Відьма (Коцюбинський) — Вікіджерела\n— Та що з вами, матуша Прохіра? — прискочила до неї Маріцца, покинувши свої горшки.\n— Ла драку!.. Ти, а не я, повинна знати, що робить по ночах дівка!.. Ти хоч не рідна мати, мачуха, а ти мусиш додивлятись за нею, о сут драку!\nТе «ме-ей» вийшло особливо гучне й соковите; полетівши по дорозі до виноградинка, воно вдарило об стіну волоських горіхів, одбилось й прилетіло знов до Йона. Йон постояв ще трохи і, не дочекавшись ні Параскіци, ні одповіді від неї, махнув рукою й подався до сіней, де вже Маріцца поставила вечерю.\nУдосвіта Броски зібрались на ярмарок. Параскіца давно вже встала та поралась коло дробини. Вона, очевидячки, уникала мачухи. Коли ж їй довелось стрітися з нею, то вона дістала від Маріцци такий повний ненависті погляд, що аж жахнулася та прожогом вискочила з хати. Йон кілька раз поривався щось сказати Параскіці, та все у нього якось не виходило. Аж на самому відході, намагаючись зробити якнайсуворіше обличчя, він гукнув на дочку:\nВона швидко упоралась з хазяйством, поприбирала в хаті, поснідала вчорайшим малаєм і, пам’ятаючи батьківський наказ, лишилась в хаті. Проходячи повз маленьке, вмазане в стіну, дзеркальце, Параскіца не витримала, щоб не глянути в нього, хоч знала, що, опріч горя, воно нічого не дасть їй.\nПараскіца була негарна і через те, на її думку, нещасна, її низький зріст, її стан і жлуктон, короткий і грубий, вічно порепані од чорної роботи руки, а особливо обличчя,— доводили її до розпуки. Скільки раз заглядала вона в своє дзеркальце, стільки раз з глибини її дівочого серця зринав ревний жаль на власну бридоту, і руки мимохіть здіймались до обличчя та розгладжували дрібненькі зморшки, що мов легким павутинням, заснували її твар. Та дарма! Шкура на обличчі не розгладжувалась, а лиш натерті місця червоніли, і з дзеркальця виглядало таке ж саме погане обличчя, з непомірно довгим носом, кислими устами та червоними, тільки що натертими плямами. Досада закипала на серці в Параскіци і пекучими слізьми спадала з сірих, олив’яних, отаких саме, як ті олив’яні ложки, що лежать в миснику, очей. Бунт!. Ота сама Параскіца, тиха, покірлива, сумирна — починала бунтува-тись кожним своїм фібром проти невірної долі, що так її скривдила; зціплювала зуби, зсувала брови і, розпучливим рухом шарпнувши за коси, важкими хвилями кидала їх на нервово тремтячі від плачу плечі. Ну, що їй з тих густих, соболиних брів, що зрослись докупи та високо знялись над очима, як два орлячі крила у вільному розмаху? Сова, чиста сова! Навіщо їй ті розкішні довгі коси, пиха і гордість дівоча, миті, чесані й плекані з таємними дівочими надіями, коли ті коси анітрохи не скрашали молодого, а проте, як старе, зморщеного обличчя.\nЧасто, знесилена муками безпомічної розпуки, з мокрим од сліз обличчям, з розпущеними косами, німіла Параскіца десь в кутку на лаві. Потиху, непомітно, на місце розтопленого слізьми жалю, прилітали солодкі, цілющі мрії. Вона, як царівна-жаба в казці, скидала з себе бридку шкуру і з’являлась у всій пишноті молодої краси, висока, струнка, з білим, як крейда, чолом, а ясними, мов зорі, очима, щаслива, повна протилежність дійсності. В її серце, як сильна вода хвилями, било кохання — і все для нього, для найкращого парубка на селі… Джок… заздрі погляди подруг… стискання рук… тихі, темні ночі, повні чарів кохання, поцілунків, солодкої млості і щастя, щастя без краю…\nПараскіца могла довго отак просиджувати, упиваючись солодкими, барвистими мріями, але доволі було, щоб око її впало на маленьке, вмазане в стіну дзеркальце — і всі її мрії, все щастя її щезало, мов дим. Звідти дививсь на неї бридкий вид, її образ, який — вона певна була в тому — лишивсь там під блискучим скляним поверхом, щоб вічно нагадувати їй про її недолю, опущеність, самотність…\nДві відради вона мала в житті, і обі відняла їй її щербата доля: перша відрада — то її рідна мати, така добра і кохаюча; на саму згадку про її образ, неясно виринаючий з минувшини, сльози канали з Параскіциних очей. Вона вмерла, а її місце заступила Маріцца. Друга радість… Ні, Параскіца не може згадати її, бо її щось пече коло серця, щось підступає до горла і душить. Ой, як важко було розбити і розвіяти дівочі мрії, так довго плекані й пещені в самотньому серці…\nА нащо було їй, бридкій, убогій, зводити очі на нього, першого в селі орликева, гарного, як молодий місяць на небі? Руда, гидка ящірка закохалась в сонце. Так ящірка щасливіша за неї: вона вилізе на сонечко, і воно пестить її, обіймає своїми парусами. А очі її сонечка — Тодораки — ніколи з ласкою не спочинуть на ній. Всю їхню красу й тепло забрала ота… мачуха Маріцца. З того менту, як вона побачила їх разом, кров захолола в її жилах, серце стало крижиною і, холодне, пекучо-холодне, б’ється в грудях, і болить, і ниє, і не дає супокою.\nЗ того часу вона ще більше почула свою самотність на сьому світі, де водяться такі гади, як її мачуха. Вона без жалю покинула товариство дівчат та парубків, де була останньою, дякуючи своїй бридоті, одмовилась од музик, клак та вулиць, навіть хати власної одцуралася, де вона раз у раз почувала на собі мачушине око; в оці було стільки лихої втіхи, зневаги та видимої зненависті, що Параскіца терпла вся, холола і в живім почутті власної вини маліла до розмірів сірої пилинки.\nЄдиним місцем, де вона почувала себе спокійною, був батьківський виноградник, німий свідок її мрій, мук та жалів. Вона покохала те море кучерявої зелені під блакитним шатром з його захистками, холодком, самотністю. Вона поклала стільки сили, стільки праці в сей клаптик землі, вона власними руками виплекала оті розкішні яро-зелені кущі з тоненькими вусиками та гронами ягід під лапатим листям. То були вірні, незрадливі приятелі, серед яких душа її спочивала од всіх кривд світу. Там їй сходив день, там стрічала й ніч її.\nІ от тепер її батько, якого вона любила за добрість та жалувала за кривди, які чинила йому Маріцца, наказав їй не ходити на виноградник. Чому? Параскіца не розуміла.\nВона сиділа оце, слухняна, в хаті і нудилась без роботи. День уже звернув з полудня. Сонце нестерпуче пекло крізь вікна, в хаті було тихо, лиш мухи роєм літали під стелею та докучали дівчині. Вона вийшла на подвір’я. З майдану долітали до її вуха згуки жвавої булгаряски, причепурені дівчата купками прямували вулицею на джок. Параскіца влізла в кошницю, яку, замість кукурудзи, наполовину виповняли качани, і примостилась на самому вершечку. Вона висунула голову крізь широку шпару поміж ділинами і глянула на вулицю.\nСаме коло кошниці проходило кілька знайомих дівчат, котрі, замість привітатися до неї, жахнулись і, показуючи на неї пальцями та з криком «вона! вона!», побігли далі, лопотячи спідницями та здіймаючи куряву. Параскіца нічого не зрозуміла. Вона навіть озирнулася навкруги, думаючи, чи нема кого коло неї, та гадаючи, що ту сцену викликала не вона, а хтось другий… якого вона не… бачить. Але нікого, опріч її, не було. Зацікавлена, вона висунула голову на вулицю і глянула за дівчатами. Звідти надходила баба Аніка з своїми внучатами. Параскіца зраділа. Та баба завжди виявляла до неї свою прихильність. Та на сей раз, на диво Параскіці, порівнявшись з нею, загадково якось зирнула на неї, пригорнула до себе внучат, мов захищаючи від кого, і минула її, не привітавшись навіть. Параскіца нічого не тямила. Що се нині сталося з людьми, що якісь такі незвичайні з нею? Се так заболіло її, чуйну на всяку образу, що вона зарилася в качани і так в гірких думах пролежала до вечора.\nВже сонце сідало, коли Параскіца згадала, що пора варити вечерю, бо незабаром батько з мачухою повернуть з ярмарку.\nБроски повертали з ярмарку зарання. Чутка про те, що матуша Прохіра виявила відьму і що відьма та ніхто інший, як дочка Броскова — Параскіца, розійшлась поміж усіма магазаніями Йоновими. На ярмарку ходило вже кілька версій вчорашньої події — Параскіца фігурувала як родима відьма,— і коли одна з них дійшла до Йона, він так обурився, що полаявся та мало не побився з сусідом, який по-приятельськи остеріг його перед родинним лихом. Згодом, правда, запили в корчмі, але при тім Йон такого наслухався про свою дочку, що в його забобонній голові разом повстали згадки про чудне, не зрозуміле для нього поводження дочки та стурбували й налякали його.\nХто його зна! Адже ходить лихо по людях… Він ніколи не сумнівався в існуванні відьом на світі, і тепер мороз хапав його за плечі од одної думки, що його рідна донька — відьма.\nМаріцца своїми загадковими усміхами та сумним хитанням голови, з яких можна було доміркуватися, що вона давно все знає, та мовчить, ще більше непокоїла. Забобонний страх прокинувся в йому, уява, підсичена темнотою, творила й підсувала всякі страшні образи. Він конче мусить запевнитися: чи носить Параскіца хрестик на шиї, бо відьма хреста боїться і не почепить його на шию. Маріцца згоджувалась з Йоном.\nЯк тільки Броски вступили в хату, Параскіца зробилась неспокійною та наче шукала нагоди втекти звідти. Але Йонові так пильно було заспокоїтись, що він звелів їй лишитися. Параскіца не звикла, щоб батько звертав на неї увагу, і лише видивилась на нього, зачудована. Ще більше здивувало її, коли вона побачила, як мачуха приступила до печі і крадькома, але так, щоб всі бачили, перехрестила горщик з мамалигою.\nЙон звелів Параскіці розщібнути сорочку на грудях. Налякана дівчина вхопилась рукою за те місце, де сорочка розщібалась, і стояла, мов скам’яніла, видивившись на батька великими очима.\nЙона взяла злість. Ось вона, та відьма! Почула небезпеку!\n— Розщібай зараз, кажу! — гримнув він.\nПараскіца затремтіла і, залякана, почала розщібува-тись… Се їй ніяк не давалось, гудзик заплутався в петельці, руки тремтіли. Врешті сорочка якось розщібну-лась і з-під неї показались жовтуваті перса, а між ними, на чорній мотузочці, невеличкий срібний хрестик.\nЙон взяв у руку хрестик, подержав його, потер між пальцями і показав Маріцці. Та глянула од печі, похитала головою і нічого не промовила.\n— Шедз бінешар! — спалахнула Параскіца і посварилась рукою.\n— Тю-у!.— верещав довгоногий дванадцятилітній Йокаш, син Прохірин, який давав нападові привід.— Бий її, хай не одбирає молока коровам! Стригойка!..\n— Стригойка!.. Стригойка!..— хором заверещали діти і обсипали Параскіцу хмарою пилу.\n— Стригойка!.. Стригойка!.. Молоко від корів відбирає… Стригойка!..\nТож він дуже зрадів, коли матуша Прохіра прийшла до нього на пораду, ще й чоловіка свого — Йоча Галчана — привела з собою. Йон приніс карафку білого вина. Маріцца поставила свіжі плачинди — і нарада почалася. Перший голос мала Прохіра, жінка поважна та досвідна. Її не вдоволяло те, що Йон бачив хрест на шиї в Параскіци. То може бути омана. Треба ось що зробити: в неділю повести Параскіцу до церкви. Скоро почнуть співати «Іже херувими» — треба помічати: коли вона відьма, то не витримає і загавкає, заскиглить, мов пес. Се вже така певна прикмета, яка не одну вже відьму вивела на чисту воду.\nПараскіца випадково дізналася про сю постанову: в магалі тільки й розмови було, як поведуть її в неділю до церкви, як вона серед «херувимської» заскиглить, мов пес, і тим виявить мирові своє відьомство.\nДивна річ! Параскіца прийняла підслухану новину байдужно, наче вона не її торкалася. В останні часи вона почувала себе такою втомленою, такою апатичною, байдужною до всього, немов вона а світ були два бігуни, які ніколи не стрінуться з собою.\nАле їй все однаково: поведуть її до церкви чи не поведуть; кричатиме вона чи ні! Все, все однаково. Нема на світі щастя, нема долі, ще за життя могила людині мила…\nНеділя мала бути за три дні. Чутка про те, що в неділю в церкву мають привести на спробунок відьму і що вона там конче об’явиться, зігнала до церкви таку силу народу, що всі цікаві не могли в ній зміститися і товпились на цвинтарі. Дівчата, зодягнені по-святочному, насилу захищали свої накрохмалені спідниці від натиску. Молодиці все шепталися між собою та нетерпеливились, що так довго нема Параскіци. Коли який цікавий пробився крізь юрму до церкви, всі, як один, повертали голови до дверей. Чоловіки і парубки повилазили на крилос, щоб було видніше. Матуша Прохіра була мов на власних іменинах. Вона вешталась по церкві не з меншою повагою, як паламар, що ставив свічки. На ходу вона одним таємниче шептала щось, другим кивала головою або робила якісь знаки. Йоч навіть у церкві не міг позбутися масного усміху і, кидаючи очима на жіночу половину, шептався з своїми сусідами. А Параскіци не було. Вже і піп показався з царських врат, починаючи службу, а Параскіци нема. Люди виявляли нетерпеливість. Аж ось коло дверей зробився рух і хвилею покотився аж до передніх рядів вівтаря. Широкою дорогою, може, навіть надто широкою для такого незначного одвідувача, вступила Параскіца до церкви, зі спущеними додолу очима, несмілива, засоромлена, в чистій, але не пишній одежі. За нею з виглядом невинної офіри сунулась Маріцца, а позаду й Йон. Кількасот очей цікаво впились в Параскіцу, наче бачили її уперше. Ті, що стояли далі, витягали шиї та навалювались на других, щоб було видніше. Коли Параскіца наблизилась до дівчат, щоб зайняти відповідне місце, ті так і шарахнули від неї, мов од вовка. Круг Параскіци зробилось так просторно, що навіть попадя могла б їй позаздрити. Але той простір тільки додав жалю дівчині, і вона, щоб не бачити людей, отих лихих недобрих людей, опустилась навколішки з благанням до бога — бога доброго, милосердного, який бачить всі кривди людські, знає її невинність. Параскіца ревно молилась, а навкруги її хвилювалась зацікавлена та наелектризована юрма. Надаремне молоденький чорнявий піп виявляв усю красу свого м’якого голосу, надаремне вкладав він так багато почуття у свої вигуки: його вірних парафіян цікавило зовсім не те. Всі очікували чогось незвичайного, і коли стежили за службою божою, то лиш на те, аби не пропустити «Іже херувими». Тоді мало статись те, чого всі з таким напруженням чекали, мала об’явитись відьма собачим виттям та гавканням. В церкві було душно. Така церква не могла вмістити так багато парафіян, люди тіснилися, щільно пристаючи один до одного, і формувалося одно велике тіло, гаряче, пітне, дихаюче сотнями ротів. Гарячий людський віддих, змішаний з димом ладану та чадом свічок, сірим туманом висів над головами, і здавалося, що ту душну наелектризовану атмосферу ось-ось перетне блискавка, вдарить грім і струсоне стіни своїм могутнім гуркотом. Отож, коли час наближався до «херувимської», очі розгорались сильніше, неспокій зростав, гнітив навіть, в’язи боліли, бо треба було дивитись через голови сусідів. Далі трудно було витримувати. Та от все стихло, як перед бурею, і крилос торжественно, спочатку тихо, а далі, все дужчаючи, загудів: «Іже херувими». Люди стрепенулись. На лиця вдарив наче холодний вітрець. Обличчя витяглися зблідлі, а очі, цілі сотки очей впилися в Параскіцу. Параскіца стояла навколішках і молилась. Вона сама, благаюча та протестуюча проти людської несправедливості, вона сама несвідомо чекала моменту, коли співатимуть «херувимську». І от, як тільки розлився тихий, а величний хор, щось важке, пекуче покотилося їй під горло і прохалось наверх роздираючим криком. Жах обхопив Параскіцу й обляв холодним потом. Вона ледве здержала той крик. Вона конвульсійним рухом поклала на себе великий хрест і вдарила поклона, стискаючи міцно руки. Невже — правда? А люди ждали. Без найменшого руху, з затамованим віддихом, затопивши палаючий зір у лежачу долі відьму. Тим часом «херувимська» минала, як літня ніч. Морок щез, і світло свідомості, що нічого таки не сталося незвичайного, прикро вразило напружену масу. Ще хвилинку люди стояли тихо, немов не вірячи в розчарування, немов чогось ще сподіваючись. Але все було, як і перед хвилею: Параскіца хрестилась та била поклони, а на обличчях оточуючої її жіноти малювався кислий вираз. Юрма ворухнулась, пробудилась од сну, незадоволена та роздратована. Немов досада взяла на Параскіцу, що завела їх в сподіванках.\nДехто зараз же вийшов з церкви на свіже повітря. Йоч був в ажитації та щось з гарячковістю шептав свойому сусідові. Він зирнув на свою жінку; та, засоромлена, здивована, зносила очі догори, немов питаючись у бога, що се таке сталося?\nСлужба божа скінчилась. Люди поспішно виходили з церкви. Дехто жалів Параскіцу, уважаючи її офірою поговорів. Матуша Прохіра була ні в тих ні в сих. Вона ж сама дала раду, вона ж роздзвонила по світу, і тепер з того всього нічого не вийшло. Зате Йоч Галчан тріумфував. Він знав, що так скінчиться, бо його не послухали. Він радив і тепер знов радить оглянути дівчину: є хвіст — відьма, нема — не відьма. От і все! Другого способу нема. Дехто потакував йому, і навіть Прохіра, щоб вийти з прикрого становища, схилилася до Йочового способу, особливо в такому випадкові, коли відьма хитра, злісна та досвідчена.\nЙон йшов поруч Маріцци значно заспокоєний: очевидячки, більше у сій всій історії з Параскіцею брехень, ніж чого. Він був радий, що так скінчилося, що люди заспокоїлись і що йому не доведеться святити власним коштом заворожену буцім Параскіцею криницю. Він ділився своєю радістю з Маріццею, хоч та якось холодно приймала його задоволення. Вона неприязно поглядала на Параскіцу, бліду, немов стривожену чимсь та поспішаючу додому зі спущеними додолу очима.\nЗорі блимають над Параскіцею, а навкруги її темно і тихо. Цупкі покручені кущі винограду безладно розповзлись по вогкій землі, спутались гіллячками і напнули над землею гарний намет густого листя та великих важких грон. Виноград уже достигав. Цілий день під палючим серпневим сонцем поволі йшов таємний процес наливання ягід; тепер напівпрозорі жовтіючі та червоніючі кетяги солодко дрімають серед лапатого листя та легких випарів землі, Їх стережуть від лихого ока та всяких пригод начеплені на кілки овечі, коров’ячі та кінські черепи, що неясно білілись скрізь по винограднику.\nПараскіца сидить на улюбленому місці, під великим крислатим кущем. Вона дивиться у простір, але кущів не бачить. Перед очима її церква, повна люду… Співають «херувими»; а їй під груди щось підкочується, лізе з горла, і так хочеться крикнути дико, не своїм голосом. Що воно таке? Звідки взялося таке чудне бажання? Се питання вже кілька день морочить її, не дає спокою. З тої пам’ятної неділі з нею часто буває таке; вона почуває в собі щось досі не відоме. Почне молитися — і не може: якась сила душить за горло, проситься з грудей божевільним криком. А то видається, що вона стала легкою, такою легкою, як пір’їнка, от-от здійметься угору і полетить кудись та накоїть лиха. І все кортить зробити щось лихе, погане. Наприклад: полетіти до Прохіри, сісти на її корову, крикнути і, лупцюючи її босими ногами, нестись з розпущеними косами в скаженій гонитві, аж поки налякана худоба не випустить з себе духу. Або поробити щось Маріцці… Перекинути її, наприклад, у сучку… худу, миршаву, з підібганим хвостом сучку… Вона до хати, до страви, холодна й голодна, а її звідти: «Циба!… А не підеш, погана!…» Вона до Тодораки, а він її ногою в бік: «Циба, собака…» Вона се може зробити, почуває в собі силу. Але, господи, що — вона?? Невже люди говорять правду? Невже вона… відьма?. Ні… ні,— здригується Параскіца і протирає очі, бажаючи одігнати від себе ті чудні образи й думи. Се вона розпускається, се лихий дрозку підступає до неї, бо вона тепер не молиться, бо вона забула тепер за бога. Параскіца хреститься, скупчує увагу і, здіймаючи очі до зоряного неба, набожно проказує: «Тати апостру, каре єша шієрші ла поминд…»\nЗ-за гори випливає місяць, наче визволяється з чорної хмари, що залягла крайнебо. Срібне світло тихо підбирається до виноградинка, залазить між кущі, падає на кетяги. Звірячі черепи на кілках побіліли і кинули поза себе довгі рогаті тіні. Виноградний лист вирізується з темряви і ніжно тремтить разом з тонким вусиком у місячному сяйві.\nПараскіца не кінчає молитви. Їй видалось, що он той баранячий через, білий як сніг, моргнув на неї своїм порожнім, витекшим оком. Параскіца напружила зір. Ні, нічого. Вона знов зняла очі до неба, проказуючи молитву, коли з правого боку щось мигнуло. Параскіца зирнула вправо. Там, на довгій тичці, хиталась біла рогата голова корови і виразно осміхалась до Параскіци. Параскіца завмерла. Коров’ячий череп все осміхався лукаво до неї, вирячившись своїми очима-дірами. Параскіца почула мурашки за спиною…\nЩось шелеснуло. Вона, сполохана, обернулась в той бік, але там нічого не було, лиш місячний промінь, мов біла велетенська рука, простягся під кущами до винограду. Параскіца тремтіла і боялась знов стрітися очима з порозвішаними по винограднику черепами, хоч її так і тягло щось зиркнути в той бік, де, вона знала, висіла кінська голова, та вона не насмілювалась. Раптом вона почула, що за плечима в неї щось стоїть. Мов обмерла, скрутнулась вона на місці, знявшись на ноги, і стрілась очима з тою кінською головою, на яку боялась глянути. Кінська голова спокійно висіла на кілку, сліпуче біліючи проти місяця, і мала зовсім невеселий вигляд. Проте Па-раскіцу обняв холодний страх перед тим, що, їй здавалося, мало ось-ось статися і гнітило її великим передчуттям.\nІ білі черепи, такі лячні нині, і чорні холодні кущі з покрученими лозами, і місячне світло, що, мов велетенські руки білого страховища, простяглось до них, а врешті, не відомий досі душевний процес, такий чудний і загадковий,— все те обняло її жахом, холодним і обезвладнюючим. Параскіца хотіла бігти — і не могла: ноги немов приросли до землі, а широко розплющені очі пильно вдивлялися в простір, наче ось-ось мали побачити щось незвичайне. Коли вона перемогла себе, вона нерівною ходою, мов п’яна, швидко тікала з виноградинка, путаючись в зарослях та здригаючись, коли мокрий від роси лист виноградний несподівано доторкався до її лиця або шиї.\nКілька день Параскіца ходила, мов затроєна. Думка її уперто працювала в одному напрямку: вона пригадувала все, що чула в дитячих літах про відьом, і всі прикмети їхні рівняла до тих чудних почувань, які турбували її останніми днями. Вона все більше і більше впевнялася, що люди не помиляються, що вона відьма — і вся свідомість заморожувала кров в неї. Вона не ходила вже вечорами на виноградник, бо їй здавалося, що черепи сміються з неї та промовляють: «Стригойка!»\nЛежачи вночі на призьбі, вона довго не могла заснути, мордуючись всякими чудними думками, що мимохіть лізли до голови.\nРаз над ранком — Параскіца не могла сказати, чи вона спала, чи ні,— з нею щось сталося: вона знов почулась легкою, як солома. Легкий вітрець обвіяв її, і щось тверде й холодне, мов гадюка, залоскотало її по литках: то був хвіст, довгий, твердий, з волохатим пучечком на кінці, мов у корови. На голові, підіймаючи волосся, вискочили ріжки — вона не бачила їх, але чула. Якась шалена злість засвітила їй очі й запалила серце. В одну мить вона знялась вгору, кинулась у вихор, який закрутив її і поніс над землею. Вона летіла, а круг неї свистів та гудів вітер, роздуваючи лихий поломінь в її відьомському серці.\nВранці її знайшли зомлілу коло Галчанового обійстя. Її очутили і завели додому. Вона сиділа, бліда й пригноблена, на призьбі, оточена купкою цікавих, і нічого не одповідала на розпитування. Вона боялась поворухнутись, бо їй все здавалося, що її залоскоче по голих ногах довгий і твердий, мов гадюка, хвіст.\nПодія зробила в магалі велику сенсацію. Магала, заспокоєна досвідом, свідком якого була в неділю у церкві, загула знов. Спосіб Йоча Галчана, про який він кричав всякому стрічному, став популярним і сподобався сполоханим магалажіям. Всі згоджувалися, що тільки хвіст становить безперечну прикмету відьми і лиш присутність або одсутність його у Параскіци може покласти якийсь кінець справі. Йона атаковано зо всіх боків: він мусить згодитися, щоб його дочку оглянули, бо як не згодиться, то вони й самі знайдуть спосіб, село не буде терпіти далі пакості!.\nЗмучений забобонним страхом, Йон згоджувався на все: йому й самому докучила вся ся історія, і він охоче покладе кінець їй.\nВ найближчу неділю мали одбутись оглядини. Зарання в неділю, ще люди й з церкви не вийшли, матуша Прохіра була вже в хаті Бросків. Вона з такою торжественністю помагала Маріцці прибирати світлицю, наче нині попи мали святити хату її сусідів. Раду підстеріг Параскіцу на дворі і закликав у хату. Прохіра все назирала за нею, щоб не випустити її з хати. Вона була певна, що дівчина передчуває те, що має статись, і лишень шукає слушного менту, аби вискочити з хати — тоді шукай вітра в полі. Прохіра дійшла до такої обережності, що навіть приносила з сіней води Параскіці, коли та хотіла напитися, а сінешні двері засунула на засув. Вона все шепталась по кутках з Маріццею, наче обговорювала план кампанії, та робила знаки Йонові, який з видимою тривогою безперестанку виглядав у вікно. Параскіці все те здалось непевним. Вона помічала, що щось робиться незвичайне, і з видимою тривогою водила очима за кожним рухом присутніх. Маріцца, пошептавшись з Прохірою, вийшла з хати і за кілька хвилин привела з собою глуху Маріору, здоровенну, мов катюга, жінку з грубезними жилавими руками та з витрішкуватими очима. Вона мала властивість все обнюхувати, і за хвилину не було речі в хаті, дух якої не був би їй знайомим. Так вона винюхала карафку білого вина, сховану Йоном за припічком, і хоч заявила, що гріх вживати трунок сей, поки не вийдуть з церкви, однак налила собі скляночку й вихилила з видимим задоволенням.\nЧим ближче було до виходу з церкви, тим Йон частіш зазирав у вікно. Врешті він помітив купку людей, що прямували до його хати. Незабаром зо всіх боків надходили люди. Молодиці, в святочних одежах, з поважним настроєм від служби божої, стовпились перед самими дверми. За ними видко було громаду чоловіків, старих і середніх, і лиш тільки один Йоч Галчан зашився поміж жінок та про щось жваво балакав.\nДівчата і парубки стояли осторонь, зате дітвора, як мухи страву, обліпили вікна.\nКоли Параскіца побачила в вікно юрму народу, божевільний жах обхопив її. Для неї стало ясним, що то прийшли по її душу, що її зараз поведуть топити або спалять на вогнищі, як відьму в давні часи.\nВона з виглядом зацькованого звірка, з широкими від жаху очима, забилась по хаті, шукаючи виходу. Але в ту ж мить Прохіра з Маріорою вхопили її за руки і придержали її на місці. Йон став коло дверей, готовий краще трупом лягти, ніж випустити дочку з хати. Маріцца, згорнувши руки під хвартухом, з загадковим усміхом дивилась на ту сцену.\n— Валєв!.— не своїм голосом верещала Параскіца, вириваючись з міцних рук.— Пустіть мене, тіточко. Ой, нудно мені, ой, смерть моя!\n— Тихо будь, не бійсь,— заспокоювала її «тіточка» і тягла до ліжка.\nТут Параскіца не стямилася, як всі спідниці її опинились на голові в неї, а сильні руки повалили її на ліжко. Параскіца хрипіла та борсалась, мов звір у пастці, під важким тілом глухої Маріори, і лиш інколи, як виск недорізаного поросяти, вибивався з-під спідниць розпачливий протест Параскіци.\nПрохіра подала знак рукою, і Йон кинувся одсувати сінешні двері, до яких нетерпляче вже добувались. Ціла хвиля народу разом кинулась до сіней, але Йон енергічно спротивився: він буде пускати лиш по одному, по двоє.\nНетерпелива юрма гвалтувалась: всім хотілось зараз побачити хвіст у відьми, особливо репетували ті, чиї корови стали офірою відьми. Галчан поривався першим ввійти в хату, але молодиці не пускали його, бо він мужчина і йому не слід дивитись на дівочий сором. Се доводило Йоча до лютості, ображало, як автора ідей, і він з піною в роті, лаючись та розштовхуючи всіх, перся до дверей.\nЙон пускав лиш жінок, по дві, по три за раз. Вони наближались до ліжка, мацали й оглядали видиму половину Параскіци, пильно і сумлінно, мов корову на ярмарку, і, розчаровані, уступали місце другому горточку, що вже надходив з сіней. Параскіца вже не борсалась, не кричала. Вона запевнилася, що її не топитимуть й не пряжитимуть на вогні. Вона зрозуміла, чого від неї хотять, і лежала мовчки, спокійно. А люди йшли одні за другими, мов на прощу, і оглядали її, і доторкались до неї. Параскіца їх не бачила, але по голосі або по грубому пальці, що чула на свому тілі, догадувалася, хто приходив до неї з візитом. От тітка Аніта, що живе коло цвинтаря, а оце баба Домніка, мати Йордоки, найкращого хлопця на селі. Параскіці було душно, їй трудно було дихати в хвилі спідниць, що збились на її голові, але вона не зважувалась вже змагатися, бо добре знала, що дужі руки обох жінок осадять її знов на місце. Тож вона, зігнута вдвоє, в незвичайно незручній позі, тихо лежала і з резигнацією приймала гостей, що одні за другими одвідували її, мов на іменини.\nТим часом надворі зчинився заколот: Йоч Галчан гаряче боронив свої авторські права і поривався до хати. Зважаючи на його завзятість, Йон мусив порадитись у найповажніших жінок, які по недовгій розвазі поклали допустити з мужчин тільки Йоча, маючи на увазі не останню роль, яку він грав в нинішньому важному випадкові.\nЧервоний і схвильований, він підійшов до ліжка, а його масні очі так і забігали від купи спідниць аж до гарних панчіх Параскіци. Він постояв кілька хвилин над Параскіцею з видимим розчаруванням, ляпнув її злегенька долонею і авторитетно промовив:\n— Ні, не відьма!.\nВ той мент Прохіра й Маріора пустили Параскіцу. Вона поспішно випутала голову із спідниць, і хоч лице її горіло від сорому, серце радісно тріпало в грудях і якийсь солодкий спокій розлився по всій її істоті: вона тепер напевне знала, як і всі люди, що вона не відьма.\n30 червня 1898 року, Чернігів\n↑ Матуша (молд.; літерат.: мэтушэ) — тітка.— Ред.\n↑ Ла драку!.. (Молд.) — До чорта!..— Ред.\n↑ О сут драку! (Молд.; літерат.: О сутэ драку!) — Сто чортів! — Ред.\n↑ Дробина — домашня птиця. — Ред.\n↑ Малай (молд.; літерат.: мэлай) — кукурудзяний хліб.— Ред.\n↑ Орликев (молд.) — красень. — Ред.\n↑ Клак (молд.; літерат.: клака) — своєрідні вечорниці. — Ред.\n↑ Магазанії (молд.; літерат.: махалажии) — односельчани, співмешканці кутка, околиці, району села. — Ред.\n↑ Шедз бінешар! (молд.; літерат.: Шезь бинишор!) — Сиди хорошенько! — Ред.\n↑ Стригойка (молд.; літерат.: стригоайкэ) — відьма. — Ред.\n↑ Плачинди (молд.; літерат.: плэчинтэ) — пироги з гарбузом, спечені за спеціальним рецептом. — Ред.\n↑ Магала (молд.; літерат.: махала) — куток, околиця, район села. — Ред.\n↑ Дрозку (молд.) — диявол. — Ред.\n↑ «Тати апостру, каре єша шієрші ла по минд…» (молд.; літерат.: «Татэл ностру, каре е ин чер ши ле пэминт…») — «Отче наш, який є на небі й на землі…» — Ред.\n↑ Магалажії (молд.; літерат.: махалажии) — односельчани, співмешканці кутка, околиці, району села.— Ред.\n↑ Резигнація (застар.) — покора, відступ. — Ред.\nОтримано з https://uk.wikisource.org/w/index.php?title=Відьма_(Коцюбинський)&oldid=17694\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 14:40, 3 лютого 2012.


Відновлення оранжереї на ВДНГ: що вже зробили і що планують — The Village Україна\nАнастасія Дейна, 27 лютого 2021 в 17:59\nВідновлення оранжереї на ВДНГ: що вже зробили і що планують\nНа території ВДНГ триває реконструкція оранжереї. На її відновлення вже зібрали 77 тисяч гривень, повідомив гендиректор ВДНГ Євген Мушкін.\nПлан реконструкції складається із шести етапів. Наразі завершили другий.\nВ оранжереї демонтували стару «діряву» систему опалення, зрізавши 10 тонн іржавих труб. Їх здадуть на лом, щоб частково компенсувати витрати.\nЗвільнили від сміття третій вхід з аркою в античному стилі. Щоб вивезти його, кажуть, треба кілька камазів.\nДалі планують реконструювати каркас оранжереї з використанням монолітного полікарбонату – це найдорожча частина. Реконструкція дозволить зменшити втрати тепла взимку та при цьому повністю зберегти оригінальний вигляд оранжереї.\nЗагалом на 2021 рік в оранжереї заплановано ремонт конструктиву будівлі та заміна вікон, створення нової системи опалення, утеплення скління для зниження втрати тепла, відновлення каналізації, створення вбиральні для відвідувачів. На сайті ВДНГ триває збір коштів для допомоги в рекострукції, загальна сума складає 2,5 мільйона гривень.


Статті Бриколаж  Голос нації  Олекса Деревій і ІНШІ\nПривіт. Для початку давайте визначимося із термінами. Хто такий Інший?\nПо-друге - це я. А по-перше... Мабуть той, хто завжди шукає так звану вузьку браму, на відсіч від усіх, хто віддає перевагу брамі загальній, людський... У якомусь сенсі, взагалі, інші не є людьми... І най цим втішиться решта.\nІнші - не є моя вигадка. Це дійсність, що нас оточує. Її багаторазово обсервовано та описано.\nШевченко в світі свинопасів виокремлював козаків.\nУ Бригантині Когана інший - той, хто у флібустєрському далекомі синьому морі...\nУ Шарля Бодлера це той, для кого відбувається зустріч безмежності мрії з обмеженістю моря.\nВчений Борис Додонов підказував, що до інших мусять ті, хто керується так званими пугнічними почуттями - тягою до переживань, до небезпеки, до боротьби.\nЧервоний інший Горький-Пєшков казав, що диваки прикрашають собою цей світ, але він брехав, бо диваки цей світ просто створюють. Йому опонував О.Дубов: Вся історія людського роду, то є боротьба між інертною нормою, звичайністю і рухливим та невгамовним дивацтвом. Ще у ХІІІ столітті Королівське дзерцало, що слугувало за підручник для норвезької королівської династії, намагалося, наприклад, обґрунтувати, якого бісу інші пнуться до небезпечних мандр.\nМолодший Гумільов називав цю інакшість пасіонарністю.\nДослідники легко переносили на людей винайдений фізіольоґом Павловим рефлекс свободи.\nВельми цікаво викладав власну теорію роздвоєння людської раси Б.Поршнєв. Він бачить початок цього процесу ще в колисці людства - за часів неандертальця.\nПисьменник Михайло Анчаров повязує існування серед людей особливих істот, яким була притаманна можливість користуватися послугами третьої сигнальної системи.\nОсь що писав Сент-Екзюпері про цікавих людей які немов би керувались нездоланним покликом, які йшли до пустелі або в авіацію, як решта йде до монастиря; але моє завдання не на тому, аби змусити Вас захоплюватись цими людьми. Захоплення вартий, переважно, ґрунт, що їх виростив. Що й казати, але поклик грає не останню ролю. Один сидить замкнутий у своїй крамничці, інший невпинно йде до своєї мети, - і навіть у його дитинстві можно помітити перші поривання та прагнення, які визначать його долю...\nСвіт, поділений на переможених інших та переможців-сірих змалювали у своїй повісті Важко бути богом брати Стругацькі. Памятаєте Арканар? А в інший книзі вони складають прогноз: Людство буде поділено за невідомим для нас параметром, менша його частина форсовано і назавжди випередить більшу, і станеться це волею та мистецтвом надцивілізації, що є людству рішуче чужою...\nНовий Заповіт каже про тих, хто шукає батьківщини: Бажають вони тепер кращої, цебто небесної, тому й Бог не соромиться їх...\nПро свого іншого предка - скрипаля та вора - співає Марина Цвєтаєва.\nДещо про природу інших є в Степовому вовку Ґермана Ґесе.\nІнші-комсомольці їхали за романтикою в тайгу.\nДжека Лондона та його героїв кличе в Білу Безмовність сурма Півночі, у його Таруотера ноги так і сверблять, а мозок свердлить стала маячлива гідея.\nПро нездоланний поклик до крокуючих у нескінченність вершин пише Стефан Цвейг.\nПєр Манян, що підкорював арктичні пустелі вітрилами свого снігового буєра, вважав, що позов далечини - то є відповідь на ту думку про смерть, що переслідує кожного з нас.\nВідомий північний арап у свої римах писав: Есть упоение в бою И бездны мрачной на краю...\nПро приреченість інших писав Гемінгуей: Можливо, мені не треба було ставати рибалкою, але ж я задля цього народився.\nНе знаю, чи варто подовжувати цей перелік. Для висновку, що про інших вести мову варто, цього, як на мене, то достатньо...\nЯк давно Ви стали чи просто відчули себе Іншим?\nЗнаєте, у дитинстві я дуже сильно вдарився головою об ту брилу, на якій у Києві посеред Софіївського майдану скамянів Богдан. Я не жартую - це дійсно було. Проте потім у житті було стільки інших брил, об які доводилось битися, що можна було не тільки іншим стати. Мені здається, що якийсь початковий імпульс, врешті решт, мусить бути. Цей поштовх мусить торкнутися до тієї початкової субстанції, яка на нього чекає. Бо з якого ж бісу все це?\nВажко бути Іншим?\nЛише один раз. Це важко якось раптом отямити і витримати це жахливе та кумедне відкриття.\nЯкими, з Вашої точки зору є головні характеристики Інакшості?\nГенетична обумовленість наполегливих вишукувань власної путі. Захопленість цим дурним пошуком, для якого відкриття причини тих шукань буде таким огидним та підступним, як формула алкоголя, яка здатна вбити найсмачніше вино.\nІнші завжди знаходять серйозну причину для того, щоб кинути усталене життя, взяти зброю та піти за пригодами.\nІнші завжди вміють досить ґрунтовно визначити для себе те якби, за умов якого неодмінно залишились би в сидюках.\nІнші вправно вміють обдурити самі себе та викласти коханим та спільноті цілу низку арґументів, що штовхають їх у ліс, в поле, в дорогу, на бій, на ґерць, на борню.\nЯкщо визнати, що ти належиш до дивного неприкаяного відсотка людства, якому аніколи не відчути і не бачити спокою, то це начебто визнати свою поразку року, фатуму, долі. Це огидно. То ж нехай завжди ми з легкістю зможемо знаходити привід поставити хрест на мертвому спокою життя і нести Хрест своїх шукань живої напруги позасмертного шляху.\nІнакшість, у Вашому розумінні, категорія індивідуальна чи колективна?\nБудь-яка епідемія вчинків починається з того, що їжак прокидається під черепом у якоїсь одної особи. Все залежить від цієї особи та від обставин.\nІнші люди здатні перетворювати на інший і народі, і століття. А інколи напродовж віків інакшість живе лише в якомусь суспільному прошарку.\nНаприклад, ідея нашої незалежності то виривалася на майдани, то ховалася до криївок.\nЩо є антонімом, протилежністю до Інакшости?\nАнтоніми жевріли завжди, але влучний термін зявився нещодавно - ґльобалізація. Вони існує і на рівні особи як конформізм, так і на рівні аґресивної спільноти, яка сьогодні накидає ґльобальні взірці усім.\nКоли спільнота є гомогенною, коли вона є одностайною, коли вона оголошує війну своїм складникам, тоді вона стає мертвою.\nТому є сенс творити свої відмінності від решти.\nТому є сенс набувати власних ознак.\nТому є сенс боронити власну особистість.\nТому є сенс шукати спільників.\nТому є сенс разом із близькими за духом людьми поширювати власний життєвий простір.\nІнший не має права бути ніяким - А що ти літеплий, і ні гарячий, ані холодний, то виплюну тебе з Своїх уст...\nХто відповідав Інакшому формату, а хто  навпаки, в українській історії?\nІнших легко відшукати у будь-якому підручнику історії. Вони завжди воюють із іншими, що дуже схожі на них. Не-інші в історії губляться. Для блідого ніщо це є цілком природній шлях. Хто сьогодня є блідим ніщо? Зараз лишається ще рік до виборів 2004-ого року, але це ніщо вже тягне руки по нашу душу.\nВелика політична гра інших ведеться як на щаблі тероризму одинаків, так і на щаблі стратеґічних кроків транссвітових дириґентів. Все це як множина ріжних мелодічних тем у загальній симфонії.\nТой, кому ця симфонія видається какафонічною, просто ще не відшукав для себе слушної партії та ролі... Сенсом влучного рольового вибору може бути віднайдення мелодійної партії, не підкореної більш масштабній грі. Але таким сенсом може бути й луна твого власного бубну в забавках якоїсь з існуючих партій.\nОктава, яку ти обереш, то є справа особистого смаку. Проте за всіх обставин виявом поганого смаку на цій арені є роля слухача або виконавця, позбавленого вишуканих власних митецьких претензій.\nЯк слід поступати з тими, хто Інакший по відношенню до Іншого?\nЧисто академічне. З огляду на існування різновекторних ідеологій, представники якого підпілля є Іншими, а які просто симулюють?\nІнші ніколи не визначають за мету бути іншими. Вони вирізняються вчинками.\nТой хто промовами стимулює вчинки, той симулює іншість.\nІнший  обовязково маргінал, чи може бути і респектабельним?\nЯ переконаний, що відзнак іншості має не бракувати задля того, аби не жебракувати. Респектабельний - це не вельми влучно, просто я віддаю перевагу власних симпатій не соціальному осаду. Проте, коли вести мову відверто, то саме свідомий перехід до шляхетного жебрацтва може свідчити про інакшість найвищого щаблю. Це легко прийняти, якщо згадати первинний сенс словосполучення вбогий духом, бо це не той, кому бракує духу, а той, хто вибрав злидні зусиллям власного духу.\nІнакші, вони серед нас, чи це лише мисленний конструкт?\nВи питаєте дозволу мене помацати? Не треба. Мені це не до вподоби.\nІнакшими можна стати чи, як стверджував Донцов, це вроджене?\nЦе початкова субстанція плюс поштовх. Коли поштовх є геволюційним кроком субстанції, то він народжує іншість найвищого ґатунку.\nЩо буде тоді, коли всі раптом стануть Інакшими? Історія знає такі приклади. Україна теж. Як тоді називатимуться ті, хто залишиться у меншости чи протистоятиме вам?\nІнакшими чи іншими?\nЯкщо всі стануть іншими, то вони будуть винищувати один одного до останнього ікла. Але світу це не загрожує, бо іншими можна бути лише відносно до решти.\nАле якшо всі стануть інакшими, тобто вся решта винищить іншу меншість, тоді ми почуємо сурми вершників Апокаліпсісу. Це той шлях, на який нас штовхає князь цього світу під машкарадою безособової ґльобалізації.\nХто в Україні зараз Інший, а хто за її межами?\nСправжніх шалених мало, то й бракує ватажків... Стосовно тих, хто є іншими на мій погляд, ви будете мати власний діагноз чи статтю Карного кодексу.\nКожен мусить шукати власну компанію за власною системою критеріїв.\nЗараз бути Іншим, я так розумію, не модно. Коли настане вона, ця очікувана мода?\nТо як це не модно? Озирніться! Просто спрацювує те, що для загалу іншими є ті, хто симулює вчинки. Проте відкидати лушпайки слів переважаючий більшості не є солодким.\nІсторична постать, синонім чи символ Іншого?\nЧи є Інші серед ворогів і, якщо так, яку ідеологію вони сповідують?\nЯкщо є фронт, то це інші воюють із іншими. Ідеольоґії будь-які, але вони завджи є протилежними.\nДмитро Корчинський, вам не здається, він Інший чи ні, і, коли так, як пояснити цю його характеристику і метаморфози його поведінки, існуючі водночас?\nВзагалі, інші на відміну від решти завжди залишаються живими. Вони можуть змінювати напрямок руху, але не відійдуть у затишні сутінки.\nМетаморфози у поведінці пана Корчинського вигадали ті, хто є ображеним завжди. Талант сучасного українського філософа завжди буде ображати багатьох доти, доки аніяких більше філософів нема, але до біса зарозумних парторгів, олігархів та рахівників. І скільки я знаю пана Корчинського, то він завжди робив одне й те саме - він намагався розплескати трясовину цієї спільноти. І хто б із тієї трясовини не вистрибнув - дідько чи янголи - то це буде краще, аніж мати справу із тим блідим ніщо, яке сьогодні пнеться в президенти моєї країни.\nЙого зусилля бентежити спільноту вже дали нам дві ворогуючі армії - ворогують ті, кому Корчинський подобається, із тими, кому він не подобається. Але є люди, які не мусять сподобатись чи не сподобатись. Вони мусять бути просто почутими.\nНу що ж. Красно дякую. Іншим разом все буде інакше. Але тепер вже на нашу користь.\nПриналежність користі мені не здається доречним критерієм. Мене особисто цей критерій навіть відштовхує. Ми в цей світ прийшли не задля краму.\nНаостанок, я розумію, що це не класично, розкажіть про свій безпрецендентний в історії української праворадикальної опінії, ресурс. Концепція, мета, задачі і так далі.\nЦе не сайт. Це Новий Чигирин. Тут святять ножі.\nМета ресурсу Інші ( www.inshi.info ) - поширювати життєвий простір України, бентежити спільноту та зміцнювати волю нації до життя, до влади, до експансії.\nСайт є некомерційним проектом і не переслідує ніякого приватного зиску.\nАвтору байдуже ставлення до нього будь-якої решти. А коли не збираєшься спілкуватися ані з критиками, ані з прихильниками, то можна обмежитись справжнім лише імям. Я дійсно Олекса.\nwww.lab.org.ua - www.inshi.info


НАШІ ГРОШІ – Дружина «ударівця» продає «Укргазвидобуванню» коштовні лічильники на 10 мільйонів\nДружина «ударівця» продає «Укргазвидобуванню» коштовні лічильники на 10 мільйонів\n05.08.2014 // 89 Переглядів\nПАТ «Укргазвидобування» 30 липня акцептувало пропозицію ТОВ «Олтрейд» на придбання ультразвукових лічильників газу вартістю 9,99 млн грн. Про це повідомляється у «Віснику державних закупівель».\nДоговір планують укласти до 19 серпня. Поставка має відбутися до кінця року. Ціни за одиницю товару не оприлюднені.\nЕкс-заступник голови правління «Укргазвидобування» Олексій Тамразов повідомив на своїй сторінці у Фейсбук, що ціни на товар значно завищені. На його прохання російський виробник лічильників «Турбулентность-ДОН»склав прайс-лист відповідно до вимог даної закупівлі. Загальна сума замовлення склала 7,3 млн руб. з ПДВ або 2,5 млн грн.\n«Вказані в умовах тендеру «монтаж та пусконалагоджувальні роботи» не вартують особливих грошей, монтаж робиться власними силами, а вставити блок живлення в розетку теж не дорого», – написав Тамразов.\nЯк повідомляється на сайті переможця тендеру, фірма «Олтрейд» є постачальником теплоізоляційних матеріалів.\nВласницею фірми «Олтрейд» значиться Ірина Григор’єва, дружина члена УДАРу Сергія Гонтаря, кандидата у народні депутати від цієї партії на виборах 2012 року. Раніше Гонтар особисто був основним власником «Олтрейд».\nНагадаємо, що недавно «Укргазвидобування» відмінило закупівлю калію хлористого, де найдешевшою порівняно з іншими учасниками була пропозиція «Олтрейд» вартістю 10,80 млн грн. Замовник послався на те, що така пропозиція перевищує суму, передбачену на фінансування закупівлі.\nНайменування продукції, повна її характеристика, ДЕСТ Кіл-сть\nлічильник газу ультрозвуковий двохканальний ГУВР-011А2.2/ВС/0,5/311/G400/DN100/6,3МПа//1/1/1/0/0/1/3/0RS-485 в складі: блок електроний БЕ вибухозахищений (1ExibIIBT4X) з двома парами ПЕП на врізній секції Ду100 Ру63; блок живлення та звязку БПС-6,5 вибухозахищений ([1Exib]IIB) =12в, RS-485; пакет монтажних, пусконалагоджувальних робіт. 4\nлічильник газу ультрозвуковий двохканальний ГУВР-011А2.2/ВС/0,5/311/G1000/DN150/6,3МПа//1/1/1/0/0/1/3/0RS-485 в складі: блок електроний БЕ вибухозахищений (1ExibIIBT4X) з двома парами ПЕП на врізній секції Ду150 Ру63; блок живлення та звязку БПС-6,5 вибухозахищений ([1Exib]IIB) =12в, RS-485; пакет монтажних, пусконалагоджувальних робіт. 1\nлічильник газу ультрозвуковий двохканальний ГУВР-011А2.2/ВС/0,5/311/G1600/DN200/6,3МПа//1/1/1/0/0/1/3/0RS-485 в складі: блок електроний БЕ вибухозахищений (1ExibIIBT4X) з двома парами ПЕП на врізній секції Ду200 Ру63; блок живлення та звязку БПС-6,5 вибухозахищений ([1Exib]IIB) =12в, RS-485; пакет монтажних, пусконалагоджувальних робіт. 2\nлічильник газу ультрозвуковий двохканальний ГУВР-011А2.2/ВС/0,5/311/G4000/DN300/6,3МПа//1/1/1/0/0/1/3/0RS-485 в складі: блок електроний БЕ вибухозахищений (1ExibIIBT4X) з двома парами ПЕП на врізній секції Ду300 Ру63; блок живлення та звязку БПС-6,5 вибухозахищений ([1Exib]IIB) =12в, RS-485; пакет монтажних, пусконалагоджувальних робіт. 6


Я хочу прибрати зморшки, в'ялість, пітливість, целюліт, випадіння волосся, друге підборіддя\nЯ хочу прибрати зморшки, в'ялість, пітливість, целюліт:\nОпущені кути губ\nОпущені кути рота найбільш видає вікова особливість старіння шкіри на обличчі після 35 років. Коли ми бачимо опущені кути губ і обвислі щоки, то розуміємо, що ці зміни є з одного боку результатом впливу сил земного тяжіння, з іншого - «розтягнення шкіри» за рахунок змін в тканинах, розташованими під шкірою.\nЛікування гіпергідрозу. Усунення потовиділення на 8-12 місяців Ботоксом 100 од або Диспортом 300 од. Зменшення потовиділення на кілька місяців!\nЦе можуть бути плями на місці сонячних опіків, які вже зажили, або потемнілі ділянки шкіри в наслідок мутагенних порушень в роботі меланоцитів після надмірної інсоляції. У лікувально-діагностичному центрі «Сучасна дерматологія та хірургія» представлені косметичні процедури, які дають найкращий ефект при різних видах гіперпігментації.\nВ'ялість шкіри шиї і декольте\nДбати про шкіру шиї і декольте потрібно починати заздалегідь, десь після 25 років. Отже, щоб тримати ситуацію в своїх руках, слід вчасно вживати необхідних заходів. В лікувально-діагностичному центрі «Сучасна дерматологія та хірургія» запропонують Вам різні методики догляду за шкірою зони декольте і шиї.\nНерівний контур овалу обличчя, обвислі щоки, поглиблення носогубних складок, опущення рівня брів і нависання повік - результат комплексної дії сил природного характеру і вікових змін структури шкіри.\nВипадіння волосся. Алопецію\nЛікувально-діагностичний центр «Сучасна дерматологія та хірургія» в Полтаві пропонує комплексні методи лікування випадіння волосся жінкам і чоловікам. Плазмоліфтінг, карбоксітерапія і мезотерапія можуть допомогти припинити облисіння.\nУ лікувально-діагностичному центрі «Сучасна дерматологія та хірургія» в Полтаві антицелюлітний курс передбачає комбінацію апаратних та ін'єкційних методів корекції фігури, тим самим забезпечуючи досягнення позитивного результату. Індивідуальна антицелюлітна програма складається лікарем з урахуванням стадії і форми целюліту, анамнезу пацієнта.\nМішки під очима - причин у цього неприємного з естетичної точки зору явища досить багато. Істотний естетичний результат можуть такі косметологічні процедури.\nЗморшки - видимі складки шкіри, що виникають в результаті надмірної активності мімічних м'язів, втратою шкірою еластичності, пружності та інших причин. Еластичність шкірі надають волокна колагену, а пружність - розташовані між ними молекули гіалуронової кислоти.\nЛікувально-діагностичний центр «Сучасна дерматологія та хірургія» має в своєму розпорядженні найбільш ефективні методикіи корекції зморшок.\nІнтраліпотерапія Аквалікс (Aqualyx®) - процедура корекції локальних жирових відкладень за допомогою ін'єкцій спеціального препарату в проблемні зони.\nОб'єми локальних жирових відкладень значно зменшуються вже після першої процедури, при цьому шкіра і м'язова тканина не пошкоджуються.\nДля усунення темних кіл під очима косметичною промисловістю створено чимало засобів. Зазвичай до складу таких продуктів входять речовини, які здатні поліпшувати мікроциркуляцію крові і відтік лімфи. До них відносять: екстракти бурих водоростей, кропиви, кінського каштана, готу коли, рускуса, понтійської іглиці, календули, медичної п'явки, вітаміни К і А.\nУскладнення естетичних процедур\nЧим більше ми дізнаємося про косметологію, тим зрозуміліше, що це ГАЛУЗЬ МЕДИЦИНИ з усіма позитивними в негативними наслідками.\nУ справі омолодження рук пластичні хірурги майже безсилі. Вони намагалися підтягувати тонку зайву шкіру, яка утворюється на руках з віком, але розрізи на руках заживають у багато разів гірше, ніж в області обличчя. І від подібних операцій практично відмовилися. Тому найбільш дієвими залишаються тільки косметологічні процедури.\nСінна вул., 4/2


5 та 10. У Лестері закривається сезон Челендж-туру - Національна Федерація Снукеру України\n26 лютого 2020 дата публікації\n5 та 10. У Лестері закривається сезон Челендж-туру\nЗ 28 лютого по 2 березня в Лестері пройдуть чотири заключні дні сезону Челлендж-туру. Спочатку буде дограно знаменитий п’ятий тур, перенесений з-за дощу, а потім проведуть десятий тур. Після цих ігор остаточно сформується підсумковий рейтинг Челенджу, визначиться переможець, який отримає професійну ліцензію, та вісімка гравців, які в додатковому плей-оф розіграють ще одне місце в мейн-турі.\nВпевнено лідируючий Ешлі Хьюджілл вже не бере участі в розподілі професійних ліцензій. Він вже в мейн-турі в якості чемпіона світу WSF. На другому місці йде відомий екс-профі з Вельсу Ендрю Педжетт. На його рахунку 5200 очок і він на 350 очок випереджає найближчого конкурента – німця Лукаса Клекерса. Нагадаємо, до речі, рейтингову сітку Челендж-туру: 2000 – 1000 – 700 – 500 – 200 – 125. Зрозуміло, що при такому розподілу рейтингу Клекерсу треба досягти серйозного результату, щоб мати шанс випередити Педжетта. Але, при цьому, Клекерс чи не єдиний конкурент Педжетта. Далі йде шотландець Дін Ян, але його від Педжетта відділяє вже більше, ніж 2000 очок. А Олівер Браун та Ка Вай Чеун з Гонконгу, які займають п’яте та шосте місце, не грають у п’ятому турі, тож не мають навіть теоретичних шансів посунути з лідируючих позицій валлійця. Отже, у боротьбі за перше місце маємо наступне співвідношення шансів: Педжетт – 60%, Клекерс – 30%, Ян – 5%, всі останні разом – 5%. Місця з другого по дев’яте (або з третього по десяте, якщо рахувати і Хьюджілла також) займають Клекерс, Ян, Браун, Ка Вай Чеун, Джейк Ніколсон, Патрік Вілан, Рорі Маклауд та Роббі Макгіган. А Даффі, який йде наступним, поступається Макгігану вже доволі сильно – дистанція 425 очок. Ще на 50 очок позаду Тайлер Ріс, ще на 25 Аарон Хілл, ще на 25 = Джордж Прегнолл. Ось таке майже вичерпне коло претендентів на вихід до мейн-туру. Ще десяток гравців (а серед них дуже багато відомих екс-профі) зможуть втрутитися в боротьбу лише при умові перемоги на одному з двох турів.\nТепер щодо нашого Юліана Бойко. Юліан теж ще має теоретичні шанси потрапити до чільної вісімки. Для цього треба виграти 10-й тур (у перенесеному турі Бойко участі вже не приймає, бо встиг вилетіти ще до дощу). Після мальтійської «кампанії» нічого нереального в цьому нема. 1 березня в першому колі десятого туру Юліан зустрічається з бельгійцем Беном Мертенсом. 15-річний юнак сьогодні на батьківщині має статус зірки, що сходить, такого собі «нового Луки Бреселся». Зустріч повинна бути дуже принциповою, грати будуть два найкращих гравця континентальної Європи у віці U17.\nОтже, у неділю, біля 14-ї за київським часом знову вболіваємо за нашого юного снукериста.\nТим часом, свого представника в мейн-турі на найближчі два сезони визначила Океанія. Чемпіонат цього регіону виграв австралієць Кейл Барретт – 6:1 у фіналі з Шоном Далітцем. Сподіваємось, що цей гравець піде шляхом Ніла Робертсона, а не буде грати роль «пустого місця», як це раз за разом відбувається з австралійцями.


Не багато любителі собак проживають в приватних будинках, на території яких було б комфортно будь-якій тварині. Велика частина заводчиків зосереджена в містах, живучи в невеликих квартирах. Тому популярність набувають невеликі породи тварин. Собаківникам, які мають у власності міську квартиру, відмінно підійде карликова такса. Цей різновид собачого сімейства дуже розумна, віддана, життєрадісна і невибаглива.\nКарликова такса з’явилася в Німеччині. Не секрет, що німці – великі любителі полювання. Тому в якості компаньйона вони бажали бачити спритну, темпераментну і віддану собаку. Всім селекційним процесом керував Ф. Енгельман. Але спочатку групу заводчиків-випробувачів очікували невдачі. Через те, що звести було вирішено стандартну таксу і карликового пінчера, на виході виходила одна і та ж помилка: цуценята були малогабаритними, але мисливські якості у них були відсутні.\nБуло вирішено змінити тактику дій. Стали відбирати і зводити наймініатюрніших особин з породи такс. Процес був довгим і копіткою. До того ж дрібні суки давали невелику кількість цуценят. Але все ж в результаті вдалося досягти бажаного – в породі з’явилися мініатюрні сміливі, швидкі і спритні особини.\nОстаточно порода сформувалася лише в кінці 19 століття. Тоді крім головної мети – отримання карликової різновиди такс – вивели також і кролячий тип. Отримані собаки показали себе на полюванні за зайцями і дичиною з найкращої сторони.\nЕкстер’єр карликової такси ідентичний зовнішнім виглядом стандартного виду. Цей тип собак також володіє витягнутим тулубом, короткими лапками. Згідно зі встановленими стандартами, порода карликова такса описується так:\nТіло має прямокутну, витягнуту форму. Лінія спини рівна, загривок помітно виділяється. Підвісу немає, шия має витончений вигин. Довга поперек переходить в скошений круп. Широка і подовжена груди опущена нижче ліктів. Живіт підтягнутий.\nХвіст середнього розміру розташований низько. Форма у нього може бути шаблевидної або загнутої до закінчення.\nКінцівки потужні, м’язисті. Кістяк крупноват, суглоби збільшені. П’ясті на передніх кінцівках розташовані дуже близько, тому лапки у собаки трохи викривлені. Задні знаходяться на віддаленій відстані один від одного, могутніше передніх.\nТрикутна голова витягнута. Вона не має гострих обрисів. Середнього розміру череп злегка випинає, потилицю несильно виділяється, але прощупується.\nЩелепи потужні, добре розвинені. Тонкі губи щільно прилягають до ясен. Отпячіваніе губи неприпустимо. Зуби – в повному комплекті.\nУ мармурових такс мочка носа висвітлена. У собак з іншими забарвленнями вона має чорний колір. Форма кінчика носа – овальна.\nОчі розташовані на одній лінії. Форма їх – овальна, розмір – середній. Повіки щільно прилягають. Райдужна оболонка має забарвлення від бурштинового до темно-коричневого. У мармурових такс райдужка може бути забарвлена в блакитний колір.\nВеликі щільні трикутні вуха поставлені високо, вільно звисають. Широкі біля основи, вони трохи звужуються до заокругленим кінчиків. Якщо собака чимось зацікавиться, то нижня частина вушок злегка підніметься в сторону джерела звуку.\nЗростання в загривку карликової такси становить 21 см. Вага дорослої особини – не більш 4,5 кг. Обсяг грудної клітини повинен бути в межах 32-35 см. Завдяки своїм габаритам карликова такса здатна забратися куди завгодно – навіть у вузьку нірку. Тому її будова тіла вважається, скоріше, гідністю, ніж недоліком.\nЗа типами вовни карликові такси поділяються на три групи:\nПерші два типи можуть мати такі забарвлення:\nОднотонні. Сюди потрапляють варіанти з пісочним, рудим, коричневим, шоколадним кольором вовни. Припустимо відносити в цей підтип особин з подібними коричневими відтінками, але з домішками чорного волосся. Правда, чистий колір (без всяких домішок) кращий більше інших, а темно-рудий цінується більше за інших забарвлень.\nДвоколірні. Якщо собака має чисто-чорної або коричневою шерстю з підпалинами світло-коричневого (пісочного кольору), то її відносять до цього підтипу.\nМармурові. Чорна, сіра, темно-руда шерсть доповнюється асиметричними цятками світло-сірого або кремового відтінку.\nТигрові. Шерсть, що має поперемінні смуги світлого і темного тонів, може бути або темно-рудої, або пісочної.\nТретя група такс (жесткошерстой) може мати всі перераховані кольору шерсті. Але кращими все-таки є забарвлення від світлих до темних коричневих тонів.\nМіні такса – це тварина, всередині якого зібрана маса протиріч. Незважаючи на свій маленький зріст, собака не поступається в войовничості і сміливості своїм більш габаритним побратимам. Цей песик з усією готовністю кинеться захищати свого улюбленого господаря, якщо бачить, що людині загрожує небезпека. Крім цього, карликова такса відмінно справляється з покладеними на неї обов’язками сторожа – вона буде несамовито гавкати, давати відсіч зловмисникові до тих пір, поки той не покине територію, що охороняється. Такса досить розумна, але в той же час не позбавлена впертості, хитрості. Тому вона може робити спроби маніпулювання господарем, якщо вийде знайти його слабкі місця.\nЯкщо власник дасть слабину, дозволить собаці самовілля, то вона моментально перехопить ініціативу. Потім людині буде досить важко перетягнути лідерство назад на себе.\nПредставники породи карликова такса аж ніяк не мовчуни, вони відрізняються від інших собак багатослівність. Якщо собака радіє, хвилюється, обурюється, боїться або хоче звернути на себе увагу, то вона стане голосно і дзвінко гавкати. В принципі така емоційна особливість цілком виправдана мисливськими нахилами тварини. Якщо на собаку не звертати жодної уваги, вона стане агресивною, може навіть почати псувати речі. Тому господареві рекомендовано більше часу проводити з вихованцем, займаючись його вихованням.\nТакси можуть цілими днями грати з людьми. Вони обожнюють дітей і можуть скласти їм прекрасну компанію. Але карликові особини не позбавлені почуття власної гідності, тому не потерплять образи. Через мисливських схильностей такс інші домашні вихованці дрібнішого габариту назавжди будуть являти собою мету, жертву. Собака не в змозі впоратися зі своїми природними пристрастями і нелегким характером, тому вона ні з ким з тваринах не уживається під одним дахом.\nСкладність догляду за таксами карликового розміру, в першу чергу, залежить від типу вовни:\nКороткошерсті представники абсолютно не потребують вичісування. Їх досить пару раз на тиждень протирати замшевою ганчіркою або спеціальною щіткою. Такі дії допомагають видаляти не тільки відмерлі волоски, але також пил, бруд і частинки шкіри.\nДовгошерстих собак потрібно розчісувати 1-2 рази в 7 днів. За допомогою спеціальної щітки волоски набувають лиск, виключається утворення ковтунів, зовнішній вигляд вихованця стає доглянутим.\nЖесткошерстного особинам потрібно регулярна процедура – триммінг. Видалення відмерлих волосків проводять самостійно, або довіряють професіоналу. Для звичайних вихованців таких дій досить проводити кожні півроку. Виставковим псам тріммінг слід робити частіше.\nВ іншому процедури догляду за собакою стандартні. Необхідно періодично оглядати вуха і живіт, видаляти бруд і пристали паразитів. Очі промивають вологими ватними дисками в міру необхідності. Кігті підрізають лише тим особам, які не відвідують полювання.\nТакса – ця робоча собачка, яка б вимагала в збалансованому харчуванні і помірній кількості вітамінів. Недолік мікроелементів моментально призведе суглоби цуценя до дисплазії, а надлишок кальцію викличе в організмі проблеми з нирками.\nГодувати дорослу собаку потрібно двічі на день невеликими порціями, цуценят – 3-6 разів. Чашка з їжею повинна знаходитися перед тваринам не більше 30 хвилин. Якщо за цей час такса до їжі не доторкнулася, значить, господареві необхідно придушити в собі почуття жалю і тривоги, прибрати миску до наступного прийому. Перекушування між повноцінною їжею неприпустимі, також як і годування собаки з людського столу.\nДля карликової такси згубний зайву вагу, тому її необхідно щотижня зважувати. Невелике збільшення маси тіла дорослої особини перед настанням холодів дозволяється, але в спеку такий фактор може сигналізувати про проблеми в роботі організму.\nТип харчування може вибирати сам господар. Натьная їжа або готовий корм – особливої ролі не грає. Важливо лише знати, що при годуванні природними продуктами раціон собаки повинен бути доповнений вітамінними комплексами. Промислові корми вже містять в собі всі необхідні компоненти. Готові сухі і вологі корми повинні бути преміум класу і вище.\nБагато власників помилково вважають, що маленька кмітлива собачка зовсім не має потреби в дресируванню і вихованні. Насправді, якщо ігнорувати необхідний процес соціалізації пса, він виросте самовільним, пакостлівих і мстивим. Щоб скорегувати небажану поведінку і усунути погані нахили, рекомендується зайнятися вихованням тваринного якомога раніше.\nБазові команди потрібні таксі для того, щоб ліквідувати можливі негативні якості. Якщо підійти до процесу дресирування впритул, то можна отримати з вихованця відмінного мисливця, сторожа і компаньйона в повсякденному житті. Представники породи досить образливі і злопам’ятні, тому не треба підвищувати голос або бити собаку. Брутальні дії господаря приведуть до неприємних наслідків: улюбленець стане злим і жорстоким або боягузливим і нервовим.\nНайдієвіший спосіб маніпулювання таксою – її ігнорування. Тільки так песик зрозуміє, що десь помилився і швидше постарається реабілітуватися в очах господаря.\nБудь-які досягнення і слухняності повинні заохочуватися. Для цих цілей підійде добре слово, погладжування або частування.\nКарликові такси живуть приблизно на 2 роки довше представників стандартної породи. В середньому, тривалість життя становить 15-17 років.\nВзагалі, цю породу можна назвати цілком благополучною, якщо вивчати її здоров’я. Правда, серед генних схильностей найбільш часто трапляються такі патології:\nОстеопороз призводить до синдрому плавця. Новонароджені особини, які отримали погану спадковість, в 2-4 тижні не можуть піднятися і продовжують повзати, растопирівая лапки в сторони. Деякі собаки через час все ж відновлюються і починають бігати. У інших же подібного може і не відбутися.\nДефект міжхребцевих дисків. Внаслідок такої аномалії спинний мозок собаки затискається, тварина охоплює параліч. Більш схильні до такого захворювання вихованці, вік яких підійшов до порога в 5 років.\nІдіопатична і стандартна форма епілепсії.\nРясне випадання шерсті, облисіння.\nПорушення зору (найчастіше – катаракта).\nГормональні дисфункції, захворювання щитовидки, цукровий діабет.\nНиркова або серцева недостатність (в основному – у робочих псів).\nКрім того, мініатюрні собачки схильні до смертельно небезпечним вірусам. Тому настійно рекомендується своєчасно проводити всі етапи вакцинації, а при погіршенні самопочуття вихованця слід тут же показати ветеринару.\nКарликова такса: опис породи, характер, відхід, зміст, фото Ссылка на основную публикацию


Благодійні фонди у лікарнях Павлограда — куди йдуть гроші? | Независимый портал Павлоград.dp.ua\nДомой Новости Благодійні фонди у лікарнях Павлограда — куди йдуть гроші?\nБлагодійні фонди у лікарнях Павлограда — куди йдуть гроші?\nНа засіданні міськвиконкому голова Громадської комісії при міськвиконкомі запитав начальника міського відділу охорони здоров’я Олену Герасименко про те, на що використовують кошти благодійних фондів, які діють при міських лікарнях.\n«Засновниками фондів виступають лікарні. Вони наймають бухгалтерів, які ведуть облік. У кожній лікарні є благодійна каса. Пацієнту пропонують зробити добровільний внесок. Йому зобов’язані видати квитанцію. Щодо того, куди йдуть ці кошти — не можу вам сказати, міський відділ здоров’я не втручається в це питання», — коментує Олена Герасименко, начальник міського відділу охорони здоров’я.\nМіський голова Іван Метелиця запропонував перевірити, куди все-таки йдуть кошти благодійних фондів, порядок їх обліку і використання.\n«Це не маленькі суми. Лікарня №4 збирає по 100 тис. грн, при тому, що з міського бюджету ми виділяємо мільйони — на медикаменти, на зарплатню, на світло. Чому ми не можемо перевірити? Давайте перевіримо», — дав доручення заступникам Іван Метелиця.\nПрисутній на засіданні виконкому Сергій Олійник, головний лікар міської лікарні №1 сказав, що його лікарня збирає 5-7 тиc. грн на місяць.\n«Ми знаємо про проблему фондів не тільки у лікарнях, а і в дитячих садках та школах. Зараз ми опрацьовуємо питання відкриття розрахункових рахунків у банках, щоб все було максимально прозоро. Тому що ми розуміємо, людина здає кошти, їй виписують квитанцію, яку потім можуть просто знищити», — додав Віктор Гребцов, заступник міського голови.\nПредыдущая статьяУ Павлограді жінка допомогла затримати крадіїв-«домушників»\nСледующая статьяЗа три місяці у Павлограді скоєно 4 вбивства


Сучасні рішення для вентиляції та охолодження тваринницьких приміщень\nмікроклімат у корівнику, вентиляція\nВ цьому році на ринок систем вентиляції та охолодження приміщень для утримання ВРХ (як молочного, так і м'ясного спрямування), а також для свинокомплексів виходить нова компанія — TEN (провінція Брешія, Італія).\nКомпанія TEN утворилася завдяки співпраці компаній TDM і Evel, які впродовж багатьох років займалися системами вентиляції та управління мікрокліматом. TEN, як і дві компанії, які її заснували, характеризується інноваційним та технологічним підходом до систем вентиляції. Ключові теми, навколо яких базується власна стратегія компанії: енергозбереження, ефективність та низький рівень шуму.\nЗавдяки висококваліфікованому технологічному підходу та щоб краще задовольнити різні потреби середовищ, в яких встановлюються вентилятори, в компанії TEN вивчили і розробили 3 різних типи лопатей. Компоненти виготовляються тільки в Італії, щоб гарантувати високий рівень якості і запропонувати продукт з відмінним співвідношенням якість/ціна.\nВентилятори TEN гарантують переміщення великих об'ємів повітря з низькою швидкістю і рівномірним розподілом повітря в тваринницьких приміщеннях.\nПродукти, які пропонує TEN, поділяються на дві великі групи: модель Air 2 (дестратифікатори) і модель Cross (вентилятори, встановлені з нахилом 70 градусів по відношенню до землі). Всі моделі оснащені новітнім безщіточним двигуном з вбудованим інвертором, що гарантує максимальну економію енергії.\nЗавдання вентиляторів Air 2 (дестратифікаторів) — переміщення великих об'ємів повітря на малих швидкостях для забезпечення постійного повітрообміну. При цьому відбувається розсіювання газів, які застоюються в приміщенні. Дестратифікатори доступні в різних діаметрах (від 2 до 7 метрів). Встановлюються паралельно землі.\nВентилятори моделі Cross встановлюються під кутом 70 градусів до землі. Основна функція — переміщувати повітря зі швидкістю понад 3 м/с в напрямку безпосередньо на тварин. Це рішення можна доповнювати спринклерами (система зрошування). Тобто, тварини змочуються водою протягом декількох секунд, а потім висушуються потоком повітрям з високою швидкістю. Вода, що осідає на шерсті тварини, випаровуючись розсіює тепло і допомагає зменшити температуру тіла, забезпечуючи охолодження та кращий комфорт тваринам. Така система охолодження встановлюється над кормовим столом (без замочування їжі) і в накопичувачах перед доїльним залом. Керування такою системою може здійснюватися різними ступенями автоматизації - від простого ввімкнути/вимкнути до повної автоматизації. Наприклад, датчики температури і вологості, які встановлюються в тваринницьких приміщеннях, здатні керувати однією або декількома зонами в приміщенні з різними налаштуваннями, залежно від потреб тварин.\nАвтоматизовані системи контролю мікроклімату не тільки контролюють умови середовища, але й фіксують дані про температуру та вологість, щоб отримати звіти для аналізу.\nЦього року компанія TEN представила інноваційне рішення, яке вражає конструктивними характеристиками. Це новий вентилятор Mini-Cross. Як і його попередник вентилятор Cross, Mini-Cross встановлюється з нахилом 70 градусів до землі і застосовується в тих же зонах приміщення, де і Cross. Характерною рисою даного вентилятора є наявність лише двох лопатей. Діаметр — 2,5 м, як і у вентилятора Cross, але його міні-версія обладнана новітнім безщітковим мотором меншої потужності, з більшою кількістю обертів за хвилину.\nНаявність двох лопатей, менш потужного двигуна та більшої кількості обертів, забезпечує високу швидкість руху повітря і економне споживання енергії.\nЗавдяки вентилятору Mini Cross, компанія TEN пропонує конкурентне рішення з точки зору співвідношення ціни, високої продуктивності і низьких експлуатаційних витрат. Слід також звернути увагу, що безщіточні двигуни в експлуатації мають дуже низький рівень шуму, що гарантує комфортні умови як для персоналу, так і для тварин. Таким чином вдається досягти благополуччя тварин і в той же час оптимізувати витрати енергії.\nОфіційний дилер компанії TEN в Україні — компанія «Агроклімат Україна».\nвул. Є. Сверстюка, 19, оф. 914, м. Київ, Україна\nТел.: +38 (044) 451 46 40; +38 (067) 537 36 67


Таблетки від герпесу на губах\nВірус герпесу присутня в організмі значної кількості людей практично протягом усього життя. В основному він існує в латентній формі, активно проявляючись і служачи причиною захворювання лише за наявності провокуючих чинників.\nЗовнішні локальні ураження шкірних покривів досить часто підкріплюються сильними болючими відчуттями, що призводить до необхідності не тільки знищення збудників захворювання, але і якнайшвидшого купированию неприємних симптомів. Мазі, що застосовуються при лікуванні інфекції, як і таблетки від герпесу на губах, включають в свій склад ацикловір — найбільш ефективне речовина проти вірусів цієї групи.\nНайбільш відомим препаратом цього ряду вважається зовиракс. безрецептурний медикамент, пропонований у вигляді крему, і відноситься до ациклічним нуклеозидів. Ліки з аналогічною схемою дії вітчизняного випуску — ацикловір — характеризується низькою ціною, але не самої зручною для використання упаковкою.\nПероральні варіанти лікарських засобів призначаються фахівцями при затяжному або важкому характері перебігу інфекції, оскільки концентрація діючих інгредієнтів в них вище, ніж в препаратах зовнішнього застосування.\nДеякі призначувані таблетки від герпесу на губах здатні надавати виключно противірусну дію і показують хороші результати при будь-яких формах інфекції, включаючи хронічні. До таких ліків відносяться валтрекс. що вимагає лише дворазового вживання, і фармвір. чию ефективність можливо спостерігати після одноразового прийому необхідної дози.\nІснує ряд таблеток, що комбінує вплив на віруси з посиленням вироблення інтерферону. Застосування цих препаратів виправдано при помітному ослабленні захисних реакцій ураженого організму, особливо у випадках рецидивуючої інфекції. Ізопринозин виробляється на основі инозин пранобенокса і характеризується сильним імунностімулірующім дією. Активно використовується як допоміжний засіб при тяжких випадках інфекції.\nАлпизарин має рослинне походження, що допускає його вживання в педіатрії для профілактики рецидивів.\nГерпес — захворювання, що виникає для людини несподівано і, найчастіше, що вимагає негайного лікування, особливо у разі локалізації на обличчі. Багато виробників фармакологічних препаратів зая.\n« 10 Жіночих ерогенних зон\nЛікування травами підшлункової залози »