла Пилиповича вийшло звернення до Віктора Франкла, в якому батько вказує на значну моральну перевагу радянського військовополоненого в Освенцимі: ”Ми мали сміливість таємно об’єднуватись, підтримувати один одного, чинити опір “капо”, а ось Віктору доводилось виживати одному…” Можна ще багато розповідати про батька. Він прожив довге життя – непросте і щасливе водночас. Ми всі – діти, онуки, правнуки – його дуже любимо і пишаємось ним.\n– Дідусь завжди пропагував здорові й у широкому сенсі слова прості цінності, – додає онук Дмитро Верьовкін, який переводив у комп’ютерний формат усі твори діда. – Причому, і це не лише моя думка, а й усіх його онуків, робив він це невимушено. Це була його життєва філософія, що відображалася у вчинках, світогляді, способі життя. Наприклад, він вважав, що за будь-яких умов треба залишатись оптимістом. Але, на його переконання, оптимізм полягає не лише в позитивному настрої, а й в умінні не здаватись навіть у найскрутніших ситуаціях, гідно переносити негаразди. Адже, якщо ти перестаєш боротись, відмовляєшся від власних ідеалів, то зраджуєш самого себе, стаєш слабшим, а отже, шкодиш собі сам. Словами цю логіку передати не так просто, якщо бути зовсім лаконічним, я б назвав це «емоційною витривалістю».\nЩе хочеться відзначити його критичне мислення і здатність до глибинного аналізу. Така риса особливо вражала в людині, яка розмінює десяту декаду років і через фізичну слабкість обмежена у спілкуванні й джерелах інформації, хоча останній фактор, звичайно, мав деякий негативний вплив. Він умів вести діалог або дискусію, послідовно ставити правильні питання і вибудовувати довгі причинно-наслідкові зв’язки. Критично ставився до себе, своїх думок і вчинків, також спонукав і мене діяти так само, але й ніколи не втрачати віру в себе. Це такий собі баланс, золота середина – критично ставитись до того, що робиш, і в той же час бути впевненим у правильності своїх вчинків. Таким чином, бути чесним із собою.\nМинають роки, йдуть в інший світ в’язні концтаборів, на сьогодні в Полтаві живих залишилося лише четверо. До речі, Михайло Пилипович прожив чи не найдовше життя з людей, які пройшли те жахіття. Прожив, не озлобившись на світ, який іноді був до нього таким жорстоким, прожив з любов’ю. Він і зараз живий у серцях рідних, близьких, молодих людей, які встигли поспілкуватися з ним на схилі його літ.\nМихайло Пилипович Верьовкін – людина, котра сказала життю: “Так!”\nКоординатор проектів фонду “Пам’ять. Відповідальність. Майбутнє”


Жодним законом не виправити рішення Конституційного Суду, – нардеп - 24 Канал\nЖодним законом не виправити рішення Конституційного Суду, – нардеп\n18:15, 1 березня 806 Читать новость на русском\nВідтепер кожен корупціонер зможе спокійно збагачуватись / З відкритих джерел\nПісля винесення Конституційним судом рішення про неконституційність норми закону про незаконне збагачення Україна матиме проблеми з європейською інтеграцією. Адже ухвалення норми про незаконне збагачення було необхідною складовою боротьби з корупцією в нашій країні.\nПро це в ексклюзивному коментарі журналісту 24 каналу розповів народний депутат від фракції "Народний фронт" Леонід Ємець.\nНа думку депутата, завдяки е-декларуванню українці дізнались багато цікавого про статки високопосадовців. Це інструмент, який був невідривно пов'язаний з цією статтею та дозволяв з’ясувати – чи достатньо заробляє політик щоб покрити свої видатки. Якщо витрати у нього перевищують заробітки, тоді очевидно йдеться про гроші, зароблені нечесним шляхом. У такому випадку у нього можна запитати – звідки вони. Якщо високопосадовець не міг цього пояснити – це було підставою для притягнення його до відповідальності, зокрема, й кримінальної. Тепер це неможливо.\nЖодним законом це не виправити. Конституційний суд не вирішує питання тексту законів, він вирішує питання правовідносин. Оскільки рішення Суду не врегульовує питання цих правовідносин, то це означає, що воно не може бути виправлено законом. На практиці це виглядатиме так: якщо буде ухвалено закон щодо незаконного збагачення, то Конституційний суд, на підставі уже винесеного рішення, прийме нове подання до розгляду і визнає його неконституційним. Це відбудеться за скороченою процедурою, буквально за тиждень. Наразі, можемо констатувати – без змін в Основний закон притягнути до відповідальності за незаконне збагачення в цій державі нікого неможливо,\n– переконує Леонід Ємець.\nТаким чином справи про незаконне збагачення будуть закриті у зв’язку з відсутністю норми закону, якою передбачена відповідальність. Головне, що тепер кожен корупціонер зможе спокійно збагачуватись і вносити майно в е-декларацію. Так, всі бачитимуть, що він прикупив собі будиночок чи машину, але тепер його ніхто не притягне до відповідальності.\nНа думку депутата, це удар по боротьбі з корупцією. Можна вносити десятки законопроектів, але вони не вирішать цю ситуацію, адже вже є рішення Конституційного Суду, яке вище за будь-який закон.\nЩо означає незаконне збагачення? У 2015 році Верховна Рада проголосувала за внесення змін до Кримінального кодексу України та внесення Статті 368 п.2, яка передбачала покарання чиновників за незаконне збагачення. Цією нормою передбачалось покарання чиновників до 10 років ув’язнення з позбавленням права обіймати визначені посади чи займатись певною діяльністю на строк до 3 років з конфіскацією майна.\n12 грудня 2017 року до Конституційного суду звернулось 59 депутатів, які вважали цю статтю такою, що не відповідає нормам Основного закону. 26 лютого 2019 року Конституційний суд підтримав їхнє звернення.\nТеги: Новини України Новини політики Законодавство Конституційний суд Леонід Ємець\nБорис Немировський 976\nНаталя Ромашова 4530\nСвітові Медіа 3450\nІрина Вихрущ 26284


ВОНИ ПОКИНУЛИ ЦЕЙ СВІТ МУЧЕНИЦЬКОЮ СМЕРТЮ… | Нове життя\n6 Жовтня 2014 13:05\nУже традиційно, 22 вересня, в с. Залужжя, що на Мукачівщині, на місці масштабної автокатастрофи, яка сталася далекого 1983 року, збираються десятки людей, щоб вшанувати пам›ять тих, які загинули мученицькою смертю.\nУсе відбулося так миттєво, залічені секунди… Із 37 пасажирів, які поверталися додому, 29 згоріли живцем.\nБіля пам’ятника загиблим у цій страшній аварії відбувся заупокійний молебень, який відслужили священики греко-католицької і православної громад. Поклали квіти до Пам’ятного знаку і запалили свічки разом із родичами і друзями загиблих заступник голови районної ради Петро Добромільський, перший заступник голови райдержадміністрації Михайло Полончак, Іршавський міський голова Степан Бобик і депутат райради Петро Король.\nПісля молебню перед присутніми виступили єпископ греко-католицької єпархії Ніл, благочинний Іршавського благочиння, отець Георгій Чулей і настоятель храму Різдва Пресвятої Богородиці с. Арданово, отець Йосип Ярема. Вони зазначили, що люди, які тут загинули, відчули на собі пекельні муки, мученицькі страждання, які можна тільки уявити. Але сьогодні наші серця повинно зігрівати усвідомлення того, що душі тих людей, які покинули цей світ, знайдуть спокій у Царстві Божому. Вони, немов герої Небесної сотні, пішли у далекі і незвідані світи і звідти дивляться на нас.\nБіля Пам’ятного знаку ніколи не в’януть квіти. Це говорить про те, що сільчани не забувають за них, бережуть пам’ять, приходять сюди, щоб поставити свічку і молитися за тих, хто горів живцем.


СОНЯШНИК ПО‑УКРАЇНСЬКИ | Сингента Україна\nСОНЯШНИК ДЛЯ БАГАТЬОХ ГОСПОДАРСТВ УКРАЇНИ — СТРАТЕГІЧНА КУЛЬТУРА, ВІДТАК І ПЛОЩІ ПІД НЕЮ ЗБІЛЬШУЮТЬСЯ З РОКУ В РІК. ПРОТЕ РАЗОМ ІЗ ПОПУЛЯРНІСТЮ СОНЯШНИКУ З’ЯВЛЯЮТЬСЯ І НОВІ ПРОБЛЕМИ, НАПРИКЛАД ХВОРОБИ, ТА Й ПОГОДА ОСТАННІМИ РОКАМИ ПІДНОСИТЬ ЩОРАЗ ІНШІ СЮРПРИЗИ. ЯК ПРОТИСТОЯТИ ЦИМ ВИКЛИКАМ ТА ЗА БУДЬ‑ЯКИХ УМОВ ОТРИМУВАТИ ВИСОКІ ВРОЖАЇ, МИ ДІЗНАЛИСЯ В ОПЕРАЦІЙНОГО ДИРЕКТОРА СФГ «АСТРА.» АНДРІЯ ГОРОБЦЯ.\n– Пане Андрію, коротко розкажіть про специфіку діяльності вашого господарства.\n– СФГ «АСТРА.» — сімейне господарство, яке працює в Глобинському і Семенівському районах Полтавської області з 1999 року. Починали діяльність з 50 га землі, поступово добираючи паї, наростили банк землі до 2200 га. Вирощуємо кукурудзу, сою, пшеницю та ячмінь, соняшник, горох і просо. Окрім того, маємо 2 га саду й спробували цього року себе в овочівництві. Я відповідаю за всю операційну діяльність на полі, на току, в складах. Рідний брат веде економічний блок — планування, фінанси тощо. Двоюрідний брат займається закупівлями, мій дядько — садовод. Головою нашого господарства є мій батько Іван Горобець. Маємо найманих працівників — 13 трактористів, 8 водіїв, а ще співробітники бухгалтерії, земельного відділу, який активно розповсюджує інформацію про наше господарство через соцмережі. Крім того, ми випускаємо бюлетень для наших пайовиків і також поширюємо його в соцмережах.\n– Які технології застосовуєте? Чиє насіння обираєте для вирощування?\n– Застосовуємо класичну технологію, тобто оранку, зокрема, після кукурудзи, після ранніх зернових проводимо глибоке рихлення дисколаповим культиватором. Не жаліємо коштів на добрива, обираємо продукти тільки всесвітньовідомих компаній, адже вони найкращі. Взагалі ми вважаємо, що ліпше заплатити трохи більше, але мати гарантовано якісний продукт. Результат вартий понесених затрат. До того ж вносимо під культури мікро‑ та макроелементи. Щоб визначити, які саме добрива необхідно внести, кожну осінь робимо аналіз ґрунту. Аналогічним чином ми обираємо якісне насіння тільки визнаних виробників. Сою сіємо канадської або австрійської селекції. Пшеницю та ячмінь — вітчизняної селекції Селекційно‑генетичного інституту (м. Одеса). Цього року спробували посіяти німецькі сорти — вони дуже продуктивні, вимагають високої культури землеробства, але водночас потребують дуже багато вологи. Натомість у нас, наприклад, цієї весни з березня випало 80 мм опадів. Тому для нас ці сорти неприйнятні. Соняшник ми сіємо тільки селекції компанії «Сингента». Пробували сіяти й гібриди інших компаній, але зупинилися на сингентівських. Причина проста: у них упевнений, вони стабільні щодо врожайності. Ти знаєш, що мінімум 3 т/га отримаєш у будь‑якому випадку. От минулого року ми сіяли гібриди соняшнику двох компаній, то сингентівські уродили по 3,3 т/га, а іншої компанії — 2,9 т/г. Різниця в 400 кг — це 4 тис. грн, і за однакової технології вирощування.\nДо того ж на момент збирання соняшник компанії «Сингента» зазвичай уже сухий. Натомість гібриди конкурентів потрібно або досушувати, або проводити їх десикацію. Зрозуміло, що це додаткові витрати. Минулого року ми гібрид соняшнику від «Сингента» збирали з вологістю 7 %, а гібрид конкурентів — з 9,5 %, і його довелося ще досушувати.\n– Як ви обираєте собі гібриди соняшнику для товарних посівів?\n– Маємо демоділянки. Кожного року висіваємо по 1–2 га різних гібридів різних виробників і обираємо найкращий. Стосовно соняшнику можу сказати, що для нас важлива його врожайність, стійкість до хвороб та віддача вологи. Ми спостерігаємо, що бувають гібриди, для яких потрібно дві фунгіцидні обробки, а для інших досить однієї. Звісно, це має значення.\n– То які гібриди сієте?\n– Цього року сіємо мій улюблений гібрид НК Конді та НК Бріо.\n– За що ви любите НК Конді?\n– За те, що він середньостиглий, але його можна збирати вже в середині вересня і після нього можна сіяти ячмінь. Окрім того, як я вже казав, приваблює в соняшнику його швидка вологовіддача: на середину вересня він уже сухий. І достигає дуже рівномірно й швидко — буквально за десять днів, і врожайність 35–36 ц/га. НК Бріо мені також подобається. Ми його вирощували в 2013 році й він уродив по 36 ц/га.\n– За якою технологією вирощуєте соняшник?\n– Загалом соняшнику ми намагаємося сіяти не більше ніж на 10 % усієї площі. Таким чином дотримуємося сівозміни — соняшник повертається на своє місце не раніше ніж через 5 років. Під соняшник з осені оремо, навесні проводимо культивацію, під час сівби вносимо амофос, бо в нас ґрунти багаті на калій, але бідні на азот і фосфор. Норми сівби становлять 60 тис. насінин/га, щоб на момент збирання було 55–57 тис. насінин/га. Тобто, згідно з рекомендаціями компанії «Сингента» посіви ми не загущуємо. Ми не можемо сіяти з більшою густотою, бо буде велика конкуренція між рослинами за вологу. Після сівби обробляємо ґрунтовим гербіцидом Примекстра TZ Голд у нормі 4,5 л/га. До речі, часто агрономи скаржаться на те, що ґрунтовий гербіцид промивається. Минулого року у нашому районі було багато дощів і справді гербіциди у більшості не спрацювали. У нас такої проблеми з Примекстра TZ Голд не було. Фунгіцидна обробка — це Амістар Екстра. Вносимо препарат у фазі 12–14 листків, а у фазі «зірочки» застосовуємо мікродобриво з умістом бору.\nПоза тим наша технологія передбачає міжрядний обробіток. Таким чином ми прибираємо другу хвилю бур’янів, якщо вони з’являються, а головне — даємо доступ повітря до коріння соняшнику. Помітили, що тоді рослина краще росте. Добрив у міжряддя не даємо.\nПозаминулого року в нас середня урожайність була 37 ц/га, минулого року — трохи менша, бо була дуже холодна весна і нерівномірне розподілення вологи протягом весни — літа.\n– Чи позначилися на ваших сходах соняшнику несприятливі погодні умови цієї весни?\n– Ми посіяли 17 квітня. Зазвичай ми сіємо соняшник, коли температура ґрунту на глибині загортання насіння становить не менше ніж 8 ᵒС. На той момент вона вже сягнула цієї позначки. Травневі приморозки на соняшник не вплинули, не вплинуло й інше: ми сіємо соняшник після кукурудзи, яку минулого року збирали на початку грудня. І основний обробіток проводили навесні. Щоб не перевертати пласт ґрунту і не висушувати його, ми провели глибоке рихлення. Вийшло так, що спочатку зійшло 80 % соняшнику — той, який ми сіяли першим, а решта 20 % — через два тижні. Тому на середину червня у нас є рослини у фазі 14 листків і є сояшник, у якого 4–6 листків. Але, звісно, він вирівняється.\n– Якою була рекордна урожайність соняшнику?\n– У 2015 році ми сіяли НК Конді та гібрид іншої компанії. У середньому ми вийшли на 37 ц/га, але в одній частині поля було 20 га, де вони обидва дали по 4 т/га. Тільки гібрид конкурента мав вологість до 10 %, а в НК Конді — 7,5 %. Ми технологію минулого року не міняли, просто видався хороший рік — тепла весна, рівномірно розподілені опади.\n– Чи плануєте ви вносити зміни до технології вирощування своїх культур?\n– Ми йдемо до точного землеробства. З 2016 року почали співпрацювати з компанією «Агрілаб», яка нам створює карти полів, робить аналізи ґрунтів. Цього року купили сівалку «Хорш Маестро», яка може відключати секції, робити диференційоване внесення добрив. Окрім того, плануємо купити розкидач міндобрив, також із диференційованим внесенням. На всіх тракторах у нас стоять GPS автопілоти. Тобто, ми на 85 % готові до запровадження точного землеробства.\n– Чи плануєте міняти гібриди соняшнику?\n– Хочу спробувати НК Неома. На жаль, цього року не вдалося його купити, бо не вистачило насіння. А зупинився саме на цьому гібриді, бо побачив його в полі. У нас, у Глобиному, є полігон, де Торговий дім «Насіння» проводить дуже багато досліджень, у тому числі й гібридів соняшнику. Так минулого року НК Неома там показав результат 4,5 т/га. А ще ми з 2012 року маємо ділянки гібридизації соняшнику, де вирощуємо гібрид F1. Цього року це соняшник НК Рокі.\n– Як сталося, що ви вирішили зайнятися ще й виробництвом насіння соняшнику?\n– Річ у тім, що ми співпрацюємо з компанією «Маїсадур Семанс» — партнером ТОВ «Сингента». Оскільки ми високотехнологічне господарство, маємо добрий парк техніки, всі роботи в полі виконуємо вчасно, то «Маїсадур Семанс» нам виділяє батьківські форми сингентівських гібридів для розмноження. Це велика відповідальність вирощувати такі гібриди, тут треба дуже ретельно дотримуватися технології.\nТим, хто не наважується сіяти гібриди, вирощені в Україні, я відверто можу сказати, щоб не боялися. Я сам сію українські, бо технологія їх вирощування дотримується, в тому числі й просторова ізоляція. Насіння доробляють на заводі «Маїсадур Семанс» у Могильові, який набагато сучасніший, ніж аналогічний завод у Франції, де я, до речі, також побував і особисто в цьому пересвідчився. Тож сійте українське!\nДетальніше про Культуру


Ганебна стіна: хто і навіщо розділив Берлін | znaj.ua\n13 серпня 1961 року, 57 років тому почалося будівництво Берлінської стіни.\n"Це стало чорним днем для Німеччини: сім'ї за одну ніч виявилися розірваними, життєві плани – зруйнованими", - йдеться на сайті уряду ФРН.\nВесь цей час мешканці Східного Берліна не припиняли спроб піти на Захід. Будувалися підкопи, проривалися через стіну. В результаті, понад 150 чоловік були вбиті при спробі прориву.\nПочаток будівництва Берлінської стіни досі залишається подією, всі обставини якої не ясні. Немає однозначної відповіді і на питання: де зародилася ідея буквального поділу Німеччини - в Москві або в Берліні?\nХто ж все-таки винен у тому, що німецький народ був розділений Берлінською стіною?\nЯкщо розглядати ситуацію з історичної точки зору, то відповідальність можна покласти і на певних людей, і на саму систему. Зрештою, поділ Німеччини - це наслідок Другої світової війни і боротьби двох політичних сил привабливої західної і менш привабливої східної - комунізму. Протистояння призвело до відтоку населення зі Сходу на Захід.\nБули перерубані транспортні і інженерні комунікації, зведені загородження з колючого дроту довжиною 45 км. Далі, протягом 10 років, стіна удосконалювалася, поки не перетворилася в "неприступну" перешкоду.\nПриродно на ситуацію вплинули і певні особистості. Насамперед - керівник Східної Німеччини Вальтер Ульбріхт і Хрущов зацікавлений у тому, щоб припинити відтік людей.\nХрущов вірив в утопію, вважаючи, що соціалізм переможе в Берліні без всяких стін і кордонів. Він дійсно був переконаний у перевагах радянської системи. Ульбріхт розумів, що ситуація погіршується з кожним днем, і почав бомбардувати радянське керівництво листами і розмовами про блокаду.\nУльбріхт вважав Стіну необхідним заходом на шляху порятунку НДР. Прийняття рішення про будівництво Стіни посприяла і друга Берлінська криза.\nОфіційна пропаганда НДР іменувала споруду "антифашистським оборонним валом". Тодішній мер Західного Берліну Віллі Брандт затаврував її "стіною ганьби". У 1971 році пошта НДР випустила серію марок на честь 10-річчя стіни; листи з ними пошта ФРН, у свою чергу, повертала відправникам.\nСтіна, загальною довжиною складала 155 км, у тому числі 43,1 км в межах міста, проіснувала 28 років і впала 9 листопада 1989 року.\nНагадаємо, знімки простого німецького солдата вразили світ.\nЯк повідомляв портал "Знай.uа", лісові пожежі в графстві Уіклоу (Ірландія) відкрили на пагорбі Брей-Хед приховане послання, залишене в часи Другої світової війни.\nТакож "Знай.uа" писав, рідкісні фото, які змінили історію.\nОпубліковано: 13.08 19:45\nТеги: стіна, Берлін, подія\nГітлер прийшов на засідання індійського парламенту: фотофакт


Кредит підприємцю Кіровоград\nВзяти кредит підприємцю у Кіровограді, у Кіровоградській області та в Україні, Вам дозволено використовуючи центр інтернет кредитування «В КРЕДИТ УКРАЇНА», якщо абсолютно безкоштовно розмістити заявку в режимі «online» з правого боку сайту. Після направлення online заявки протягом часу двох годин з'ясуйте про рішення по кредиту підприємцю в Кіровограді і в Україні, синхронно з 33 партнерів банків в Україні.\nПідприємцю форм ФОП, ПП, СПД в Кіровограді, Кіровоградській області та в Україні, можна отримати кредит на суму до 250 000 від 5 000 гривень на різні цілі.\nВзяти кредити підприємцю у Кіровограді і в Україні, дозволено у вигляді кредитної картки, кредиту готівкою, споживчого кредиту та автокредитування.\nПроцентна місячна ставка за кредитами підприємцю в партнерах банках Кіровограда та України від 1,3% до 3 -х, а оформити кредит дозволяється на тривалість часу від 6 місяців до 5 років.\nЩоб оформити кредити підприємцю в Кіровограді, в Кіровоградській області та в Україні, Вам знадобиться подати online заявку з правого блоку інтернет сайту. Перед розіслати онлайн замовлення перевірте безпомилковість зазначених персональних даних після чого натиснути на кнопку, на якій написано «відправити заявку на кредит». Після размешения онлайн замовлення на кредити приватним підприємцям, Вам треба буде чекати від 15 хвилин до двох годин в робочий час, після цього наберуть службовці партнерів банків в Україні і скажуть відмова або згода з кредитування. Якщо партнерський банк згоден дати кредит, то потенційного клієнта запросять в довколишній відділ банку в Кіровограді і в Україні, для оформлення кредиту та підписання кредитного договору.\nСистема онлайн замовлення кредитів «В КРЕДИТ УКРАЇНА» абсолютно безкоштовно розсилає заявки на кредити підприємцю у Кіровограді, Кіровоградській області та в Україні, повністю автоматично в 33 банки в Україні. Всі наші витрати по залученню заявок покривають партнери банки і кредитні організації Кіровограда та України.\nКатегория: Кредитування у Кіровограді | (05.12.2013)


Супрун дала кілька порад, як захистити психічне здоров’я у період передвиборчого загострення - новини ZIK.UA\nНовини » Суспільство четвер, 21 березня, 2019, 17:55 Читать эту новость на русском\nНайближчі тижні будемо ще не раз спостерігати прояви передвиборчого загострення. Люди, яких воно вражає, можуть поводитися в стилі невільних радикалів – імпульсивно та неадекватно, порушуючи чужі кордони й навіть змушуючи вас почуватися в небезпеці.\n«Щоб подібні «атаки» не застали зненацька, важливо підготуватися», – пише Супрун. Вона дала кілька порад, які допоможуть скласти свій план дій та захистити психічне здоров’я:\nЗберігайте спокій. Маніпулятори мають арсенал прийомів, щоби вивести людину з рівноваги. Це може бути крик, активні рухи, груба поведінка чи вигукування особистих образ. Що можна зробити в такому випадку:\nЯкщо ви міцний горішок – можете вислухати людину та навіть намагатися її заспокоїти, щоби далі перейти до конструктивного діалогу. Це спрацьовує не у всіх випадках, але іноді вартує зусиль.\nВстановіть міцні особисті кордони. Це ваші залізні принципи й правила, які не можете порушувати ані ви, ані будь-яка стороння особа. Якщо ви триматимете оборону навколо власних принципів – вас буде складно вивести з рівноваги.\nІнколи знахабнілих людей потрібно «повернути в реальність». Варто нагадати, що їхня поведінка неприпустима та може мати негативні наслідки. Але в цьому випадку важливо не відповідати агресією на агресію.\nЧитайте також: Вибори 2019: художник зобразив страхи виборця, який не може заснути через сумніви\n«Люди, які поводяться неадекватно, можуть мати психічні проблеми чи розлади. Не варто звинувачувати їх за таку поведінку, адже ви можете не знати, що зараз відбувається в їхньому житті. Найкращі дії в цьому випадку – порадити звернутися до лікаря та за можливості допомогти людині отримати фахову допомогу», – зазначила медик.\nСупрун радить подбати про себе.\n«Спілкування з агресивною людиною може стати причиною додаткового стресу, погано вплинути на ваше самопочуття та настрій. Не дозволяйте негативу залишатися з вами – вийдіть на прогулянку чи пробіжку, поговоріть з близькою людиною», – резюмувала чиновниця.


Влад Дебрянський: Америка робить тебе тверезим і не дає ілюзій, як в Україні | ВІКНА\nКалушанин Влад Дебрянський на відкритті American Music Academy в Києві | Фото: facebook.com/vlad.debryansky\nВлад Дебрянський: Америка робить тебе тверезим і не дає ілюзій, як в Україні\nДата публікації: 2017.03.19 | Коментарів: 0 | Переглядів: 2080\nУ США Дебрянський пройшов довгий і складний шлях — від прибиральника у кафе до успішного джазового гітариста і продюсера. Музикант кілька разів висувався на премію "Греммі" (зокрема, за сольні альбоми "Vladosphere" і "Sun In Capricorn"). Виступав у ролі продюсера та автора пісень з такими відомими артистами, як Донна Саммер, Кеті Перрі, Тоні Левін, Біллі Шіхен та багато інших.\n— Володимир з міста Калуш, 1972 року народження, в 1990-х був музикантом у групі "Клуб шанувальників чаю". Це відомий львівський колектив, звідки в якості вокаліста і потім як продюсер вийшов Олександр Ксенофонтов, чоловік співачки Руслани. Колектив у Західній Україні був дуже популярним, ви гастролювали, грали арт-рок і співали англійською. В середині 90-х Володимир, будучи тут успішним музикантом, вирішив податися за кордон. Спочатку був Нью-Йорк?\n— Спочатку Бостон, після Піттсбург, Нью-Йорк, Сан-Франциско і Лос-Анджелес.\n— Скільки у вас номінацій на премію "Греммі"?\n— Перед нами людина, яка здійснила мрію багатьох — реалізувала себе на Заході.\n— В мене не було саме такої мрії — виграти "Греммі".\n— Ти тут залишив друзів і успішний гурт, подався у США, щоб не бути музикантом?\n— Я хотів бути хорошим музикантом, але не думав про "Греммі". В мене була проблема, що я в Калуші вчився джазу. Було важко, бо я мало чув про джаз там. Шанувальників джазу у Калуші — "мінус дві людини". Рок мені був зрозумілий, але джаз мені був дуже цікавий. Мій батько був трубач, і в нього були платівки Луї Армстронга — це була космічна музика. І коли я жив у Львові, створював джазові композиції, ніхто цього не розумів — може, крім одного товариша в Івано-Франківську. І це була моя аудиторія — "мінус два" в Калуші і один у Франківську.\n— Місто Калуш відоме хімічним заводом, там атмосфера в повітрі дивна.\n— Ти просинаєшся зранку, і все синє, все в хлорці.\n— В цьому місці народилося кілька постатей, які вплинули на українську музику. Ти, наприклад, потім група "Брати блюзу". Мені здається, що та хімія якось вплинула позитивно?\n— В провінції створюється автентичність, ти гарно концентруєшся там, ти створюєш свій світ. Мій світ — це музика, і я хотів цього навчитися на найвищому рівні ще з дитинства. Коли я слухав Pink Floyd, мені як продакшн вони були цікаві, але гармонія була вже нецікава. Коли мені було 20 років, я жив у Львові, і ми грали музику — пісні по 18 хвилин. Дивно, що в той час у нас аншлаги були, а зараз цього немає. В 2010 році я приїхав сюди вперше за довгий час, думав, що музика тут стала краща, але вона стала гірша.\n— Коли ти жив у США, ти не цікавився, що тут було?\n— У 1995 році, коли я переїхав у Бостон, ще не було інтернету — це ніби на Марс переїхати. Там починається нове життя — спочатку на виживання, на створення майбутнього. В Європі та ж проблема — як себе реалізувати. Але американцям все одно, що за межами їх країни, в них є свої проблеми. І в нас те саме — українці думають, що все навколо них.\n— Але для нас Америка — це ніби як Атлантида, де можна досягти успіху. Хоча для більшості це неможливо, в тебе вийшло там закріпитися. Тобі довелося кілька років там жити на вулиці?\n— Це був 1997 рік — вже два роки я там був. Я вчився в Берклі, а в мене був контракт з Німеччиною. Вони хотіли мене як продюсера, запросили, але в мене був радянський паспорт. Я прийшов у німецьке посольство, щоб мені візу дали. Там мені сказали, що у всіх українців має бути український, а не радянський паспорт, і мій паспорт недійсний — мене не випустять ніколи і не пустять нікуди. Я знайшов консульство в Нью-Йорку, там черга була з 200 людей, я пропустив свій літак до Німеччини, пішов до консула. В мене був вибір — мені дають папірець, і я їду в Україну, там я чекаю 9 місяців на новий паспорт і потім можу повертатися. Мені це не підходило.\n— А Берклі — це що?\n— Це в Бостоні джазова школа, зараз вже не джазової, а сучасної музики. Я залишився в Нью-Йорку, грошей не було. В мене статус студента, але я не вчуся, друзів не було, англійську погано знав, не було де жити. Спочатку я жив у парку на лавці, подружився з деякими безхатченками.\n— Ти ж був тут успішним і потрапив на американське дно, поруч з тобою були абсолютно не ті люди, які рік тому виходили з тобою на сцену Львівського оперного театру. Як ти це витримав?\n— Мені було морально тяжко. Мені було 23 роки, я думав, що випробування як такого немає. Я був із Союзу і думав, що всього можна досягти подачками, але це там не працювало. Це було випробування, але я знайшов себе, і тому я реалізувався, але була в мене травма. Мої друзі були практично всі афроамериканці, деякі наркоманами були.\n— Вони дали тобі можливість відчути справжню Америку?\n— Так, я з ними пив. Водили в китайські ресторани, які давали безкоштовно їсти на дегустації. Таким чином я виживав, але був худим, і при зрості 1,90 м важив 70 кг. Але потім шукав роботу, там був копіцентр, він був цілодобовий. Я попросив у них дозволу вписати їхній телефон у своє резюме, ніби я новенький у Нью-Йорку. Написав я резюме, була там одна газета з об’явами, там були різні місця, шукали стажерів. Я писав всім.\n— А інструмент в тебе був?\n— Гітара електрична.\n— А на вулицях не прокормишся?\n— Та ні. Я ходив у кафе, щоб мене взяли прибиральником, і мене питали, чи я мав досвід прибирання в кафе. Але я ж чесно відповідав що ні, і мене не брали. Проте потім мене взяли в кафе, і я там прибирав, давив грейпфрутовий сік.\n— Як ти не зламався?\n— В мене були думки про суїцид, це було дуже тяжко. Але в мене був вибір — робиш себе сильним, або ти просто вмираєш.\n— Коли ми дивимося на Нью-Йорк, де у Володимира були думки про суїцид, нам здається, що нас там чекають!\n— Ніхто не чекає вас, це точно. В Нью-Йорку 7 млн жителів і 28 млн туристів, всі хочуть себе реалізувати. Вперше я пізнав конкуренцію в Берклі. В Україні я був успішний гітарист у свої 22, але тут до мене підходить 16-річний, який грає джаз таким чином, що мені і не снилося. Це була велика травма — я жив у закритому світі в Україні і не розумів, що таке світ і інші культури, як вони живуть.\n— Це і зараз наших музикантів стосується?\n— Навіть більше, хоча кордони відкриті. Це була травма розуміння себе. Це випробування, щоб зрозуміти, що ти можеш, що люди очікують від тебе. Ти як дитина думаєш, що хочеш щось там робити, але це не значить, що твої здібності потрібні суспільству...\n— З цього важкого періоду хтось тобі згадується з тих людей, які тобі допомагали?\n— Звісно, Supreme дуже мені поміг. Насправді його ім’я Джей, але всі афроамериканці мають нікнейм. Він був колись продюсером групи C+C Music Factory. Ми випадково зустрілися на вулиці. Потім окремо ми зустрілися, теж випадково, на одній студії.\n— Іноді здається, що гірше не може бути ніколи, і раптом до тебе підходить не хто-небудь, а продюсер.\n— Бо там люди відкриті.\n— Як ти його увагу привернув?\n— Це соціальне місто, люди цікавляться людьми. В Нью-Йорку нікому не легко, президенту Дональду Трампу важко. Це місто тримає тебе тверезим, не дає ілюзій як тут, в Україні.\n— А які у нас є ілюзії?\n— Тут немає конкуренції — тут брат, сестра, сват... А якщо цього немає, то немає продукту. Якщо немає відчуття продукту, ти не знаєш, що дати людям. Україна, Росія, Польща, Чехія — це пострадянський простір, де люди мають інший менталітет — не український, а радянський, де всі живуть на подачках, де є зв’язки. Основна валюта в США — репутація, в резюме вона найголовніша, а тут валюта — це успіх, і немає значення, яким шляхом ти йшов. А економіку на цьому не збудуєш, вона базується на чіткості. Але це інша тема.\nУкраїнці не розуміють цього. Тому немає продукції, оригінальності, автентичності. Уявіть, що ви приїжджаєте в Нью-Йорк. В 90-ті музична індустрія була там, а не в Лос-Анджелесі. І там китайці, японці, бразильці, іспанці, шведи, англійці, які знають фантастично англійську, грають фантастичну музику, в конкуренції з тобою. Це конкуренція за американський ринок. Це хто? Американці? А що вони слухають? Треба уявити, як американець живе — по-перше, ви йому нічого не нав’яжете, він звик до вільного ринку. Музика має надихати не через гламур, як тут, бо вона щось у серці залишає. Музика кантрі популярна, тому що дає історію людям.\n— Можна порівнювати наш шансон із кантрі? Історії ж про тюрму, тяжке життя.\n— Шансон — це французький жанр, коли близько до мікрофону співають про любов. У нас це більше лірика тяжкого життя в тюрмі. Якщо таке в Америці шукати, то це реп, його співали люди, які сиділи в тюрмі, наркотики вживали, вбивали. Якщо говорити про шансон, то реп в Америці є шансоном.\n— Що ви відчували при номінації на першу "Греммі"?\n— Це було набагато пізніше, в 2007 році. В 2005 році я випустив платівку, яка була популярна в Америці, і для мене це було неочікувано. Це була інструментальна музика, але грали її радіо різних жанрів, і поп також.\n— І тоді ж з’явилися перші гроші?\n— Купив квартиру в Сан-Франциско.\n— Це гроші з радіо?\n— За продажі, прокрутку на радіо, загальні продажі платівок і гонорари за концерти.\n— Перший альбом приніс гроші, популярність. Було відчуття, що ти підкорив Америку?\n— Ні, я думав, що я знайшов свою аудиторію, і я був щасливий через це. Я пам’ятаю, як у Техасі до мене прийшли ковбої на концерт. У Солт-Лейк-Сіті в Юті був концерт, після нього до мене підійшли поліцейські, я перелякався, але вони були в захваті, запросили мене до себе. Вони групою слухали на своїх машинах дві платівки — Vladosphere і Judas Priest.\n— А що спільного між ними?\n— І я не розумів. Моя аудиторія — це більше афроамериканці і ті, хто люблять рок, а не джаз. Те, що я грав, було новим, і люди це відчували. Я не знаю, що людям подобається, я знаю, що мені подобається.\n— Я звертаюся до наших поліціантів: в Америці копи в машинах слухають інструментальну музику, а ви — блатняк. Вони так і працюють, спілкуються так само.\n— Зараз такий успіх як тоді неможливий, бо зараз інтернет є. Тоді продавалися платівки, а зараз вже ні. Зараз лише онлайн-скачування, мій заробіток йде з прокрутки на станціях. Продається через Google Play Music, iTunes, Amazon. Якщо ви маєте концерти, ви маєте продаж LP, дисків. Наприклад, віртуальна реальність потребує багато музичного супроводження, там є багато роботи.\n— Ти, український музикант, йшов з нуля до успіху в США. Ти можеш взяти потенційно талановиту українську групу, привезти в Штати і зробити їх популярними?\n— Це я чую постійно. Мої колеги, як тільки ми сюди приїжджаємо, ставлять питання, як бути популярним. Вчора я розповідав на лекції, що в 2008 році в Лос-Анджелесі зустрів веселого хлопця на вечірці, він теж був музикантом. Ми з ним спілкувалися, ходили на ранкові пробіжки. І він мені каже, що він багато років намагається зробити кар’єру в Америці, але нічого не виходить. Проте він популярний в Англії, Європі, Китаї. Він приніс мені свої платівки, на них було написано Роббі Вільямс, я такого не знав. Ставлю платівку, 10 секунд перемикав пісні, потім кажу — це європоп, для американців це сміття.\n— Ти ходив на пробіжки з Роббі Вільямсом, але не знав, що він популярний?\n— Так, бо в Америці він не популярний взагалі. Просто музикант якийсь був для мене. Я думав, що йому треба моя порада, я не знав, що він такий популярний. Я сказав, що йому треба відчути американську публіку, їй треба соул, блюз. А він каже, що тепер він зрозумів. Хоча він же англієць. В цьому закладаються різні ринки.\n— А як він як людина?\n— Чудовий, живий, ексцентричний, але це не мені говорити. От Роббі Вільямс хоче інтегруватися і український гурт хоче. Правила для всіх одні — якщо вони хочуть мати кар’єру в Америці, їм треба бути американцями. The Beatles стали популярними, бо копіювали кантрі-музикантів Everly Brothers. Тому це було цікаво, що молоді хлопці працюють в Америці в жанрі кантрі.\n— Ми знаємо досвід німецьких, шведських колективів, які не були американцями, але вони просунулися на їх ринок.\n— Все йде від культури пісні. В Швеції всі сидять на американській музиці.\n— І ти сидів у молодості?\n— На американській і німецькій — Бах, наприклад. Всі шведи люблять американську музику. У них є формула — вони грають американський блюз, але акорди і прогресії, як у ABBA. Це працює чудово, наприклад Roxette чи А-НА, які також взяли пісню Everly Brothers і стали популярними в Америці, бо це була американська пісня. Якщо хтось хоче бути успішним там, треба робити музику для американців. А що таке американський фольклор? В них мажор, а у нас лише мінор. Тому ми не можемо інтегруватися. Якщо ви хочете грати блюз, то зрозумійте, що таке перший мажорний акорд. Вся американська музика мажорна.\n— Навіть якщо це балада?\n— Це різна ментальність?\n— Так, бо це фольклор. От Україна — це гармонійний мінор.\n— А Англія? В чому була проблема Роббі Вільямса?\n— Англія — так само, як інша Європа. Є групи як Pink Floyd, які копіюють американський блюз, Led Zeppelin — теж сидять на американському блюзі. Є винятки, наприклад продюсер Майк Чапмен, який зробив Blondie, тобто якісь оригінальні речі.\nВ Англії є Queen, яку неможливо було б зробити в Америці. Але через те, що був фільм Wayne’s World, Queen стали популярними, завдяки тому, що саундтрек "Богемська рапсодія" стала хітом. Пару років тому PSY з Кореї вчився в Берклі. Він теж зробив пісню номер один в Америці (пісня Gangnam Style зібрала майже 3 мільярди переглядів на Youtube, — ONLINE.UA), але це був "треш" корейською мовою, ніхто не розумів, що він співає, і всі потім забули про нього.\nЯкщо хтось хоче мати кар’єру в музиці, треба бути науковцем. Щоб ти справді був музикантом, ти постійно маєш винаходити щось нове. Якщо немає знань, навичок, знадобляться піар, спонсори з мільйонами доларів. Якщо продукт крутий, він сам знаходить аудиторію. Мій перший альбом був без жодної реклами — просто на радіо крутили, і всім подобалося. Тоді радіо супутникове в машинах слухали, треба було жанри створювати. В мене з одного альбому пісні крутили на різних радіо.\nПам’ятаю, як я в Атланту приїжджав. Я тоді в Сан-Франциско жив, у моїй групі були всі афроамериканці, і аудиторія теж! Тоді ще не було інтернету, і люди не знали, хто в групі грає, тому аудиторія теж думала, що я чорний. Бо ім’я Влад дуже популярне між чорними. Америка — це мультикультурна країна, треба це зрозуміти.\n— В расовому сенсі ми мононаціональна країна — всі люди білі, однакові. Ми відчуваємо вплив Росії, Америки, але на побутовому рівні ми не контактуємо з різними расами. Проте досвід таких країн, як США, доводить, що, навпаки — сплав культур дає прекрасний результат, і ми програємо.\n— Якщо є інша кров — це завжди добре.\n— Не всі так думають — гордяться, що на 100% українці.\n— Ну, таких немає, українці завжди мали мультикультурні впливи. Потрібно не по крові дивитися, а по культурі. Америка об’єднує всіх ідеєю. Немає значення, яка в тебе кров, яка в тебе земля, головне, що ти маєш одну ідею і мету як американець.\n— Україна може запозичити цю модель?\n— Україна дуже добра для цього, ми маємо мультикультурні речі. Для мене є чотири різні України: є західний регіон (і ще Закарпаття, але зовсім окреме), є центральний, східний, південний регіони. І вони всі різні. Я приїжджаю із заходу в Київ, і до мене говорять "Здравствуйте". І це росіянин, який живе в Україні, чи українець, який розмовляє російською? Але потім він мені говорить "Hello", а вже потім — "Добрий день"...\n— Зараз можна говорити, що існує "російська українська" мова, як існує "амерікан інгліш"?\n— Я американський націоналіст, а не глобаліст.\n— Ти голосував за Трампа?\n— Нарешті ми побачили людину, яка голосувала за Трампа!\n— Я був проти Клінтон.\n— Але Трамп проти мультикультурності?\n— Так, але він більше проти глобалізації. Я не такий екстремальний як Трамп, я більш консервативний в плані того, що таке є нація. Загалом весь світ націоналізується — Британія вийшла з Євросоюзу, Росія завжди такою була, Америка зараз такою робиться, Франція, Іспанія.\n— Ці процеси тривали за 30 років до Першої світової, і ми знаємо, до чого це призводить.\n— Націоналізм може призводити до поганих наслідків, але зараз є глобальна економіка. Коли є глобальна економіка, невигідно воювати. Експортується національна культура, і з цього починається економіка. От якщо всі будуть мати одну загальну культуру — економіка загине, не буде оригінальності думки.\n— Тобто ви — українсько-американський націоналіст?\n— Так. Щодо глобальної економіки — абсолютно.\n— Цікавий сімбіоз.\n— Я за глобальну економіку.\n— Ти думаєш українською чи англійською?\n— Давно англійською.\n— Мова, яку ти використовуєш для думок, впливає на стиль життя. Як ти змінився?\n— Я конкретний, говорю про речі як вони є. Англійська мова конструктивна.\n— А українська?\n— Вона містична — говориш одне, а думаєш інше. Це і на культуру впливає. Кожна мова — це результат культури, як люди думають. Тут багато запозичених слів, це і добре, і погано, але це інтеграція. Англійська мова конструктивна й чітка, тому в бізнесі використовується.\nАле на рахунок музики — немає музики для бізнесу, є музичний бізнес. Також немає "поетичного бізнесу", а є музичний.\n— Тобто, тексти на другому плані?\n— Їх взагалі колись не було, лібрето писалися для королів — щоб сказати, який гарний король. Музика — це безперешкодна комунікація між народами, тому головне — мелодія, гармонія, ритм. Але ці речі українці взагалі не чіпають, вся увага йде на текст, як у шансоні. Всі забули про музику, тому і ясно, що не можуть інтегруватися в світ. Як українці сприймають американську музику? Для них текст — це ніби як додатковий інструмент грає, вони не розуміють, про що мова.\n— Ми, пострадянські слухачі, маємо відпрацьоване вміння слухати пісню. Лише з роками я читав переклади улюблених пісень, і я підозрював, про що вони співали, відчував. А американці так можуть?\n— Так, є така група Gogol Bordello — вони платівки не роблять і лише виступають, вони на турах постійно. Вони співають з величезним акцентом, це такий циганський панк. Вони між студентами американськими дуже популярні.\n— Це як ми слухаємо Вахтанга Кікабідзе?\n— Це добре в контексті тої музики.\n— Але на радіо не звучить?\n— Бо немає потрібної мелодії, ніхто не розуміє текст, але є хуліганська атмосфера. Найбільша пісня на землі — це Yesterday, вона створена з мажорного акорду, це блюз. Всі говорять, що лише сумні пісні хороші — це лайно собаче.\n— Але коріння цього — в африканській культурі?\n— Та ні, Африка має мажорну пентатоніку, але ця гармонія йде від європейської класичної музики — Бах, Моцарт, Стравінський, Римський-Корсаков.\n— Без цієї бази успіх неможливий?\n— Я знаю багатьох успішних людей, всі хочуть знати, як правильно робити.\n— А Курт Кобейн (лідер групи Nirvana, — ONLINE.UA) сольфеджіо не вивчав?\n— Всі вивчали. Він брав пісні Leadbelly, це такий блюзмен з Міссісіпі, його пісні стали їхніми головними хітами, він робив кавери. Кобейн брав блюз, а рок вони зробили з відомим продюсером, тобто, продюсування має бути чітке. Це як зробити мешти хороші — щоб бути хорошим артистом, потрібна чітка методика, треба знати, як воно працює.\n— Ноти вчити?\n— Рок-музиканти нот не знають, всім про це відомо.\n— Це лайно собаче. Стів Вай, який зараз має найбільше нагород серед рок-виконавців, слухав Френка Заппу і робив все по нотах. Metallica теж вчилися, всі. Я працював з Кеті Пері, Уїтні Х’юстон, Пінк, коли я був ко-продюсером. Ми всі ходили до голосового репетитора, він все по нотах показував, як в академії. Майкл Джексон теж вчився в нього. Немає такого — я випив пиво і все зробив. Звісно, натхнення має йти від серця, цього не навчиш, але воно йде до тих пір, поки ти не знаєш, як його реалізувати.\n— Ви заснували академію в Україні, що ви викладаєте?\n— Ми викладаємо різні спеціальності. По-перше, це виконання, куди входять вокал, гітара, бас, барабани і хочемо на духові брати. Другий напрямок — це композиторство популярних пісень, музики для відеоігор, фільмів.\n— А викладачі чиї?\n— Американські і українські. Американські — для приватних занять, а українські вчителі сертифіковані нами, мають освіту в Україні, потім вони на два місяці на стажуванні, все вчать і викладають теорію.\n— Яка головна мета? Щоб наші музиканти мали успіх за кордоном?\n— Ні, головне — щоб українці мали в комфорті своєї культури ті самі інструменти, що ми маємо в Америці. Ми даємо ці інструменти, щоб вони через свою культуру, свої відчуття синтезували те, що вони хочуть сказати. Вони будуть щасливі робити те, що вони хочуть, і автоматично будуть інтегруватися.\n— Ви порадите пройти ваш шлях?\n— О ні, ні в якому разі.


Цей соус є низькокалорійним продуктом, рецепт якого може стати в нагоді людям, які сидять на дієті. Його можна використовувати практично для будь-якої страви, він чудово підходить для м'ясних, овочевих і рибних страв.\nВ основу цибульно-молочного соусу входить сухе молоко. Продукт, який являє собою розчинний порошок, що отримується в процесі висушування пастеризованого нормалізованого коров'ячого молока. В хімічний склад сухого молока входять не тільки вітаміни, але і корисні мінеральні речовини. Відомо, що в ньому міститься менша кількість речовин – алергенів, тому його використовують навіть для приготування дитячих сумішей.\nНе дивлячись на те, що соус не є основною стравою, його наявність робить їжу набагато смачніше і ароматніший. У цибульно-молочного соусу приємна консистенція і зовнішній вигляд, додаючи різні компоненти можна створити безліч нових варіацій, головне використовуйте свою фантазію і не бійтеся експериментувати.\nІнгредієнти для приготування цибульно-молочного соусу:\nсухе молоко, знежирене – 2 склянки;\nкукурудзяний крохмаль – 170 грам;\nцибулевий порошок – 2 столових ложки;\nфільтрована або кип'ячена вода;\nСпосіб приготування цибульно-молочного соусу:\nСухе молоко висипаємо в ємність.\nДодати дві столові ложки цибульного порошку.\nСухе молоко перемішати з кукурудзяним крохмалем і цибульним порошком.\nПеремішати сухі суміші до однорідності.\nПотроху додавайте у суміш води і перемішуйте до утворення консистенції густої сметани.\nРідини необхідно брати на дві склянки води приблизно півсклянки суміші.\nЯкщо готуєте велику суміш соусу – можете перемішувати компоненти з допомогою міксера. Якщо готуєте невелику порцію достатньо змішати всі інгредієнти ложкою.\nДаний цибульно-молочний соус можна використовувати для приготування запіканок, супів, салатів та інших страв. Консистенцію заправки можна змінювати, додаючи більшу кількість сухих компонентів.\nХарчова цінність в 100 гамах сухої речовини цибульно-молочного соусу становить:\nжирів 1 грам;\nвуглеводів 62 грами;\nЕнергетична цінність – 336 Ккал.


Геллі Беррі заявила, що хоче ще дітей | Зіркове життя | 1+1\n52-річна Геллі Беррі зізналася, що хоче ще троє дітей\nВиявляється, зірка мріє про поповнення в родині.\nВідома голлівудська акторка Геллі Беррі виховує двох чарівних дітей – 5-річного сина Масео-Роберта та 11-річну доньку Налу Аріелу. Але в інтерв’ю для видання InStyle зірка зізналася, що мріє мати ще троє дітей.\nАкторка розповіла, що прекрасно почувалася протягом двох вагітностей і навіть заявила, що могла б стати сурогатною матір'ю для інших пар:\n«Якби я не знімалася в кіно, то в мене могло би бути п’ятеро дітей. Я би хотіла, щоб мій дім був наповнений малюками. Гормони під час вагітності змушували мене відчувати себе неперевершено. Я була такою жвавою та жіночною. Мені здавалося, що в цей момент моє тіло робить те, для чого було створено».\nЦікаво, що Геллі вперше стала мамою в 40 років. Селебріті повністю руйнує стереотип про те, що вік може негативно вплинути на вагітність.\nДумка про те, що хтось завжди розраховує на мене, зробила мене кращою. Я більш зосереджена на своїх цілях і цінностях. Я перестала дозволяти негативу засмучувати мене.\nБеррі також додала, що нині її син ходить у садок. Тепер вона має змогу більше часу присвячувати собі, адже хоче почуватися молодою і мати енергію для виховання дітей:\n«Я відчуваю, що можу повернутися в своє колишнє життя, і це важливо. Я хочу продовжувати кидати виклик собі і доводити, що все ще можу йти за своїми захопленнями, ризикувати і брати ролі, які змушують мене відчувати себе живою. Я роблю це для себе, а не для кого-небудь ще».\nБільше про зіркову історію Геллі Беррі дивись у відео:\nЧитай ще декілька новин про акторку:\n1. Сексуальна Геллі Беррі показала ніжки у спокусливому міні\n2. Знову топлес: Геллі Беррі поділилась пікантним знімком\n3. Як їй це вдається? Секрет молодості 52-річної Геллі Беррі розкрито\n#геллі беррі #новини шоу-бізнесу #шоу-бізнес #особисте життя #зіркове життя #голлівудські актори #голлівудські зірки


На піар проти Зеленського витратили 10 мільйонів – Periscope UA\nНа піар проти Зеленського витратили 10 мільйонів\nОпубліковано 5 місяців назад - Файнберг Михаил - 5місяців ago 5 13380\nТермінова новина! З’ясовано, хто саме замовляв і розповсюджував чорний піар проти Володимира Зеленського та скільки це коштувало.\nЖурналіст інтернет-видання TheBabel Євген Спірін перевірив політичні пабліки, які Facebook найчастіше пропонував для перегляду під час президентської кампанії. Більшість із них були насичені чорним піаром проти конкурентів Петра Порошенка, а саме – Володимира Зеленського, Юлії Тимошенко, Анатолія Гриценка та інших. Жодних «поганих» дописів про чинного Президента там не було. Також одразу після першого туру ці пабліки «переключились» на Володимира Зеленського. Зокрема, це сторінки «Цинічний Бандера», «Міністерство бариг», «Зрада\_перемога», «Жовта стрічка», «Бойкот партії регіонів».\nАбсолютно всі дописи були присвячені фейковим тезам: обвинувачення в наркоманії, готовність здати Україну Путіну тощо.\nЦікаво? Йдемо далі.\nВсі ці пабліки прив’язані до одного номеру телефону, який належить Ганні Сипачовій, співробітниці агенції інтернет-реклами Postmen. Судячи з усього, ця агенція має широкий профіль діяльності, а отже, могла не лише писати та розповсюджувати дописи, але й створювати фейкові відеоролики, монтувати кліпи на кшталт того, в якому Володимира Зеленського збиває фура, і так далі.\nОтже, виконавець вже відомий. Але це далеко не все!\nFacebook знімає суму за рекламу після завершення рекламної кампанії або після досягнення певного ліміту білінгу для користувача. У самій соцмережі можна подивитись, скільки коштувало фінансування того чи іншого оголошення. Так ось: на розповсюдження кожного допису з чорним піаром витрачалося від 1000 до 5000 доларів. Ця сума залежить від того, яка ціна перегляду або кліку була встановлена у рекламному кабінеті. Але 1000 доларів на кожний допис витрачалася в будь-якому випадку. Можливо, що реальна ціна була якраз у п’ять разів більше, тобто 5000 доларів.\nТепер – проста арифметика. Якщо підрахувати витрати на весь чорний піар проти Володимира Зеленського, виявиться, що загалом це коштувало абсолютно точно не менше 2 мільйонів гривень. Можливо, 10 мільйонів. І це лише собівартість розміщення! Також слід розуміти, що агенція брала певний відсоток за свою роботу і за створення дописів.\nЩодо замовника, то тут все зрозуміло. З 2016 по 2018 рік Блок Петра Порошенка заплатив агенції Postmen 4.7 мільйонів гривень за рекламу у Facebook та зйомку відео. Тобто команда Порошенка вже працювала з цією агенцією. Очевидно, що це продовжувалося в 2019 році, але, скоріш з все, без офіційних угод.\nА тепер ще раз про цифри.\nВід 2 до 10 мільйонів гривень за декілька місяців – і це витрати лише на бруд, який лився на Володимира Зеленського!\nНа ці гроші могли купити обладнання для лікарень, допомогти пенсіонерам, купити зброю для наших військових на Донбасі. Але замість того просто викинули їх на вітер, точніше – передали Facebook за бруді. Результат, якого очікували піарники Порошенка, не досягнутий: рейтинг Петра Олексійовича впав ще більше, а рейтинг Володимира Олександровича тільки зріс.\nОтже, можна констатувати: скільки б мільярдів не витратила влада на боротьбу проти Зеленського, він все одно переможе.


Четвер, Грудень 19, 2013 - 17:32\nНа завершення 2013 р. Катехитична комісія Львівської архиєпархії ініціювала акцію передплати християнських журналів на 2014 р. для дитячих садків Львівської архиєпархії, особливо тих, що є за містом Львовом – у районах та селах. Рівно ж, в рамках всесторонньої співпраці з Київською архиєпархією УГКЦ, Катехитична спільнота Львова подарувала передплату на пакет християнської періодики для різного роду дитячих установ, якими опікуються священики УГКЦ у Київській, Черкаській, Чернігівській та Житомирській областях.\nЧетвер, Грудень 19, 2013 - 17:30\nВ іспанському місті Уельва зводиться перший український храм\nВід травня цього року триває будівництво першого на теренах Іспанії українського храму Cвятих Кирила та Методія в місті Уельва на південному заході країни кориди та фламенко. Ініціатором спорудження святині виступила однойменна парафія УГКЦ.\nПочалося ж усе торік, коли 26 серпня Апостольський візитатор для українців греко-католиків Італії й Іспанії владика Діонісій (Ляхович) освятив хрест, наріжний камінь й ікону святих рівнопрестольних Кирила і Методія.\nЧетвер, Грудень 19, 2013 - 03:12\nЧетвер, Грудень 19, 2013 - 02:59\nСтуденти Василіянської Провінції Св. Миколая на майдані в Києві\nПротягом минулого тижня, Ченці-Василіяни Провінції Св. Миколая, які навчаються у Василіянському Інституті Філософсько-Богословських Студій в Брюховичах (Львів), своєю присутністю, разом з іншими студентами та Ректоратом даного навчального закладу, молитовно підтримали мітинг українського народу на майдані в Києві.\nСереда, Грудень 18, 2013 - 21:20\nКомісія у справах молоді УГКЦ провела навчання для священиків Коломийсько-Чернівецької єпархії\n«Для молоді дуже важливо, щоб священик був з ними. Коли ви є з ними, вони починають спілкуватися неформально. В церкві вони не відкриваються так, як при неофіційній зустрічі», – ділився о. Софрон Зелінський, ВС зі священиками Коломийсько-Чернівецької єпархії під час навчань, організованих Комісією у справах молоді УГКЦ 17 грудня 2013 р.Б.\nСереда, Грудень 18, 2013 - 21:18\nУкраїнські мігранти з усієї Італії здійснили спільне паломництво до мощів св. Миколая\n15 грудня українські мігранти в Італії здійснили спільне паломництво до мощів св. Миколая Чудотворця, які знаходяться в м. Барі, регіон Пулія. Очолив паломництво Пасторальний координатор о. Марко Семеген.\nПонад сімсот осіб прибули до м. Барі, щоб поклонитися мощам св. Миколая Чудотворця, пам’ять якого Східна Церква вшановує 19 грудня за юліанським календарем.\nСереда, Грудень 18, 2013 - 18:42\nІкону з частиною мощей священномученика Йосафата Коциловського передано до храму в м. Стрию\n17 грудня 2013 року, з благословення Преосвященного Владики Тараса Сеньківа, Апостольського Адміністратора Стрийської єпархії, до храму священномученика Йосафата Коциловського м. Стрий, було передано ікону з частиною мощей блаженного.\nІкону було виготовлено стараннями парафіян та адміністратора парафії о. Віталія Гулича. Храм священномученика Йосафата Коциловського, що по вул. Львівській в м. Стрий, було освячено 1 липня 2012 року.\nСереда, Грудень 18, 2013 - 16:54\nПро необхідність виховання до суспільно-політичного життя говорили у Львівській Духовній Семінарії Святого Духа\nСереда, Грудень 18, 2013 - 16:53\nВідповідь католицьких єрархів та єрархів УГКЦ, зокрема, на події в Україні має пророчу складову\nУ рамках Суспільних днів УГКЦ, які реалізовує Комісія УГКЦ Справедливість і Мир, 17 грудня 2013 року у Львові було проведено ряд зустрічей та медійних заходів. З цієї нагоди у місті перебуває о. Луіс Окулік, секретар Ради Конференції Єпископів Європи, фахівець Канонічного права та Соціальної доктрини Церкви.\nВівторок, Грудень 17, 2013 - 16:01\nВівторок, Грудень 17, 2013 - 13:24\nНовини Пенітенціарного душпастирства УГКЦ з Чернігівщини\n13-14.12.2013 року керівник Відділу Курії УГКЦ з душпастирства у пенітенціарній системі України о. Костянтин Пантелей разом з волонтеркою Пенітенціарного душпастирства Ольгою Мащенко відвідав Головне управління праці та соціального захисту населення Чернігівської облдержадміністрації з метою розвитку співпраці. Після зустрічі в управлінні вони відвідали також жінок, що знаходиться у процесі соціальної реадаптації в селищі Любеч у центрі "Переображення". У цей час у підопічні жінки підготовляють сувеніри до свята Господнього Різдва.\nВівторок, Грудень 17, 2013 - 10:42\nМощі Святого Миколая у шахтарському Димитрові\n8 грудня до парафії Святих верховних апостолів Петра і Павла УГКЦ, що у шахтарському м. Димитров, привезли мощі Святого Миколая. Мощі передав канцлер Донецько-Харківського екзархату УГКЦ о. Василь Пантелюк. Про це повідомив о. Іван Василенко. Цього дня священик мирував усім прихожанам. Також усі помолилися Молебень та Святу Літургію, Вечірню. Додамо, що до парафії завітали і священики з Української Православної Церкви Київського Патріархату.\nПонеділок, Грудень 16, 2013 - 11:38\nНеділя, Грудень 15, 2013 - 19:25\nНеділя, Грудень 15, 2013 - 15:43\nП'ятниця, Грудень 13, 2013 - 18:42\nМолитовний майдан on-line\nТелестудія "Апостол" започатковує Молитовний майдан on-line з метою духовної підтримки людей, а особливо об'єднання християн у молитві. Ця ініціатива є виключно громадською, аполітичною, і до неї долучаються журналісти Івано-Франківських медіа, працівники та волонтери нашої телестудії, як рівно ж і представники інших областей України.