Шкідливі звички. Алкоголь. Тютюн. Кальян. - Lviv eXtreme club\nФорум Lviv eXtreme club -> Тощо... Сторінка 1 з 6\nAndrey © 26.01.10 16:20:44 Воно того варте?\n«Міністерство охорони здоров'я України попереджає - надмірне вживання алкоголю шкідливе для вашого здоров'я» такі, чи приблизно такі слова можна знайти на кожній пляшці з вмістом спирту від 12-16% і вище (все, що нижче, пиво, всілякі джин-тоніки, ром-коли та інша гадость, під категорію "алкоголь" чомусь не підпадають)\nА чи знаєте Ви, що це суща брехня...????\nЯкби ті слова були написані дійсно міністерством здоров'я, дана фраза мала б виглядати приблизно так:\n«Міністерство охорони здоров'я України попереджає - надмірне вживання алкоголю шкідливе для вашого здоров'я, та здоров'я ваших майбутніх дітей» Вловлюєте різницю? Нас усе життя годують "правдою", що алкоголь шкідливий тільки в "надмірних" дозах (голова наступного дня сильно болітиме), а в "помірних" по святах можна випивати... для настрою (читай "отупіння") От і народ випиває для "отупіння", при "потребі" і без такої, при святі і просто так, бо в "помірних" дозах це "нешкідливо" і "так прийнято" Допились уже до того, що Україна займає перше місце у світі по споживанню алкоголю на душу населення (20 л чистого спирту в рік на одну людину, при тому, що критичний рівень становить 8 л.) І ми ще дивуємось і нарікаємо, що ми погано живем, шукаєм винуватців серед влади, політиків і т. д. Та огляніться навкруги!!! І я даю 100% гарантію, що в поле вашого зору обовязково попаде плящина з оковитої/вина/пива, традиційний пластиковий стакан, чи бодай кіоск чи магазин де це все продають. Ось символи нашого часу!!!\nНе хотів писати про вплив (чисто фізичний) алкоголю на наш арганізм, але для більшої наглядності все таки напишу. Адже ніхто з власників алкогольних заводів, чи продавців алко-продукції в магазинах вам не скаже про згубний вплив алкоголю на ваш організм. Ви нібито вже дорослі і самі мали б то знати. Але "знати" це одне (кожен знає), а розуміти чому алкоголь шкідливий - це інше... ніхто вам не скаже, що алкоголь (не важливо в яких дозах) діє згубно на всі, підкреслюю ВСІ без винятку органи людини (на клітинному рівні). Зрозуміло, що нам насрати на власну печінку, серце, судини, в кінці кінців на власні мозги (з кожним ковтком алкоголю у нас їх все менше)... Це "наші" органи і ми нібито вправі розпоряджатись ними як захочем. Але ми НЕ вправі розпоряжатись чужим життям, а особливо майбутнім цілої нації. Адже коли ми вихиляємо чергову "чарку", "стакан", чи "кухоль" то чомусь забуваємо, що статеві клітини - це також НАШІ органи, і ми піддаючи їх згубному впливу алкоголю, потім хочемо народити здорових дітей.\nБільшість моїх знайомих, старих друзів, однокласників і однокурсників уже давно одружені чи заміжні і в більшості, як не важко здогадатись, є уже діти. Так от, як це не прикро, мені не треба особливо напружувати память, щоб пригадати не одну "абсолютно здорову" пару, немовлята в яких народжувались з різними вадами. Думаю причину цих вад не важко відсідкувати.\nЗадумайтесь, Шановні Коллєги, чи вправі ми ризикувати здоров'ям наших ще не народжених дітей? (про наше здоровя мова не йде, все одно ним ризикуєм, за інших обставин)\nЯ думаю є над чим задуматись...\nЯ особисто дуже шкодую, що як і більшість, довгий час був заручником "правди", що коли не зловживати - це не шкідливо. Більше того, багато разів чув (і сам певний час вірив) що кількадесят грам вина чи горілки є корисними... Абсурд\nЗ.І. знову ж таки - я нідочого не закликаю. В кожного своя голова на плечах (може трохи пяна, але своя), а це так - інформація для роздумів. Вірніше - мої власні роздуми, щодо даної ситуації.\nЗ.З.І. Уже 10й день, я не тримав цигарки в роті, а ще досі відчуваю в легенях ту гадость...\nЗмінено: Andrey (31.03.10 15:26:33)\nsansei © 26.01.10 16:34:56\nСам кинув курити 11 місяців тому, але знаю по собі і близьких що теж кинули те що метод з залякування про шкідливість куріння не діє а деколи і діє навпаки, треба по іншому підходити до кидання. Меня наприклад допомогла аудіокнига Алена Карр "легкий способ бросить курить" і деяким близьким теж.\nLucky © 26.01.10 16:37:10\nПечально шо є нюанси які всі зусилля по боротьбі з бухом зведуть на "0".\nНаприклад літом 12 червня в нас буде паті. Хтось уявляє як це все буде відбуватись без буху... тєжко.\nХтось може сказати, шо вот з сьогоднішнього дня я не буду бухати ніколи... ех, хотів би я шоб так вийшло!\nсаме головне шо все шо напитсано чиста правда і ми не можем нічого з тим зробити...\n<ZELJA> © 26.01.10 16:38:33\nЄ надчим задуматися!!!\nдякую ANGELo за інформацію !!!\nNeverland © 26.01.10 16:49:26\nА я НЕпитуща, НЕкуряща і НЕкальянна Всім дружно брати приклад з мене Треба дбати за здоров"я майбутніх поколінь\nЩастя © 26.01.10 17:07:04\nА я думаю що знайдуться бажаючі розпочати не пити/не курити!\nЯ особисто не курю, але вживаю.\nТак от від сьогодняшнього дня я не буду вживати алкогольних напоїв.\nВсі бажаючі приєднуйтесь!\nAndrey © 26.01.10 17:08:24\nНаприклад літом 12 червня в нас буде паті. Хтось уявляє як це все буде відбуватись без буху...\nЯ уявляю!!! Елементарно! Слово "паті" заміняєш на "фестиваль" і замісь пянки влаштовуєш різноманітні змагання і конурси на екстримальну тематику. І здоровО, і в тему, і весело.\nХтось може сказати, шо вот з сьогоднішнього дня я не буду бухати ніколи...\nТак ніхто не може сказати... але КОЖЕН може спробувати так зробити. Не бухати ніколи! І нічого! (3% тонік - теж бухло)\nЗа одно і з курінням можна завязати. Воно одне одному помагає. Головне стимул!!!!\nNeverland © 26.01.10 17:27:46\nТо ж прикольно Екстрім буде єдиним клубом "без бухла". Всі курять п'ють, а ми гопа і нє Тож такий піарище...\nХух... Добре там хоч про кефір нічого не написал, він же теж містить алкоголь. А то я без кефіру не вижила б\nП.С. А на паті замість бухла можна якраз кефір і брати. Типу алкоголь і типу не шкодить, во!\nsansei © 26.01.10 17:34:27\nЯкщо навіть і пити на новий рік, днюху і ще 2-3 важливих дати в рік це вже буде краще набагато ніж пити майже щодня пиво і часто сидіти за чаркою, не треба кидатись в крайності\nAndrey © 26.01.10 17:47:41\nДобре там хоч про кефір нічого не написал, він же теж містить алкоголь\nАлкоголь багато що містить... Він і в організмі може утворюватись з продуктів що містять дріжжі під впливом бродіння. Інша справа, що це в дуже малих дозах і організм має до таких доз "імунітет" - виробляє речовини які знешкоджують алкоголь. Наприклад люди які живуть у південних широтах мають більший "імунітет" до алкоголю, бо в їх їжі багато винограду та продуктів з схожими властивостями. А от люди з північних широт (чукчі, ескімоси) навпаки, такого "імунітету" практично немають\nVazon © 26.01.10 18:11:18\nСиргаретитзло. три тижні некурив, а тепер зірвався. просто невитерпів.\nІ як багато хто каже шо мол нєрви і всьо таке - триндять.\nПросто хочеться курити і всьо..\nExtremal © 26.01.10 18:38:27\nоце цікаво, давно таке треба було запровадити, а на рахунок статті, хоч мене і не стосується, але дуже цікава, особливо про кальяни...\nANGELo © 28.01.10 20:29:52\nМеня наприклад допомогла аудіокнига Алена Карр "легкий способ бросить курить" і деяким близьким теж.\nЦілком підтримую!!! Навіть не підтримую, а підтверджую (щоправда поки що не на собі) на прикладі кількох моїх знайомих.\nХтось уявляє як це все буде відбуватись без буху... тєжко.\nЗвичайно "тєжко", бо інколи пам'ять про то все, що відбувалося "кудись" пропадає. І насправді це зовсім не "тєжко". Нижче про це ще згадаю.\nех, хотів би я шоб так вийшло!\nХто тобі не дає? Це підтверджує те, що алкоголь це НАРКОТИК, від якого важко відмовитися і в тебе поняття застілля/паті/вечірка/і т.д. стоїть на одному рівні з тим, що ТРЕБА пити. Але... Тебе хтось змушує? ...аналогія в мене з моїм палінням.\nСлово "паті" заміняєш на "фестиваль"\nА чому це паті асоціюється з випивкою? А фестиваль, припустимо, ні? Ніде не стверджується, що якщо якийсь захід розважальний, то мають бути алкогольні напої.\nА на паті замість бухла можна якраз кефір і брати\nНу є ще мій улюблений апельсиновий сік.\nВважай, що я так певний час і робив. Хоча мені вистачало 200-300грам вина, щоб бути "готовим". І скажу відверто, коже раз я шкодував про то. "Мінуси" переважали "плюси" таких дій ВСЕОДНО. І тепер не хочу взагалі і цього робити. І це не є крайність. Хоча крайності в кожного свої.\nзнаю... Аналогічно. Це залежність.\nВсе-таки дозволю собі одну маленьку ремарку. Власне про то, що я згадував вище у відповіді Lucky. Хоча це стосується кожної вищенаписаних відповідей.\nВиявляється людей, які не вживають алкоголь взагалі (наскільки я знаю), все-таки є трохи. Що мене дуже радує! Навіть не уявляєте наскільки радує! Я без їхнього дозволу (якщо не потрібно - я виправлю, якщо скажуть мені) згадаю кілька, що з нами бувають. Це 7eMEN-off, Fistashka, Lyubko (Ну наскільки я знаю. Можу і помилятися ), всіх не перерахуєш. Кілька людей, наскільки я знаю не вживали в поїздці в Млинки. Тепер давайте розставимо все по місцях. Чому люди вживають спиртне?!\nСмак? ...допустимо вино, пиво, коньяк якийсь скажено дорогий і типу "класний" відкинемо (і то! Його СМАКУЮТЬ, а не п'ють...). Адже переважно на столі стоїть горілка. НІЗАЩО не повірю, що горілка має чудовий смак! Можливо з додатками різних ароматизаторів (типу мед, лимон, і т.д.) якийсь присмак виявляється, але 99% самого відчуття - це відчуття СПИРТУ, і не більше!\nТрадиції? Тому що так треба? Бо всі п'ють, і я п'ю... Маячня. Традиції створюють люди. Де написано, що треба пити? Гляньте, що твориться на Різдво, Пасху! Кожен раз їдучи на автомобілі в такі дні я весь напружений, і "на шухері". І кожен раз я бачу "веселих" людей, які випили суто традиційно, і швендяються по дорозі. І завжди в такі дні є випадки, коли приймаю екстренні дії за кермом, щоб уникнути попадання "випадково зашпортавшого" на рівному місці святкувальника-християнина під колеса мого авто, чи капоту. В 99% він напевно того і не помітить. А я лише скажу гарне слово про нього. Зате традиції дотримані. Як ще не придумали традицію перебігати дорогу, особливо на трасі в селі без освітлення, на Святвечір, Пасху, НР вдень, чи вночі. Ну так свято все ж таки... Екстрим, йпт.\nСтає весело, настрій піднімається, розкутість, безтурботність і т.д... Так. Є таке. Згідний. І то тимчасово. Але глянемо на це з іншого боку. Тепер пригадаємо паті річниці клубу, зовсім свіжу поїздку в Млинки, сплави... На цих (хтось на якому) міроприємствах були присутні вищезгадані люди. Знайдеться хтось, хто заперечить, що, наприклад, Міс ЛЕК енерджайзеру-Фісташці, Семенову в Млинках було нудно, вони почувалися скуто, невесело, якимись неповноцінними, не знали до чого вчепитися і т.д.? Хтось заперечить? Сумніваюся... А! Так там не вони одні була тверезі (вибачте, кого забув)! А Любчик з Тернополя?! Хто скаже, що на сплаві, чи на паті йому і Фісташці, Семенову було нудно? Хто скаже, що вони були НЕцікаві для інших? Ніхто. Впевнений. І не намагайтеся шукати в пам'яті якісь заперечення. Але чому?! Чому їм було просто СУПЕРКЛАСНО?! І вони АБСОЛЮТНО НІЧОГО не вживали! Навіть символічно (в крайньому випадку не пригадую). І вони були задоволені та щасливі компанією. ... Lucky, тобі дивно? Впевнений, що не дивно. Висновок один, і він є логічний. Все залежить тільки від людини. Яка вона є - така вона є. Зрозуміло, що є спокійніші, менш енергійніші, менш компанійські і т.д. Але якщо ви можете стати "цвяхом" програми/паті/фестивалю у "веселому" від алкоголю настрої, то чому ви не можете бути ним БЕЗ алкоголю, не говорячи просто про класний настрій? Адже вам же пересадку мозку не роблять, коли ви вип'єте. Ні. Як десь тут в когось написано у підпису профілю "Обмеження всередині нас, а не в природі. В нашій свідомості." Десь приблизно так. Ну так питається - "Навіщо себе споювати алкоголем, якщо просто можна намагатися зкинути з себе якісь обмеження свого характеру, чи поведінки своїми же силами на тверезу голову?" І навіть ваша поведінка стане значно адекватною, та вихованішею на тверезу голову. І ви більше отримаєте задоволення від оточуючих та вечірки. Припустимо, що хтось відмовиться. Спочатку буде дивно, та можливо якось не так, як ви звикли (нудно, невесело і т.д.). Але то лише спочатку... Намагатися стати таким як ви хочете бути, і на 5, 8, 10-ту вечірку ви будете почуватися найкраще і веселі, і розкуті, такими якими ви ХОЧЕТЕ бути. І без алкоголю. Всім відомо, що горе заливати алкоголем, ще ні до чого доброго не привело. І рано, чи пізно настає момент, що з цього "заливання" горя людина виходить і оглядаючись назад, вона лише шкодує про втрачений час проведений в "запої", гроші, час, і саме головне здоров'я. Можливо і на якусь йоту це полегшує, але це не вартує того. Логічний ланцюжок можна провести із звичайним методом "підняття настрою та наведення комунікацій за допомогою алкоголю". Чи не так, шановні коЛЛеги?\nМожна ще більше на ту тему філософствувати, але думаю логіка та хід думок зрозумілий. Якщо незрозуміло, то, буль ласка, подискутуємо.\nExtremal, Neverland, Щастя, Sansei, Zelja\nЗІ:можливо я когось образив своїми словами, чи згадав у повідомленні. Не ображайтеся. Ми всі люди. Однакові. Зі своїми перевагами, та недоліками. І в жодному випадку я не несу мету кого образити, принизити, чи показати, що ви якісь неправильні. Я дуже хотів би, щоб ви це усвідомили.\nLucky © 28.01.10 23:42:32\nANGELo, , ото ти реально взявся за боротьбу за тверезий спосіб життя!\nВсе то воно так, бухати як свиня, курити паровозом і т.д - це все немає абсолютно ніякої серйозної причини. А якшо хтось мені скаже шо є така, то в мому особистому обмеженому сприйнятті така людина буде першим кандидатом в алкоголіки, наркалигі і інші атброси суспільства.\nЗато в буха і всьому такому є такий прікол, шо він розширяє рамки дозволеного і це не дає засохнути весь час і постійно в тих рамках в яких ми себе контролюєм по тверезій, о!\nНаприклад, вот "Похмілля у Вегасі"! Хто бачив той фільмєц...! Вот чи змогли б ті пацани так відірватись якби вони були тверезі?? Фіг там! Я б ніколи тверезий не крав в Майкла Тайсона тигра! (Пяний тоже баюсь)) )\nА шо ніхто не згадає нереальних гонів і пріколів які ну не вийшли б по тверезій?)\nВсе таки закуралєсіть зі всіма пріколами - це прікол!\nдля мене просто дуже шкода шо всякі такі пріколи шкідливі для здоров'я і психіки. Якби я вірняк знав шо завжди буду здоровий і при свому розумі - оце б мона було гнати собі весело!\nВсе ху*во без міри, і все добре в міру!


Професійне становлення педагогів як пріоритет розвивального управління – Освіта.UA\nКлючові слова: професійна позиція, професійне становлення, дослідно-формуючий метод, комунікативна поведінка, професійні й особистісні досягнення, синдром «емоційного згоряння», професійна група, особистісна цілісність та автентичність, професійно-особистісні новоутворення.\n1. Професійне становлення педагогів як пріоритет розвивального управління.\n2. Картка спостереження за комунікативною поведінкою вчителя на уроці.\nУ починаючого самостійну діяльність фахівця виражене бажання все виконувати правильно, відповідно до еталона і практично безвідносно до дитини. Виявляється так званий «ефект аудиторії»: у присутності авторитетного колеги чи керівника робота проводиться якісно заради його похвали, при його відсутності дозволяються дрібні порушення й несумлінність. Особистісна та професійна незрілість - загальна особливість педагогів, які перебувають на цьому етапі становлення.\nДиректор і завуч освітньої установи, як правило, працюють з молодими педагогами з освоєння ними стандартних вимог шкільного життя. Така робота частіше буває формальною, або підкреслено повчаючою, або ще поблажливо-схвальною. Типові випадки, коли завуч чи директор розповідає історії про те, як у них змолоду теж не все виходило і як вони потім стали визнаними педагогами. Насправді робота з фахівцями на цьому етапі складається насамперед у визначенні мотивів професійної діяльності та їх оцінці. Буває надзвичайно корисним чесно обговорити з молодим педагогом, для чого й на який час він прийшов у школу, що може зробити адміністрація, щоб той у школі закріпився та став «своїм». Після цього проводиться «ревізія» професійної «підготовки» учителя-початківця. Наявні знання переоцінюються у стосунку до практики роботи даної школи. Вивчаються межі й ресурси як професійної компетентності, так й особистісних можливостей (емоційної стійкості, терпимості). З боку керівника відбувається транслювання відповідальності як основи професійного розвитку. Активно проводиться вивчення й обговорення писаних і неписаних норм професійної діяльності. Організується спостереження за роботою досвідченого фахівця-професіонала за запропонованою схемою, що дозволяє розрізняти та класифікувати те, що спостерігається, а також створювати індивідуальну систему (картотека, словник, банк) освоєння методичних прийомів.\nНесподіваною у проведенні цієї роботи виявилась її висока ефективність. Предметні та комунікативні труднощі відразу обговорювались, і на наступному уроці проводилися спроби нового прояву поведінки. Виходило так, начебто спостерігач зовнішній поступово ставав спостерігачем внутрішнім. Через декілька уроків учитель, який допустив «ляп», посміхався та з розумінням кивав головою завучу, який сидить на останній парті та робить позначки в карті спостереження. Усі заповнені карти передавались учителю. Тривалістю кількох уроків бачення педагогом і спостерігачем уроку та ставлення до нього практично збігались, так само як і заплановані дії на наступний урок. У молодого педагога поліпшувались відносини з учнями, від чого підвищувалася задоволеність працею, зміцнювався професійний статус у колективі.\nОсновні висновки, які робили молоді вчителі про поліпшення своєї роботи, перестали містити обвинувачення адміністрації в зайвій причепливості. Вони тепер були адресовані самим собі: «Треба краще готуватись до уроку», «Треба мені, напевно, переставати слухати себе та давати висловитись учням», «Мені не треба квапити їх із відповіддю, давати їм можливість подумати: усе-таки корекційний клас». Прогрес від уроку до уроку був настільки помітний, що в завуча відпадала необхідність частого відвідування уроків молодих учителів. Уся робота була проведена протягом двох місяців. Докорінна зміна ставлення вчителя до роботи відбувалась після 5-7-и обговорень заповнених карт. Був тільки один молодий педагог, у якого треба було провести відвідування й аналіз 12-ти уроків. Закріплення засвоєних прийомів успішної роботи проходило в ході рольового програвання фрагментів уроків на внутрішньошкільних семінарах з іншими молодими педагогами.\nПрофесійні й особистісні досягнення людини, успішно пройшовший цей етап професійного становлення свідчать про формальне прийняття групових норм діяльності (якісні плани уроків, правильне заповнення журналу, зниження конфліктності у спілкуванні на уроці, освоєння організаційної культури установи тощо). Знаходяться вміння слухати та розуміти проблеми учнів. Відбувається усвідомлення та рефлексивне осмислення неконструктивних способів проведення занять і бесід з учнями. Здійснюються перші вдалі професійні проби. З'являється вміння визначати ті категорії дітей, робота з якими викликає труднощі («балакучий», «зухвалий», «упертий», «занадто самостійний», а не просто «недисципліновані»). У підсумку молодий учитель може зауважувати в себе й інших індивідуальні ускладнення та виступати ініціатором обговорення форм їх подолання.\nДругий етап - початковий рівень професійної роботи. Учитель прагне до миттєвого ситуативного успіху та зручності для себе, що є, за Б. Братусем, проявом езопових і ситуаційно-прагматичних змістів професійної діяльності. У педагога актуалізуються особистісні та професійні проблеми при виявленні подібності з деякими з колег та учнів. При невмінні знайти спільної мови з іншою людиною вчитель виступає ініціатором конфронтації: починається «барикадна війна», що характеризується вираженим «опором» учня до впливів викладача та явною спробою фахівця професійно затвердитися за рахунок іншого, за допомогою гіперопіки чи примусу. Самопізнання здійснюється в більшості випадків методом соціального порівняння (зі значущим старшим колегою й іншими людьми), рідше - у формі рефлексії. У роботі фахівця яскраво виявляються типові професійні ілюзії:\nУчитель активно копіює вміння авторитетних колег і тиражує власні випадкові знахідки. Він виражає образу на учня, який «сам винний», тому що не піддається «доброчинним впливам». З боку педагога виявляється образа на керівника, який не підтримує ілюзій, не втішає у випадку невдачі та не розділяє ейфорії з приводу стихійно виявленого успішного прийому.\nФорми роботи з педагогами на цьому етапі становлення включають докладний аналіз професійних спроб. Дуже ефективним буває покрокове програвання варіантів професійно доцільної поведінки. Обговорення реальних ситуацій професійної діяльності дозволяє педагогу знайти власні психологічні проблеми. Активно обговорюється проблема прийняття себе й інших. Формулюються аргументи на користь відкритості позиції. Підтримка професійного становлення молодих фахівців стає диференційованою: більшої уваги вимагає професійна поведінка тих педагогів, які мають найбільшу кількість передумов до раннього придбання синдрому «емоційного згоряння».\nУ тих педагогів, які продовжують працювати, відбувається розподіл особистісного та професійного. У ситуації уроку або його обговорення вчителі самостійно виявляють прояви власних комунікативних проблем. Ініціатива в роботі над своєю професійною формою виходить від самого вчителя. Для цього він залучає членів педагогічного колективу й інших людей з метою одержання зворотного зв'язку. У ситуації роботи у класі та за його межами відбувається рефлексивне усвідомлення своїх ресурсів і необхідної міри їх розтрачування - «ситуативна відторгненість». Вона допомагає з боку проаналізувати важку ситуацію й уберегтись від зайвої завзятості. Виявляється усвідомлення професійних обмежень (із ким умію та можу, а з ким не можу, не хочу працювати та чому).\nПрофесійні й особистісні досягнення фахівця, який знаходиться на цьому етапі становлення, свідчать про професійну зрілість працівника школи. З'являється здатність до виявлення в себе та колеги ознак синдрому «емоційного згоряння». У цих випадках обговорюються можливі дії зі збереження психологічного здоров'я.\nПрофесійні й особистісні досягнення педагога цього рівня розвитку визначаються мовною формулою «стійка гуманістична професійна позиція». У вчителя сформоване диференційоване узагальнене уявлення про себе як особистість і як професіонала. Він чітко усвідомлює межі своєї компетентності та відповідальності. Виявляє високу готовність до підвищення самоосвітнього рівня. Учитель самостійно виявляє в себе перші ознаки емоційного «вигоряння» та вживає адекватних заходів зі збереження психологічного здоров'я. Серед учасників професійного співтовариства обговорюються та демонструються індивідуальні засоби емоційної саморегуляції, що має профілактичний характер. В окремих випадках виявляється здатність сприяти професійному росту іншого педагога на основі представлення своїх ділових та особистісних ресурсів.\nП'ятий етап - загальнолюдський рівень, рівень духовного служіння. На п'ятому етапі професійного розвитку відбувається синтез у єдину категорію «людина-педагог» як особистості та як професіонала. Особистісна цілісність й автентичність виявляється у виразності якостей суб'єкта власного життя, своїм образом існування сприяючого розвитку особистості інших. Демонструється ставлення до власного життя як до роботи у плані рефлексивного прогнозування та проживання будь-якої конкретної ситуації зі збереженням точки зору універсальної загальнолюдської відносності. Цей рівень роботи характеризується поняттям «служіння».


Selyanchyn in Japan: серпня 2010\nВелопоїздка з плавним переходом в гірський похід.\nСьогодні зранку я вже писав що ми збираємося на довшу велопоїздку щоб подивитися на Кавачі резевуар, до якого треба було їхати 13 км. Але все вийшло не так як запланувалося.\nРозпочалося все як і було заплановано, виїхали з дому десь в 10 годин, по дорозі зробили кілька фоток які можна переглянути в Лениному фотоальбомі. Заїхали в конвіні купили пити (воду, чай, какао) і їсти (арахіс в шоколаді та о-бенто, себто ланч в коробочці). До реально лісної дороги їхали нормально - по графіку але коли заїхали в село Лена почала нити, шо важко, не доїде і теде і тепе. Ну не може то не може. Прийшлося зупинитися. У мене був запасний варіант і я запропонував пройтися пішком на гору яка "десь тут близько по карті бачив". Почалося все з "молитви" в шінтоїстському храмі, де ми попили водички, пожертвували 100 єн і за то вийняли собі з коробочки спеціальні бумажки де нам боги нагадали майбутнє. Прочитати не прочитали але зфотькали для того шоб Такума (мій вірний японський Санчо Панса) переклав пізніше. Повісили передбачення майбутнього на спец вірьовочки - шоб збулися.\nПотім вирішили раз ми вже тут і ще лише тільки 11 годин то йдемо на гору. Лена вже трішки відпочила і настрій у неї покращився - в такі моменти вона готова летіти в космос, короче треба було тільки трішки почекати, бо якщо йти на поводу сіюхвилинних обурень і жалоб, то ми би вже валили додому. Треба короче хитро так викручуватися і головне говорити говорити багато з дружиною.\nПідніматися було важко і легко одночасно. Важко тому шо відвикли ходити на ногах, а легко тому що японці понаставили кучу всяких приємних приколів, як наприклад палки бамбукові шоб на них спиратися і легше йти. Потім через кожні 300-400 метрів лавочки, які мощно називалися (rescue bench) і на яких можна було відпочивати. По дорозі нас обігнало кілька старичків по 70-80 років і даже дядя з маленькою собачкою (усе на фотках) і ми рішили вже йдемо так йдемо, вон старички навіть не зупиняються на лавочках. З усіма говорили по японськи, прості слова але дуже приємно, всі переважно старші люди бажали удачного покорєнія вершини.\nДесь за 300 метрів до кінця зустріли парочку - старичок з фотиком на якому був величезний обєктив покрашений у хакі. Я одразу почав з ним говорити і відбувся досить типовий японський діалог (усе з японської перекладено на рідну мову, англійська залишена як є):\n- Я: Добрий день!\n- Японський дядя: Добрий день!\n- Я: Який класний фотоапарат, великий... Важкий напевно?\n- ЯД: Фотографую пташок.\n- Я: Круто!!!\n- ЯД: Are you from America?\n- Я: No. We are from Ukraine?\n- ЯД: From where?\n- Я: УК-РА-Ї-НА!\n- ЯД: А, Росія?!\n- Я: Ні ні Україна, це не Росія!!!\n- ЯД: Сайонара...\nДостатньо типово короче для деяких японців, вони чомусь обожнююти американців і не люблять росіян. Потім пізніше ми з ним знову зустрілися він мабуть поняв шо Україна не Росія і спитав чи багато в Україні пташок. Я сказав шо мало а Лена шо багато. Він сказав шо дуже хоче поїхати в Україну фоткати пташок. Лена сказала хай їде піднімає укр. економіку. ха-ха.\nКороче потихеньку потихеньку тай викарабкалися ми на вершину, там виявилося що ця "горка" майже вища за Саракуру-яму про яку я писав у одному з попередніх постів. Там трошки поторчали подивилися ще раз на Кітакюшю, яке я називаю рідним містом а Танюха мене тепер дразнить тіпа "коли приїдете з рідного міста в Ужгород". Трошки пофоткалися і вирішили спуститися вниз метрів на 400 даби отобєдать. Після такої прогулянки (3.5 км по довжині 617 м у висоту) апетит то що треба, я вам скажу.\nСкотилися вниз, після такої вилазки ножки доста потрясувалися але ми були дуже задоволені собою, шо ми все таки вилізли на вершику і таким чином ще один день не пройшов впусту.\nВнизу під мостиком на сухому містечку біля потічка побачили живого зайчика який просто сидів і облизувався. Судячи з його мордочки (трішки розбита, на фото видно) він впав з мостика (йобнувся) і не знає як викарабкатися. Думали йому допомогти а потім згадали притчу про равлика яку розповідає Воха Гуцул постоянно - "ож може той заяць пів життя потратив на то шоб попасти на маленький сухий острівок гірського потічка" і тому вирішили його не трогати. Зфоткали і доста з нього.\nДодому проїхалися швидко с ветерком. По дорозі ще зфоткали гору на якій побували вже в реальному масштабі.\nКороче страшно і страшно собою задоволені шо ми так круто сьогодні сходили погуляти поки Марька в садочку пила кров з вихователів :-)\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 23:31 0 comments\nСьогодні зібралися по такому маршруту...\nМаленька в садочку і ми спробуємо поїхати трошки дальше на велосипедах ніж звичайно...\nПостараюся зробити фотки.\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 09:49 0 comments\nМітки: велосипед, життя, Японія\nЖиття в Японії...\nСьогодні думав трішки, і осознав - жити стало легше.\nНарешті все устаканилося після майже півтора року і десь три місяці підряд все іде своїм чередом, навчання навчанням, Марічка в садочку, Лена на роботі, на курсах. Весь вільний час супер фізично активний, дома сидимо лише в ті дні коли прихожу в 8 вечора. Інакше вихідні з ранку до вечора на ногах і на колесах велосипеда, або як наприклад сьогодні - робота закінчується в 16:45 - я миттю лечу в садочок забрати малу, забираю в 17:00, через 15 хвилин ми вже дома і через ще 10 ми вже їдемо на море на велосипедну прогулянку - куди завгодно лише рухатися, не сидіти на місці. До моря 7.5 км - ми проїжджаємо цю відстань за 28 хвилин тобто швидкість виходить 16 км за год - не так вже й мало якщо врахувати що на рулю сидить 12 кілограмовий карапуз. Японці звалюють з пляжу в 17 годин бо роботу закінчує рятувальна служба... Ми прибуваємо в 18. Незрозуміло чому люди розходяться адже в цей час - найкраще, сонце не пече, вітерець дує, народу мало, купатися вони і так не купаються виникає запитання на хера їм рятувальна служба. Але нація звикла жити по графіку від них цього не забереш. От так і сидимо самі на величезному пляжі до темноти а потім знову на велосипеди і додому іншою дорогою щоб заглянути в улюблений суші бар, зїсти три суші, випити по пивку і чашці зеленого чаю. Ніхто нікуди не спішить, дитина веде себе суперово - займається своїми справами, ми триндимо про все на світі, законна дружина виявляється мощним співрозмовником...\nОсознаю одно - в такі моменти роботи і навчання в голові не існує - вони десь далеко - можна сказати шо в жопі. Як не вистачало цього відчуття дома в Ужгороді, постійно думав шось не доробив шось забув, постійно звонили - є...али мозги кожен зі своїми проблемами. Тут ніхто не звонить ніхто не тривожить, залишився чистий сум за деякими місцями, за тими людьми яких любиш, з якими колись дружив, бухав, гуляв - вся інша херня відійшла на задній план. Дуже би хотілося шоб всі могли таке пережити - змінити життя кардинально, втратити все, почати все з нуля, осознати о..єнну дрібязковість матеріальних речей. Хочаби на деякий час...\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 01:37 0 comments\nМітки: життя, Японія\nСпека на нашому острові Кюшю така як звичайно - кожного літа. Температура повітря 35 вологість максимально можлива. На дворі як в сауні, мені подобається але переважній більшості жильців міста не дуже - тому всі сидать вдома під кондиціонерами. Але є один спосіб природнього охолодження це сходити на гору що знаходиться прямо тут в нашому місті. Висота 620 метрів над рівнем моря - не так багато для гірського туризму але достатньо для природнього охолодження. Тому минулого тижня в неділю ми вирішили собі влаштувати вилазку і подивитися шо там і як.\nДо Yahata-station (八幡駅) вирішили добратися на велосипедах - фізкультура+економія грошей. Іхали десь 30 хвилин, 7-8 кілометрів. Уже біля станції можна споглядати гору як на цій фотографії.\nВід станції до підніжжя їздить безкоштовний шаттл-баз, маленький і дуже тісний якщо багато народу, але з дуже привітним водієм який замісь arigatou-gozaimasu іноземцям каже "санк-ю". На шо Марічка йому відповідала по японськи і ще й кланялася як прийнято (в садочку навчили). Від підніжжя до вершини можна йти пішком, іхати на автомобілі - або більш стандартно підніматися на фунікулері. Модно так як на наступній фото\nПотім за окрему символічну плату піднімаємося ще вище на маленькому слоуп-карі який здається в любу секунду може скотитися з гори, але вже можна любуватися краєвидом. Люди торчать, фоткають і дивляться. Марічка покишо не дуже врубаєся і їй як мені набагато цікавіші люди, ну а я звичайно фоткаю її оскільки - шо може бути цікавіше за свого ненаглядного, веселого дітвачка (яп. kodomo 子供, не плутати з комодо).\nПо дорозі познайомили з сербом і боснійцем які приїхали сюди на якесь стажування (на 4 місяці), і яким було дуже цікаво шо ми тут робимо, а ще більше де можна знайти легкодоступних японських дівчат які сходять з розуму за європейськими аполлонами. Лена звичайно підлила масла у вогонь розповівши кілька напів-легендарних історій про японських похотливих чувіх.\nФоткаємося з ними на памнять і заодно домовляємося зустрітися попити пивка десь на вихідних, адже їхній тренінго-відпуск тільки розпочався.\nПрийшли спеціально щоб побачити спочатку денний вид з плавним переходом в нічний, який по написам навколо є одним з 10 кращих нічних японських видів. Бачили живого кролика (японці їх не їдять бо вважають декоративною твариною). Вечером дув сильний вітер, Марічку даже один раз здуло. Сподобалося сильно, такшо якщо хтось тут буде то сюди також сходимо - для галочки.\nВся фотоколекція тут.\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 01:24 0 comments\nЄ у нашому провінційному і маленькому містечку місце що гордо іменується "Ретро-таун". В неділю вирішили піти туди і подивитися шо там і як. Паралельно в центрі міста проходив якийсь вже сотий фестиваль - тому людей на Моджі-ко практично не було (а може їх там завжди мало). Розказувати нічого, але є пару фотокарточок.\nКоротко: приїхали - погуляли - поїли морожко - погуляли - посиділи на лавочках - походили по сувенірним і іншим маленьким магазинам - поїли печиво - посиділи на лавочках - погуляли - Марічка заснула - поїхали додому. Дуже сподобалося бо було не сильно жарко, місця багато і все якось дуже спокійно умиротворьонно. Ну і набережна звичайно морська дуже сильно гарна. Майже як ужгородська - Незалежності...\nМоджіко-стейшн. Весь фотоальбом тут\nЯкщо коли небуть, хто-небуть приїде в гості - підемо туди попити пива спостерігаючи нічні вогні Шікоку...\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 01:01 1 comments\nМітки: життя, Кітакюшю, Лєна, Марічка, фото, Японські розваги простих людей, Japan, Mojiko\nРобоче місце японського студента\nВчора під час короткого експерименту на третьому поверсі мені прийшлося використовувати стіл нашого студента що здобуває кваліфікацію магістра - зараз він на 5 курсі – звати Ватару (航-わたる-wa-ta-ru) (фото на веб сайті). Не знаю чому але мене побачене вразило – це дуже сильно йде в розріз з моїм розумінням людини, студентна якому вже 22 роки. Купка героїв манги "One Piece" виглядає зовсім невинно, невимушено, не покликана звертати на себе увагe, – але ...\nЦе настільки мило і настільки по дитячому що у мене виникли суперечливі відчуття з приводу такого типового японського студента і я задумався чи я хочу щоб моя дитина була в такому віці - така невинна...\nА ось і саме фото – судіть самі...\nДо речі манга із категорії "Shōnen manga" тобто для чоловічої аудиторіїї шкільного віку від 10-18 років. Досить широкий діапазон правда?\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 15:11 0 comments\nМітки: навчання, паралель, студенти, університет, Японія, shocking Asia\nПовернення кота на імя Чарлі...\nСьогодні здійснилася мрія Оленки про то щоб домовитися з сусідами про тимчасову аренду кота який приходив до нас кілька тижнів тому. Після роботи вона зустріла хлопчика який являється його власником. Відбувся діалог:\n- Привіт куди йдеш?\n- А кіт дома самий?\n- То шо може даш нам його а потім коли прийдеш з футбола то зайдеш і забереш...?\nМалий вернувся додому видав кота і повалив на футбол.\nКоли ми з Марічкою прийшли з садочка кіт уже хазайнував у нас дома а Оленка не приховувала щасливої посмішки.\nТак він полюбив наших рибок і багато часу ошивався біля акваріума і намагався їх дістати через скло. Марічка в свою чергу весь час намагається дістати його і поносити за горло.\nТак він облюбував Марічкино сідалко і постійно норовить у ньому поспати погратися або просто провести час спостерігаючи за навколишніми.\nПристає до Марічкиних іграшок які їй в принципі навіть не були потрібні до його появи.\nРозсижуєсть на моєму стільці - у нас їх тільки три - і ось він зайняв моє місце.\nЇсть з руки...\nСтаранно відкусуючи медове печиво.\nІ проводить багато часу в пустому кульку від памперсів...\nЗараз у нас 0 годин і 11 хвилин і я не розумію коли сусіди повернуться додому.\nКоли вже хлопчик повернется з футбола і що це за секція така в якій можна проводити час з 17 до 00...\nКороче завели ще одну домашню тварину.\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 00:15 1 comments\nМітки: домашні справи, Кіт, Марічка\nВідвідування поліцейського відділку\nВчора у мене вкрали велосипед з парковки біля університету. Варто відмітити що він був не закритий ланцюжком - так вже сталося, що по звичці я практично ніколи не закривав його біля уневерситету, бо думав що навряд чи хтось наважиться забрати велосипед серед білого дня. Ну і ось через рік користування його вкрали...\nОскільки велосипед був мені подарований рік тому організацією що допомагає міжнародним студентам то я не дуже розстроївся з матеріального боку. Але те що мені прийдеться йти додому пішком звичайно дуже ростроїло. Позвонив Лені - і домовилися що вони з Марічкою вийдуть мені на зустріч.Зустрілися і Лена зразу скомандувала йдемо в суші бар випємо пива щоб сильно не переживати. Пиво подіяло і ми сиділи і глюкували на тему хто тут в Японії міг би його взяти. Схилилися до версії що це не японець а такий же як і я приїжжий студент (імовірно з Китаю). Менше з тим...\nСьогодні вирішили все таки заявити в поліцію про кражу велосипеда. Для цього я дочекався студента якого звати Такума і який зараз виконує функцію мого друга, перекладача, помічника - це просто новий студент в нашій лабораторії який виявився нетиповим японцем який крім знання англійскої мови ще й володії відмінним почуттям гумору і готовністю завжди вникнути і допомогти мені з будь якими проблемами. Ще в нього є автомобіль Mitsubishi Toppo що звичайно надає йому додаткових переваг над іншими.\nПоїхали в поліцію. Поліцейський участок - найближчий до нашого дому виявився кімнаткою десь 40 квадратних метрів і в ньому на момент нашого прибуття знаходилося десь 8 поліцаїв. Увага якою нас "обдали" як на мене виявилася типово японською. Одразу нам запропонували стільці і одразу нами почали займатися троє поліцейських. Один заповняв необхідну форму де вказувалося що за велосипед, його реєстраційні номери, колір, помітки на ньому, марка, чи був закритий чи ні і теде і тепе. Інший малював "від руки" карту місця звідки вкрали велосипед з вказівкою навіть в який бік він був повернутий. За цими двома наглядав старший поліцейский - малослівний але час від часу задавав їм якісь запитання і робив певні зауваження. Закінчилося все тим що я мав самостійно написати своє імя, і адресу, університет, місце роботи, номер телефону і підписати чотири заповнені бумажки в двох екземплярах. Саме цікаве це підпис. Я вже розказував що у Японії підписи в такому розумінні як у нас не використовуються - у кожного є своя особиста печатка яка і ставиться в місці підпису. Я свою печатку звичайно з собою не захватив, але у тут все передбачено... Для такого випадку є інший варіант а саме мені запропонували покласти всюди в місці де мала бути печатка - вібдиток вказівного пальця лівої руки. Дали коробочку з чорним мастилом і я у чотирьох місцях гарно макаючи в чорну краску "пропечатав" свою заяву своїм фінгерпрінтом.\nВся процедура зайняла не більше 20 хвилин, після чого нам як прийнято в Японії дякували сто разів і ми покинули відділок. Обіцяли подзвонити як щось буде відомо.\nЧи знайдуть велосипед чи ні - не так важливо але задоволення від відвідин участка я отримав неопісуєме. Правда Такума обурювався що все було дуже сухо - ми ж як не як клієнти і вони могли би більше проявляти свою радість нам називаючи як у магазинах "o-kya-ku-san-sa-ma" що приблизно можна перекласти як "дорогий пане гість".\nЯкщо велосипед знайдуть - обовязково повідомлю :-)\nОпубліковано Roman Selyanchyn о 23:23 5 comments\nМітки: велосипед, поліція, Японія


Така печінка по-царськи – смачна та доступна страва ,яка стане прикрасою святкового столу. Ніжна і соковита вона хороша у всіх сенсах. Така печінкова закуска дуже проста в приготуванні. При бажанні для неї можна використовувати будь-яку форму і подавати до столу не тільки у свята.\nДодатковим бонусом стане те, що такий тортик можна приготувати заздалегідь. Печінка по-царськи безпосередньо перед подачею до столу лише викладається на блюдо і прикрашається за своїм смаком.\nЯк готується печінка по-царськи покроково:\nВідправляємо в блендер печінку, манку, панірувальні сухарі, молоко, сіль, перець і збиваємо до однорідності. Ріжемо цибулю півкільцями. Натираємо на крупній тертці моркву.\nОбсмажуємо цибулю і моркву окремо. Цибулю – до прозорості, а моркву — до напівготовності. Злегка підсолюємо і перчимо цибулю і моркву, а потім з’єднуємо їх і перемішуємо.\nВстеляємо дно форми фольгою, і відправляємо на дно половину цибулі з морквою. Рівномірно розподіляємо, одночасно формуючи невеликий бортик.\nВиливаємо на овочевий шар половину печінкової маси і рівномірно розподіляємо. Ще раз робимо овочевий і печінковий шари, а потім відправляємо в розігріту до 170 С духовку хвилин на 30-40. При необхідності накриваємо ємність фольгою, щоб верхній шар не підгорів.\nДістаємо печінку з духовки і залишаємо у формі до повного охолодження, години на 2-3. Якщо подача страви до столу планується не на цей день, то прибираємо остиглий тортик в холодильник.\nЗнімаємо бортики з форми і розгортаємо торт, а потім перекладаємо його на блюдо так, щоб верхній шар виявився нижнім.


Марцінків розповів, скільки дітей з інших областей навчаються у Франківську - Галицький Кореспондент\nГоловна » Новини » Життя » Діти » Марцінків розповів, скільки дітей з інших областей навчаються у Франківську\n14 березня в Івано-Франківській громаді відновилось навчання у закладах загальної середньої та професійно-технічної освіти. Щоправда, в дистанційній формі.\n“І вже перший тиждень дистанційного навчання позаду! Тепер з нашими дітьми навчаються й діти-переселенці. Лише в понеділок, у перший день навчання, їх було 784, а вже зараз – 1285 учнів”, – каже Руслан Марцінків.\nДо освітнього процесу залучили рятувальників Івано-Франківщини. Вони вчать дітей, як поводитись при виявленні вибухонебезпечних предметів та як діяти, коли лунає сигнал тривоги.\n“Також до нас приїхало багато педагогів. Департамент освіти та науки розробив форму онлайн-реєстрації для педагогічних працівників з-поміж ВПО для можливої тимчасової зайнятості. Тож запрошуємо на роботу! Реєструйтесь”, – додав мер Франківська.\nЗареєструватися педагоги можуть за цим посиланням.\nПрикарпаття вже прихистило понад 84 тисячі людей, які постраждали від війни\nКатегорії: Війна, Діти, Життя, НовиниПомічено: біженці, вчителі, дистанційне навчання, Марцінків, освіта


БАМПЕР Шевроле Круз 1.8 Снятин ▷ низька ціна в магазині ТМ АЗІЯ ЦЕНТР\nСнятин бампер Шевроле Круз 1.8\nВи хочете купити Бампер Шевроле Круз 1.8 в місті Снятин? Інтернет магазин «Азія Центр» пропонує скористатися своїми послугами через великий каталог самих деталей і автозапчастин до них.\nБампер Chevrolet Cruze від нашого інтернет магазину - це найоптимальніше рішення проблем підвіски вашого авто. Якщо ви проживаєте в м. Снятин, ми готові надати оптимальні ціни, швидку доставку, якісний консультаційний супровід з будь-яких питань.


Новини за тегом: Фундація\nУкраїнський журналіст Юрій Марченко про перебування на міжнародній гуманітарній ініціативі "Аврора 2018" для сайту Фундації соціальних інновацій "З країни в Україну" та про найгуманніший захід у світі.\nКУЛЬТУРНИЙ МАЙНІНГ. "Кремінна за здоровий спосіб життя!"\nКремінна знайомить із пішохідним туризмом на сході України.\nКоманда проекту «Культурний майнінг» з Волновахи реалізувала грантований проект «Eco-Sort-Lesson», спрямований на виховання культури роздільного збирання сміття.


Як кішки передбачають землетруси? | Поради для всіх\nГоловна/Цікаве/Як кішки передбачають землетруси?\nЗемлетруси можуть передбачати не тільки сейсмологічні прилади, але і, як не дивно, домашні тварини. Зокрема, це стосується кішок, поведінка яких разюче змінюється незадовго до підземних поштовхів.\nПоведінка кішок перед землетрусом\nЛюди, що проживають в регіонах, де землетрусу не рідкість, зауважують представники котячих починають дивно себе вести перед підземними поштовхами. Дослідники з’ясували, що всього в світі є 70 видів живих «сейсмографів», почесне місце серед яких займають кішки. Цей факт також цінний тим, що котів люблять багато, і вони постійно знаходяться поряд в якості домашніх тварин.\nНеодноразово кішки йшли з поселення від своїх господарів безпосередньо тоді, коли повинно було розпочатись землетрус або виверження вулкана, і поверталися вже після.\nПеред тим, як починається сейсмологічна активність, тварини надмірно збуджені – вуха притиснуті, а шерсть вздыблена. Також вони можуть голосно нявкати, ховатися, тремтіти, проситися вийти з дому, але можуть і просто заціпеніти.\nНайчастіше перед землетрусом кішки виглядають перелякано\nКішки за своєю природою дуже чутливі і є припущення, що ця чутливість вище, ніж у приладів, відстежуючих сейсмологічну активність. Є й інша думка – перед землетрусом збільшується статичну електрику, і тварини це відчувають.\nЦікавий факт: людський організм також реагує на майбутню сейсмологічну активність, хоч ми і не помічаємо цього. У нього частішає пульс і збуджується нервова система.\nІнфразвук та магнітне поле теж змінюються і кішки сильніше людей це відчувають. Який саме факт дозволяє кішкам прогнозувати землетрус – невідомо. Можливо, що навіть відразу все перераховане вище.\nЦікаво: Чому кішки погано піддаються дресируванню?\nЯкі ще тварини відчувають сейсмічну активність?\nКрім кішок, також особливу чутливість до сейсмічних хвиль показують і інші види тварин. У 2013 році вчені додали в список «живих» сейсмологів з сильною чутливістю мурах.\nУ Німеччині дослідники спостерігали за мурахами близько трьох років і виявили, що вони залишали свій мурашник перед землетрусами, магнітуда яких була вище 2.0 балів. Вчені пояснюють це тим, що мурашки відчувають зміни в магнітному полі і рівні вуглекислого газу перед землетрусом.\nМурахи залишають мурашник\n4 Лютого 1975 року в Китаї, місті-мільйоннику Хайчэне, стався сильний землетрус магнітудою 7 балів. Влада заздалегідь попередила жителів. Уникнути серйозної шкоди вдалося не тільки за допомогою показань приладів, а й дивної поведінки тварин – величезна кількість змій залишили свої оселі.\nЦе подія трапилася в середині зими, коли земноводні перебували в сплячці. Чутливість змій до підземних поштовхів була відома ще і в 373 р. до н. е. вони разом з іншими тваринами перед цунамі, викликане землетрусом, покидали місто Келик в Греції.\nТак як сельдяные королі (риба-ремінь) живуть на дуже великій глибині і рідко показуються на мілководді, вони можуть бути чутливими до глибоководним поштовхів. Про це свідчить факт, що перед землетрусом у Японії 2011 року викинуло на берег 20 сельдяных королів. Більше цих риб у 2010 році перед підвищеної сейсмологічної активністю викинуло на сушу в Тайвані й Чилі.\nЦікаво: Чому кішки відгукуються на «киць-киць»?\nЦікавий факт: найбільший oarfish був довжиною 11 м – при звичайному розмірі до 3 м.\nВ Італії у 2009 році вчені вивчали особливості розмноження жаб’ячих пар і, через деякий час, вони практично всі зникли зі ставка. Через три дні в місті л’акуїла стався землетрус майже в 6 балів.\nУ Китаї, в провінції Сичуань, де сталося в 2008 році землетрус силою 7.9 балів, за три дні до події жаби заполонили одну село.\nУ 2011 році, наприкінці літа, землетрус стався на Східному узбережжі США. Перед цим в одному з регіональних зоопарків більше 60-ти фламінго згуртувалися разом, а качки кинулися у воду. Як відомо, в диких умовах фламінго також разом намагаються втекти від біди. Схожий випадок був і в Індії перед цунамі 2004 року.\nВідчуваючи небезпеку, фламінго збиваються в групи\nКішки з великою часткою ймовірності можуть передбачити землетрус і за їх поведінкою варто спостерігати, особливо жителям сейсмічно небезпечних регіонів. В такі моменти кішки стають неспокійними, намагаються сховатися або втекти з дому. Фахівці вважають, що тварини реагують на коливання магнітного поля, грунти, інфразвуку і підвищення статичної електрики.


Микола Корнілов - Біографія, фото, новини, інформація, вік | Медицина\nДень народження: 28.08.1940 року\nМісце народження: Куйбишевська, Самара, Росія\nЗаслужений діяч науки РФ (1994) Н.В. Корнілов нагороджений орденом Пошани (2001), медалями «За трудову доблесть» (1986), «За доблесну працю» (1970).\nНародився 28 серпня 1940 року в Куйбишевської (Самарської) області. Батько — Корнілов Василь Гнатович (1905-1976). Мати — Корнілова Антоніна Ермолаевна (1902-1983). Дружина — Корнілова Леокадія Михайлівна (1943 р. нар.). Дочка — Голубєва Ніна Миколаївна (1962 р. нар.). Син — Корнілов Микола Миколайович (1974 р. нар.).\nУ 1964 році закінчив Ленінградський педіатричний медичний інститут. У 1965 році направлений в клінічну ординатуру при Ленінградському науково-дослідному інституті травматології та ортопедії імені P. P. Вредена. Після успішного закінчення ординатури в 1967 році обраний за конкурсом на посаду молодшого наукового співробітника відділення відновної хірургії Ленінградського науково-дослідного інституту травматології та ортопедії імені P. P. Вредена. У 1975 році Микола Васильович успішно захищає кандидатську дисертацію на тему «Гомопластика сухожиль згиначів пальців кисті». Розроблена ним методика лікування хворих з пошкодженнями сухожиль згиначів пальців кисті широко застосовується в практиці. У цьому ж році він обирається на посаду старшого наукового співробітника відділення, а в 1978 році — керівника відділення пошкоджень опорно-рухового апарату та їх наслідків з експериментально-технічної групою.\nУ 1984году ним захищена докторська дисертація на тему «Комплексне відновне лікування хворих з наслідками поєднаних пошкоджень сухожиль і нервів передпліччя та кисті». У вересні 1986 року Н.В. Корнілов призначений директором Ленінградського науково-дослідного інституту травматології та ортопедії імені Р. Р. Шкідливий і в цьому ж році обраний головою Проблемної комісії «Травматологія та ортопедія дорослих» УМЗ Міністерства охорони здоров’я Російської Федерації.\nЗ 1987 року Микола Васильович — голова Спеціалізованої ради по захисту докторських і кандидатських дисертацій. Під його керівництвом захищені 35 дисертацій. У 1989 році йому присвоїли звання професора за фахом «травматологія та ортопедія» і в цей же час його призначили головним травматологом Міністерства охорони здоров’я РРФСР.\nУ 1991 році Микола Васильович Корнілов організував Республіканський та Міський центри ендопротезування з дослідним виробництвом. Налагодив серійний випуск вітчизняних ендопротезів кульшового, колінного, плечового та ліктьового суглобів та кісткового цементу.\nВперше в Росії Микола Васильович організував службу екстреного ендопротезування кульшового суглоба у хворих з переломами проксимального кінця стегнової кістки. В цьому ж годуНиколай Васильович очолив кафедру травматології та ортопедії Санкт-Петербурзького державного медичного університету імені академіка В. П. Павлова.\nОсновні наукові досягнення пов’язані з вирішенням актуальних проблем організації травматолого-ортопедичної служби Росії на сучасному рівні, проблем реконструктивно-відновної хірургії суглобів кисті, ендопротезування суглобів кінцівок, розробкою і впровадженням в організм конструкцій-імплантатів з біосумісних матеріалів, трансплантологією тканин, випуском вітчизняних ендопротезів кульшового, колінного, плечового, ліктьового суглобів і кісткового цементу.\nН.В.Корнілов — один з провідних вітчизняних травматологів-ортопедів по проблемі реконструктивно-відновної хірургії суглобів кисті, організації травматолого-ортопедичної служби в Росії. Він — автор понад 550 наукових статей, 19 монографій, 37 методичних рекомендацій, 58 винаходів. Найбільш важливі з них: «Аллотендопластика при лікуванні ушкоджень м’язів, сухожиль і зв’язок» (1994), «Керівництво по остеосинтезу фіксаторами з термомеханічної пам’яттю» (1996), «Кісткова і металева фіксація хребта при захворюваннях, травмах і наслідках» (1997), «Невропатологія контузионно-коммоционных ушкоджень мирного і воєнного часу» (2000), «Пошкодження хребта. Тактика хірургічного лікування» (2000), «Жирова емболія» (2001), «Медичні та соціальні проблеми ендопротезування суглобів кінцівок» (2001), «Травматологія та ортопедія. Підручник для медичних вузів» (2001).\nУ 1993 році під його керівництвом і за його ініціативою почав видаватися журнал «Травматологія та ортопедія Росії», головним редактором якого він є по теперішній час.\nН.В. Корнілов — академік Санкт-Петербурзької інженерної академії (1992), Російської інженерної академії (1995), Міжнародної академії наук (1998), Петровської академії наук і мистецтв (2001). Він — президент Російської асоціації травматологів і ортопедів, громадського руху «Мирний місто», член Міжнародного товариства хірургів, ортопедів і травматологів, член вченої ради університету, член Президії Північно-Західного відділення.\nЗахоплюється лижними прогулянками, футболом, співом. У вільний час читає книги по історії, поезії.


Через високу кислотність ґрунтів врожайність зернових знижується на 50% — думка — КУРКУЛЬ\nЧерез високу кислотність ґрунтів врожайність зернових знижується на 50% — думка\n8 вересня 2020 95 0\nВ Україні наразі понад 11,5 млн га ріллі під сільськогосподарськими культурами мають високу кислотність. Про це в ході прес-конференції в УНІАН розповів професор, доктор сільськогосподарських наук Сергій Веремеєнко.\n«Проблема стоїть дуже гостро. Немає державних програм вапнування, аграрії перестали вносити органічні добрива і перейшли на кислі мінеральні та азотні. Соя, кукурудза, ріпак, соняшник та інші основні культури погано переносять кислотність ґрунту. За найскромнішими підрахунками, ми втрачаємо 2-3 млн тонн зерна щорічно, це сотні мільйонів доларів», — розповів він.\nЧитайте також: Кальцій та вапнування ґрунтів: як узяти максимум?\nЗавідувачка відділу земельних відносин та природокористування Інституту аграрної економіки УЛАН Ольга Ходаковська зазначила, що в 1990 році аграрії вносили вапняк на 1,5 млн га земель, а у 2019 році — тільки на 137 тис. га. За її словами, висока кислотність ґрунтів здатна знизити врожайність зернових культур до 50%. Але також це вплине на вартість ділянок після відкриття ринку земель в Україні.\n«З такою землі платитимуть менше податків, відповідно, менше коштів піде до місцевих бюджетів», — додала вчена.\nБільш того, токсичні речовини з азотних добрив потрапляють у воду і можуть викликати хронічні хвороби у жителів населених пунктів, що розташовані поруч з таким господарством.\nЯк розповів керівник ЗАТ «Тернопільський кар'єр» Роман Яворський, підприємство зайнялося виробництвом гранульованого вапняку для сільськогосподарських потреб через високий попит з боку аграріїв.\n«Вапнякові гранули виправдовують очікування агрокомпаній, цей продукт зручний для внесення в ґрунт. Ми співпрацюємо з лабораторіями, що роблять аналіз ґрунтів і можуть розрахувати необхідне дозування гранул», — розповів учасник ринку.\nВ «Українській асоціації вапняної промисловості» (УАВП) вважають за необхідне популяризувати ідею розкислення ґрунтів в Україні.\n«У всьому світі застосовуються масштабні програми відновлення ґрунтів. Тому потрібно звернути увагу держави і почати спільну роботу над розв'язанням проблеми», — наголосив виконавчий директор УАВП Роман Гладуненко.\n3 грудня 1 508\n1 грудня 16 175\n1 грудня 7 427


Реалізація лісу в Україні та її особливості - iscariot\nЛісгоспи України, які щорічно продають понад 1,4 частини своїх запасів деревини, повинні реалізовувати її через онлайн торги. При цьому є особливі умови щодо формування лотів:\nв одному лоті може знаходитися деревина тільки одного виду;\nоб’єм одного лоту не повинен бути меншим за 150 кубічних метрів лісу;\nвартість лоту повинна починатися від 200 000 гривень.\nЯкі види деревини продаються на електронних торгах\nТут можна придбати деревину будь-якого класу: від найвищого до найнижчого. Продаються тут також і дрова для промислового використання. Є хвойні та листяні породи дерев. Тут можна придбати сосну, ялину, дуб, вільху, березу, бук, тополю та багато інших видів необробленої деревини. Лісові господарства України здійснюють санітарну вирубку дерев, у зв’язку з якою у них і накопичується деревина. Зрубують дерева, уражені шкідниками, а також сухі та повалені дерева. Отриману деревину продають на онлайн торгах в якості технічної сировини, що реалізується по вигідній ціні.\nДетальний опис лоту буде включати в себе дані про об’єм деревини, її клас якості, сорт, а також фізичні, механічні, екологічні та санітарні характеристики. Детальніше дізнатися про це можна за посиланням https://sale.uub.com.ua/ru/news/lis-na-prozoro-prodazhi-vzyaty-uchastq-u-torgah-na-majdanchyku-uub.\nФізичні характеристики деревини вказують на наявність чи відсутність на стовбурі гнилих ділянок. На основі механічних якостей цієї сировини визначається кривизна стовбуру, а також кількість сучків. В залежності від того, в якій природній зоні зростали дерева, і будуть визначатися їх екологічні властивості. Під санітарними характеристиками деревини розуміється визначення того, чи була вона завезена із зони сильного радіаційного чи хімічного забруднення.\nВ детальному описі лоту також буде міститися інформація стосовно початкової вартості та розміру гарантійного внесу. Цей внесок є обов’язковим для тих, хто бажає прийняти участь в торгах. У випадку, якщо потенційний покупець, що сплатив гарантійний внесок, не став переможцем торгів, вся сума внеску буде повернена йому в повному обсязі. Ознайомитися з правилами участі в онлайн торгах деревиною можна на сайті Української універсальної біржі sale.uub.com.ua. Тут також є багато цікавого матеріалу щодо продажу держмайна в Україні.\nПрозорро.Продажі – це офіційний державний ресурс, через який здійснюється продаж майна підприємствами будь-якої форми власності. Тут немає змов та корупції, тому торги проводяться чесно та прозоро. Для участі в аукціоні потрібно зареєструватися на будь-якому акредитованому торгівельному майданчику. Обирати електронний майданчик варто на основі зручності користування сайтом та якості консультаційних послуг.


Титул краси та інтелекту – Братство спудеїв\nПереможницею у щорічному конкурсі «Гальшка року» стала Юлія Зозуля, яка представляла факультет романо-германських мов. 29 листопада у конкурсі краси та інтелекту брали участь ще п’ять конкурсанток: Маргарита Прищепа – гуманітарний факультет, Ірина Петрук – економічний факультет, Ольга Ковбасюк – факультет міжнародних відносин, Олена Кметь – факультет політико-інформаційного менеджменту, Катерина Сацик – Інститут права ім. І. Малиновського.\nЖурі було представлене у такому складі: Василь Гізун — режисер Народного молодіжного театру «Від ліхтаря» Рівненського міського Палацу дітей та молоді, Анатолій Хеленюк — старший науковий співробітник Історико-культурного заповідника м. Острога, Марія Кузьмінчук — керівник Відділу культури Острозької районної державної адміністрації, Роман Свинарчук — видавець, начальник редакційно-видавничого відділу Національного університету «Острозька академія».\nУчасниці демонстрували своє бачення образу Гальшки у чотирьох частинах конкурсу: «Представлення», «Один день із життя Гальшки», «Мій талант», «Заповіт Гальшки Острозької». Звичайно, жодна з дівчат не залишилась без нагороди. Ольга Ковбасюк перемогла у номінації «Панна Артистичність», Ірина Петрук – «Панна Талант», Олена Кметь – «Панна Грація». Маргарита Прищепа виграла у номінації «Панна Екстраординарність», а також за голосуванням присутніх у залі стала «Панною глядацьких симпатій». Катерина Сацик отримала титул «Панни Елегантності» і за голосуванням рівненського інформаційного порталу «ОГО» здобула звання «Гальшка он-лайн».\nДарина Швая, організатор «Гальшки року» розповідає: «Щороку я переконуюся в тому, наскільки правильним та доречним в Острозькій академії було рішення проводити не просто конкурс «Міс університету», а саме конкурс краси, творчості та інтелекту. Здавалося б, про Гальшку Острозьку ми вже все чули і бачили на сцені, але і цього року учасниці зуміли вразити глядачів креативністю й оригінальністю відтворення образу княжни. Усі претендентки на титул «Гальшка року» по-своєму вишукано та яскраво провели лінії своїх виступів, продемонструвавши справжні таланти, неабияку ерудицію і сформований світогляд з високими стандартами та непідробними духовними цінностями. Але найбільш приємно мені було спостерігати за «закулісними» моментами, де особливо відчутною буда атмосфера взаємопідтримки і згуртованості команд і, що головне, повного взаєморозуміння і співпраці між факультетами. Це стосується як елементарних реквізитів чи костюмів, якими вони ділилися на концерті, так і буквальної допомоги і корисних порад під час репетицій. Як на мене, це – найбільше, чого можна було чекати від конкурсу».\n«Гальшка року» дає можливість не тільки продемонструвати свої набуті таланти, а й отримати досвід для подальшої самореалізації. Тому «Братство спудеїв» бажає всім учасницям цьогорічного конкурсу самовдосконалення і вітає Юлію Зозулю з перемогою!


Як постійно підкреслюється, складання звітів про цілі (переходи) – важливий вимір для організації. Незалежно від наявності структур для онлайнової роздрібної торгівлі вимір конверсій за цілями де-факто служить способом оцінки того, чи привертає веб-сайт відвідувачів, і, отже, є ключовим компонентом вимірювання успіху.\nПрипустимо, наприклад, що одна з цілей вашого веб-сайту – * .pdf, тобто завантаження будь-якого PDF-файлу. Відвідувач приходить на веб-сайт і завантажує п’ять PDF-файлів. Google Analytics врахує їх як одну конверсію за метою (а не п’ять, як можна було б подумати). Обгрунтування такого підходу полягає в тому, що під час своїх сеансів відвідувачі можуть здійснити конверсію тільки один раз, що має сенс. Щоб побачити загальну кількість завантажень PDF-файлів і те, якими були ці файли, можна або переглянути звіт Conversions → Goals → Goal URLs, або, якщо хочете виконати перехресну сегментацію даних, звернутися до звіту Content → Pages (Контент → Сторінки) і застосувати табличний фільтр для відображення лише PDF-файлів.\nАналіз послідовності (який в інструментах інших постачальників іноді називається аналізом шляхів) є підрозділом звіту Goals (Цілі). Деякі цілі мають чітко визначені шляхи, якими відвідувач проходить для досягнення мети. Очевидним прикладом служить процес оплати товару на сайті електронної торгівлі. Іншими прикладами є підписки на інформаційні бюлетені, реєстраційні підписки, системи бронювання і запити брошур. Не всі цілі мають певний шлях, але якщо ваші цілі мають ними, корисно візуалізувати те, як відвідувачі йдуть (або не дотримуються) ними для досягнення мети. Звіт Funnel Visualization (Візуалізація послідовності) допомагає виконати це. Приклад такого звіту, отриманого з розділу Conversions → Goals → Funnel Visualization (Переходи → Цілі → Візуалізація послідовності), наведено на рис. 5.22.\nМал. 5.22. Трикроковий звіт Funnel Visualization\nСторінки послідовності, якими імовірно повинен пройти відвідувач (відповідно до даної конфігурацією) для досягнення мети, показані в центральній виділеної області на рис. 5.22 – в цьому прикладі метою є завантаження програмного забезпечення. Таблиці зліва від цієї області представляють сторінки входу в послідовність. Таблиці справа – сторінки виходу з кроків послідовності, тобто сторінки, до яких відвідувачі переходять, залишаючи сторінку послідовності. Вихідні сторінки можуть бути іншими сторінками всередині вашого веб-сайту, або звіт може відображати відвідувача, якого цікавить недорогі меблі і який повністю залишає сайт. В правильно визначеної послідовності переважна більшість відвідувачів просувається вниз, виконуючи мінімум кроків послідовності.\nВізуалізація послідовності дозволяє оцінити, наскільки переконливі сторінки послідовності – тобто, наскільки успішно вони справляються зі стимулюванням виконання відвідувачами наступного кроку у напрямку до конверсії. Послідовність, сторінки якої оптимізовані в плані переконання і конверсії, повинна мати мінімальну кількість точок виходу (сторінок, які на малюнку показані праворуч від послідовності), тим самим забезпечуючи високий коефіцієнт конверсії.\nЗвіти Google Analytics за програмними цілями і послідовностей Ссылка на основную публикацию


Випускниця Університету «Україна» Олена ЧИНКА: наше суспільство потрібно виховувати | Жінка-УКРАЇНКА\nНародилася Олена в Києві. Закінчила загальноосвітню школу з поглибленим вивченням німецької мови № 123. Танцями займається з 4 років. Після закінчення школи почала працювати хореографом. Після аварії, внаслідок якої втратила ноги, танці та хореографію не полишила і продовжила займатися з дітьми. Згодом закінчила Університет «Україна», мала деякий досвід роботи на телебаченні. Олена ЧИНКА нині – активний громадський діяч, має нагороди на Чемпіонатах України та світу з танців на візку. Також останній рік вона присвятила політичній діяльності.\nЖиття Олени де в чому схоже на казку. Адже лише в казці герой з честю долає всі перешкоди, що трапляються у його житті. Хоча, ні. Не лише у казці, життєвий шлях Олени ЧИНКИ в цьому переконує. Отже, про життя і казку – говоримо з Оленою.\nОлено, давайте спробуємо розповісти нашим читачам про Вас у жанрі чарівної казки. От, що і як Ви сказали б про себе після традиційних слів «Жила-була…»\nЖила-була дівчинка Олена, яка мріяла про те, що життя завжди буде легким, сонячним, яскравим. Мама віддала мене на танці, коли мені було 4 роки, і з тих пір, танці – це моє життя. Щоб я не робила – я завжди танцювала. Я могла щось не встигати в школі, але танці завжди були на першому місці. Я починала в колективі «Азбука», що при заводі Артема, а в 14-15 років приєдналася до колективу танцювальної аеробіки, що орендував тоді приміщення на кіностудії ім. Довженка. Щоб все встигати, я навіть уклала такий собі тандем із подругою: вона допомагає мені з математикою, а я їй – із творами, хоча ми і вчилися в різних школах, але дружили з дитинства. Були навіть кумедні випадки: подрузі вчителі говорили про твори: «Це не ти написала!», а мені: «Ми по-іншому вчили розв’язувати це!» (Сміється – прим. С. П.) До того ж, крім танців і школи, я ще примудрялася і співати – у вокально-інструментальному ансамблі тодішнього Будинку піонерів Подільського району міста Києва. Таким яскравим і сонячним було моє дитинство.\nЯкі випробування дісталися на долю цієї дівчинки?\nКоли людина хоче чогось досягти – це вже випробування для неї. Мені потрібно було встигнути скрізь: і школа, і два танцювальні колективи, і вокально-інструментальний ансамбль. Випробування полягало в тому, чи зможу я бути скрізь найкращою? У своєму житті я все намагаюся робити або якнайліпше, або не робити взагалі.\nПісля закінчення школи я вступала до театрального інституту ім. Карпенка-Карого на акторське відділення і не вступила. Це теж стало для мене випробуванням. Я почала працювати і протягом шести років поспіль намагалася вступити до театрального. Я дуже хотіла стати акторкою. Уже потім я зрозуміла: якщо не відкриваються якісь двері, то, можливо, не варто далі стукати-грюкати, можливо – це не твоє.\nХоча у 1995 році мені неймовірно пощастило. Я знялася у художньому фільмі режисера Григорія Кохана «Страчені світанки», у ролі Лесі Волянюк. Фільм про страшні часи, коли більшовики виселяли українські родини у Сибір. Господь подарував мені можливість прожити за період зйомок те, до чого я так прагнула і про що мріяла. Ще й у картині такого знаного режисера. Поряд з такими акторами, як Олександр Биструшкін, Сергій Романюк, Світлана Прус і багато інших талановитих акторів нашої країни. Для мене це дійсно подарунок від Бога.\nАле тоді мені здавалося, що якщо двері не відчиняються – потрібно стукати сильніше, грюкати поки не відчиняться. Я шість років поспіль стукала і грюкала і двері відчинилися, але інші. Я вступила таки до театрального, але – на телережисуру. Після вступу я поїхала до моря відпочити і дорогою додому потрапила в аварію, втративши при цьому обидві ноги.\nЩо було найважчим у подоланні цих випробувань?\nНайважчим було бачити, як страждають мої рідні та близькі. Я дуже хотіла полегшити їхні страждання. Адже вони поряд, але не можуть нічого змінити в моїй долі. Вони переживали та вболівали за мене. Я намагалася поводитися так, щоб якось полегшити страждання близьких, щоб вони бачили, що я можу впоратися з цим випробуванням, що все гаразд, я контролюю ситуацію і нічого страшного не сталося. Я вважаю, що людям, які поруч із людиною, що отримала інвалідність, найважче. Тому, що вони хочуть допомогти, але часто не знають як це зробити, як полегшити твій біль…\nА чи були чарівні події у Вашому житті?\nБуває таке, що коли я дуже чогось хочу і над чимось працюю, то думаю собі: «Як би мені хотілося, щоб сталося так і так». І Господь мені це дарує. Я якось лежу, дивлюсь телевізор, а на екрані – дівчата танцюють аеробіку: роблять шпагат, віджимання і т. д. І от я собі думаю: «Мені б так!» Минає деякий час і мій колектив танцювальної аеробіки запрошують брати участь у передачі «Грації від «Гравісу». І ми стоїмо, «грації» і я – попереду серед усіх дівчат, танцюємо аеробіку. Передача виходила в ефір три роки. Але ж, звичайно, якщо просто хотіти, лежачи на дивані, нічого не відбудеться. Якщо людина працює над собою – вона отримує результат своєї наполегливості.\nУсе, що відбувається – це чудо. Коли тобі важко, потрібно пам’ятати слова царя Соломона: «Все пройшло – пройде і це». Потрібно пам’ятати, що щоб не відбувалося – хороше чи погане, воно коли-небудь закінчиться і буде просто інший етап.\nЩе одне диво я відчула, коли була у лікарні після аварії. До мене приходило дуже багато друзів! Той період був настільки теплим! Була дуже тепла, просто золота осінь. Я дуже люблю осінь і навіть у цьому Господь мені допоміг, пославши таку теплу і золоту осінь. Ми з друзями багато гуляли, а одного разу смажили шашлики біля лікарні (вона була на кільцевій дорозі), і мама нарахувала 30 осіб друзів, що були тоді поруч зі мною (сміється – прим. С. П.). Я думала: «Боже, як добре!» Друзі створили атмосферу турботи, добра, тепла і затишку. Я наче відчувала, що моє серце і душа – в руках Божих. Господь допомагає саме через людей. І мені допомагав, дуже багато людей мене підтримувало. Мене відвідували ті, кого я не бачила 3-4 роки. Прийшли, підтримали мене, коли було дуже тяжко, а потім пішли з мого життя, ми тепер не спілкуємося. Але залишилися теплі спогади. Загалом, у той період було тяжко фізично – через біль.\nНайбільше диво – це коли тебе покриває Божа благодать, коли відчуваєш руку Господню. Наприклад, я повинна приїхати на один захід, виїжджаю і розумію, що можу просто не встигнути. І я прошу Бога: «Допоможи прибути до місця призначення вчасно!» Не о котрійсь годині, а саме «вчасно». І от я приїжджаю, і виявляється, що ще нічого не почалося і я все одно не запізнилася. Або – їду дорогою і бачу, що там, де я маю припаркуватися, дуже багато машин. І так само прошу допомоги у Бога, потім – раз – інша машина виїжджає з парковки, звільняючи для мене місце…\nЖиття – велике чудо, яке і складається з маленьких деталей-чудес.\nОлено, Ви – танцівниця і хореограф. Якими барвами розмальоване Ваше життя у танці\nЯскравими! З дітками я почала працювати 1993 року після першого невдалого вступу до театрального інституту. Я почала працювати в школі хореографом. 1995 року мене запросили працювати у клуб за місцем проживання «Супутник». Я працюю там і зараз, проте сьогодні наш клуб – філія «Супутник» Центру творчості «Шевченківець» (знаходиться у Шевченківському районі). Я працювала з дітками різного віку, і мій колектив називався «Невгамовні». Після аварії я дуже переймалася тим, чи дочекаються мене діти, чи не розійдуться в інші колективи. Але мої учні мене дочекалися! Я спочатку послуговувалася візком, то діти приходили до мене додому. Батьки повністю звільнили одну з кімнат у квартирі, навіть меблі винесли, щоб ми могли займатися. День занять проходив так: спочатку власне заняття, а потім – мої батьки пригощали дітей чаєм. (Сміється – прим. С. П.)\nПриблизно через 2-3 місяці я почала ставати на протези і вийшла на роботу. Діти запропонували змінити назву колективу, і у 2000 році з’явився «Геліос». Ми ставили цікаві номери. Наприклад, «Підкорення раю». Боротьба добра і зла – вічна тема. Як сказав Пауло Коельо: «Серце людини і є поле битви ангелів і демонів». У цій фразі – вся суть номера. Ще одна дуже сильна робота «Геліосу» – «Чорна биль», присвячена Чорнобильській катастрофі. Ця тема, на жаль, стала вічною у світі. У номері використовується музика Карла Орфа, а наприкінці звучить голос Ніни Матвієнко. Це була моя ідея. Я подумала про те, що Чорнобиль – це трагедія для всіх країн, кого зачепила ця трагедія, але найголовніше – це ми. Ми тут живемо, кохаємо, народжуємо дітей. І ми любимо Україну. За номер «Чорна биль» мене як хореографа та балетмейстера відзначили 2006 року на міжнародному конкурсі хореографії, що проходив у Москві. Ми були єдиними учасниками від України.\nЯ дуже пишаюся своїми учнями, наш колектив отримав не одне Гран-прі у всеукраїнських та міжнародних конкурсах хореографії. Для мене дуже важливим досягненням є те, що моя вихованка Олександра Захарова згодом стала моєю помічницею та хореографом у «Геліосі». Вона прийшла до мене зовсім маленькою дівчинкою у п’ять з половиною рочків, і я дуже рада, що вона продовжує нашу спільну справу.\nПісля аварії я розмірковувала над тим, як знову почати танцювати. І от, 2007 року мені випала нагода: мене запросили у клуб «Березіль» спробувати танцювати на візку. Хореограф клубу, Олена Леонідівна Чиж, побачила мене в одній із телепередач і попросила директора мене знайти. Для мене це було новим, я почала займатися, хоч і не мала спочатку партнера. Потім була довга співпраця з Михайлом Авраменко. Він не має інвалідності. Я дуже вдячна Михайлові за ці незабутні роки! Ми почали танцювати європейську програму, у яку входять повільний вальс, віденський вальс, танго, фокстрот та квікстеп. Дебютом для нас став Чемпіонат Європи, що проходив у Ізраїлі в 2009 році. Звідти ми привезли бронзу. Ми були дебютантами, і от – бронза! Наш тренер сказала: «А вам щастить, новачкам! Вітаю, але квікстеп був страшним!» (Сміється – прим. С. П.) 2009 року на Відкритому чемпіонаті Німеччини ми стали чемпіонами. І саме тоді я вперше пишалася тим, що змогла захистити честь Батьківщини. І хотілося плакати від радості – не через отриману медаль, а тому, що грає гімн твоєї країни. Зараз моїм партнером є Олександр Онищенко, він послуговується візком. Ми танцюємо дві програми: європейську і латиноамериканську. І так важливо, що ми можемо порозумітися, ми підтримуємо одне одного не тільки на паркеті, а й у життєвих ситуаціях.\nНещодавно ви тріумфували на останньому чемпіонаті України з танців на візку. Поділіться, будь ласка, спогадами\nУ цьому році на чемпіонаті до «стандарту» та «латиноамериканської програми» додали категорії «Single» (одиночний виступ, без партнера) та «Фрістайл» (шоу-програма, номер, що виконується з елементами різних програм – «стандарт», «латиноамериканська», або сучасна хореографія, все залежить від фантазії). У категорії «Single» серед жінок я здобула золоту медаль, у категорії «Фрістайл» у мене теж був сольний номер, і я теж взяла золото. У категорії «Фрістайл» (дуети) ми з Олександром взяли срібло і на другий день ми стали третіми у програмі зі «дуо-стандарт», коли дві людини на візках, а у «дуо-латині» ми стали другими. Мій духовний наставник говорив: «Олено, не все ж Вам «золото» забирати, Господь і для інших милість приготував, він теж хоче когось втішити». Дуже мудрі слова, мені одразу все стало зрозуміло.\nНайголовніший суперник для людини – вона сама. Коли ми перемагаємо себе, свої лінощі, страхи, комплекси, то це найголовніша перемога у житті.\nРозкажіть, будь ласка, про Ваші студентські роки. Що дав Вам Університет «Україна»?\nПо-перше, соціалізацію, упевненість у собі, віру у свої сили, можливість прийняти себе, нових справжніх друзів. Так сомо, звичайно, знання – однозначно. Мені дуже пощастило з викладачами. Це була плеяда. Коли наш курс закінчив університет, частина цих людей, на жаль, пішли з життя. Ці люди носили знання в собі і передавали їх нам, ділилися своїм досвідом. Це, насамперед, [Ольга Михайлівна Пазяк], вона була нашим куратором і була мені як бабуся, таке щире ставлення у неї було до нас. Надзвичайної любові і доброти людина. Вона до кожного мала свій підхід і дуже переймалася, щоб кожен отримав щонайбільше знань. Ольга Михайлівна, а також [Феллер Мартен Давидович], Мороз Лариса Захарівна, Глушко Олександр Кіндратович, Онкович Ганна Володимирівна, Черненко Маргарита Марківна, Пізнюк Леся Володимирівна та інші викладачі залишили по собі прекрасні спогади та уроки життєвої мудрості.\nПоділіться Вашим найяскравішим спогадом зі студентських років.\nМи готували вечір, присвячений Лесі Українці. Загалом, моє навчання було дуже тісно пов’язане з Лесею Українкою. Спочатку я написала одну курсову, потім ще одну, потім – дипломну роботу. За час навчання я відкривала її не лише як поетесу, а і як людину: що вона відчувала, як вона жила, якою була особистістю, жінкою. І от ми у музеї Лесі Українки робили вечір, присвячений їй, я була його ведучою. І весь цей час я відчувала, що Леся – з нами.\nВаш досвід як моделі, який він?\nПерша моя фотосесія була 2003 року. Це був проект «Регенерація», його автором був художник Юрій Соломко. Суть проекту полягала у світлинах, героями яких були люди, що постраждали від різних техногенних, екологічних катастроф. Моя подруга познайомилася з Юрієм на вечірці, вони розговорилися. Юрій розповів, що знімає зараз жінку, у якої немає ноги, а подруга, у свою чергу, розповіла про мене. Юрій попросив нас познайомити. Ми зустрілися, і після ближчого знайомства Юрій запропонував взяти участь у проекті, і я погодилася, хоча це були роботи у стилі «ню». Виставка відбувалася в Києві та Москві і створила суспільний резонанс. Були абсолютно різні відгуки, наприклад: «У моделі немає ніг, а у художника – совісті». Реакція була різною, комусь сподобалось, когось це шокувало. Але завданням проекту було показати, що краса не залежить від тіла. Мені дуже сподобалися слова Григорія Сковороди: «Не тіло, а душа є людиною». І от саме про це говорив художник. Багато світлин проекту було з елементами венеціанського карнавалу, зокрема – використовувалася маска. Причиною було те, що я не могла відкривати обличчя, оскільки моя бабуся на той час була жива і не знала про аварію, – вона була дуже старенька, і ми з батьками просто не наважилися сказати їй про це. Я пояснила Юрію цю ситуацію, і він придумав рішення, яке б допомогло сховати обличчя.\nНа проект «Незламні» мене запросила Уляна Пчолкіна і я, звичайно, погодилася відразу. Я дуже легка на підйом, мені цікаво усе нове. На цьому проекті у мене була фотосесія з Владом Ямою. Такий вибір був зумовлений тим, що і він танцює, і я. Влад дуже чемний, сором’язливий, ми спочатку ніяковіли, але фото вийшли чудовими. Я дуже полюбила команду «Незламних», особливо організаторку проекту Вікторію Федорчук та фотографа Галину Литвинюк. З Вікторією ми зустрічалися кілька разів на телезйомках, але не було нагоди познайомитися ближче. Співпраця з Галиною залишила дуже приємні враження. Вони обидві – дуже позитивні люди, вони випромінюють світло і тепло, з такими людьми хочеться разом працювати, жити і творити.\nЩо, на Вашу думку, дає участь дівчат з інвалідністю в модних показах та фотосесіях як самим учасницям, так і суспільству?\nТакі проекти відкривають людей з інвалідністю з іншого боку. Як правило, якщо у нас говорили про людей з інвалідністю, то це було на такому «совковому» рівні: 3 грудня щось зробити переважно для «галочки», запросити в Український дім, який майже не пристосований для людей з інвалідністю. А проекти «Незламні», «Надзвичайний People-фест» мали по-справжньому серйозний рівень, видно було, що для людей серйозних, самодостатніх, які пережили певні обставини, але не зламалися і чогось досягли. Такі проекти показують «несоціальний» рівень людей з інвалідністю. Інші громадяни бачать, що, не зважаючи на проблеми зі здоров’ям, можна бути творчою особистістю, уміти творити щось на дуже високому рівні і мати бажання творити та ділитися плодами творчості з іншими. І навіть залучати до цього зірок естради, спорту і т. д.\nЗвичайно, дуже соромно за нашу державу, за нашу владу, що ми й досі лише говоримо про проблеми осіб з інвалідністю. Але ж скільки можна говорити?! Настав час діяти! Почнімо хоча б зі столиці, покажемо приклад, як ці проблеми можна вирішувати в інших містах. Уже просто набридло лише говорити і говорити. Варто зробити собі за правило: місяць присвятити змінам в одному районі міста, місяць – в іншому. Щоб щось таки змінилося! Але це нікому не потрібно. Тому й гуртуються активні небайдужі люди з інвалідністю, самодостатні громадяни, котрі знають, як треба, бо якщо не зробиш ти – ніхто не зробить за тебе. Слава Богу, що ми згуртувалися. Я для себе відкрила дуже багато сильних і мужніх людей, які є прикладом у цьому житті. І вони дають поштовх суспільству звернути увагу на людей з інвалідністю. Звернути увагу не лише на наші проблеми, а й на те, що ми є самодостатніми людьми і теж можемо навчити чомусь. Ми не лише «інваліди, яким потрібна певна допомога». Ні. Я – людина, і я теж можу вам допомагати. Нам потрібно навчитися бачити одне одного в суспільстві, навчатися одне в одного.\nІнклюзивне навчання – така ж ситуація: ми лише говоримо, але у Києві лише одна школа, пристосована для дітей з інвалідністю. Але ж, якщо дитину правильно виховувати, то вона чітко розумітиме, що є такі люди, що їх не треба жаліти, а потрібно де в чому допомагати. Для моєї племінниці людина з інвалідністю – норма життя. Вона говорить: «Я повинна тобі допомагати!» Дитина не розкриває рота здивовано, побачивши людину, яка пересувається на візку або прикульгує, дитина розуміє, що цій людині потрібна допомога, що це нормально, що всі різні, але і всі рівні: у когось великий ніс, а у когось немає ноги. А інша дитина буде боятися, або тикати пальцем, або мати ще і скаже: «Давай, пішли скоріше! Не дивися, бо сам будеш таким!» Це взагалі жахливо…\nНаше суспільство потрібно виховувати. І це зробимо лише ми з вами. Я вважаю, що кожна людина повинна бути на своєму місці. У Книзі книг сказано, що Господь дарував таланти кожній людині, і їй треба розвивати ці таланти. І гріх закопувати їх у землю. У кожного є свій талант, просто якісь таланти у нас на поверхні лежать. І ми їх розвиваємо, ми вже не можемо робити свою справу абияк, тому що, якщо ми щось робимо з любов’ю, із задоволенням, значить, робимо професійно. І якщо кожна людина буде з любов’ю ставитися до своєї роботи, розвивати свої таланти і бути на своєму місці, тоді суспільство буде розвиватися гармонійно. Чого бракує людям з інвалідністю? Найперше – умов для розвитку своїх талантів, для своєї реалізації.\n…Якщо говорити про учасниць, то зі свого досвіду скажу, що я відкрила себе заново, прийняла себе і своє тіло. Я подивилась на себе з боку і сказала: «А я дійсно гарна!» Саме здатність сприйняти і прийняти себе таким, як ти є, і дають подібні проекти учасникам і учасницям. Адже впевненість у собі, розуміння, що ти – єдина, така, яка ти є, і ти – красива, – це дуже важливо для дівчини. Ви подивіться, скільки у нас є високих, довгоногих та струнких красунь, які чомусь убили собі в голову, що вони мають зайву вагу і мордують себе дієтами і голодом, а потім – хворіють. Чому? Тому, що не приймають себе, не люблять себе. Скажу більше – несприйняття себе, нелюбов до себе – це гріх проти себе.\nАдже недарма у Біблії сказано «Полюби ближнього свого, як самого себе»…\nАвжеж. Як людина буде любити інших, якщо вона не любить себе? Ви подивіться, які ми всі красиві! Треба підійти до дзеркала і сказати: «Я дуже гарна! Лише потрібно трішки підфарбувати, дещо підкреслити, зробити зачіску». Дівчата повинні слідкувати за собою.\nКоко Шанель якось сказала: якщо жінка не фарбується, то вона дуже високої про себе думки. Навіть занадто високої. Чоловікам не потрібен чоловік. Коли я вступала на телережисуру, мені режисер сказав: «Олено, я беру тебе на курс дикторів хоч зараз. Подумай, нащо тобі бути режисером – чоловіком у спідниці? Навіщо це тобі?»\nМи маємо свої засоби впливу: ніжність, оксамитовий голос, деяку манірність. Лише жіночі інструменти, завдяки яким ми можемо бути успішними і не лише у спілкуванні з чоловіками, а і у тому ж бізнесі, де, можливо, треба бути трішки жорстким, але якщо жінка буде застосовувати свої – жіночі – інструменти, то вона матиме великий вплив на чоловіків. Приємно, що другий рік поспіль в моду знову увійшли довгі сукні та спідниці, адже жінка повинна носити жіночий одяг. Раніше я була прихильницею лише штанів, особливо – після аварії. Чомусь я вважала, що штани – це дуже зручно з огляду на мою проблему. А потім почала носити спідниці і зараз практично штанів не ношу. Я зрозуміла, що мені в них незручно. Коли ти вдягаєш сукню чи спідницю, то мимоволі одразу стаєш жінкою, іншою, жіночною.\nОстанні два роки стали дійсно історичними для нашої держави. Що Ви відчували під час усіх цих подій – Революції Гідності, початку російської агресії?\nВідчувала великий біль. Господь сказав, що дає людям важкі часи саме тоді, коли людина відходить від Бога. На жаль, виходить саме так. Якщо Господь нам дав війну – значить ми пішли кудись не туди. Мені здається, ми надто швидко забули, якою страшною може бути війна, ми забули, що довелося пережити нашим дідам і прадідам. Ми занадто звикли до комфорту, почали говорити, що нам все не те і все не так.\nЯ не могла навіть і подумати, що будуть умирати не просто мої однолітки, а ті, хто мені годяться в діти… Що я відчуваю? У мене серце плаче від того, що люди гинуть. Одні – гинуть, інші – наживаються на війні, заробляють на цьому. Чи змінили щось ці смерті? На жаль, я не бачу відповіді на це питання. Я вважаю, що ці смерті потрібно припинити. Адже вмирають хлопці, солдати – батьки майбутніх дітей. Умирає мирне населення. А хтось на цьому заробляє, адже – «Комусь війна, комусь мати рідна»…\nЧому Ви вирішили долучитися до політичного життя України?\nНавіть не уявляла, що буду займатися політикою. Але під час Революції Гідності до мене почали звертатися мої однодумці і почали переконувати, що не можна стояти осторонь, що те, що я роблю, потрібно виводити на всеукраїнський рівень, прийшов час і т. д. Я сказала, що подумаю. Чесно кажучи, у мене були сумніви. А потім я зрозуміла, що партія – це інструмент, завдяки якому я зможу допомогти не десяткам людей, а сотням, тисячам, мільйонам. Завдяки партії можна долучитися до влади і таким чином допомагати людям. Громадська організація не дає таких можливостей, як партія. Тому, зрозумівши, що «Якщо не я, то хто?», − я і долучилася до української політики.\nЯку політичну силу Ви представляєте? Чи будете брати участь у місцевих виборах 2015 року?\nЯ представляю Національну демократичну партію України. Ми відрізняємося від інших партій тим, що ми є незалежними від сторонніх впливів, зокрема – фінансових. Не є партією олігарха, однієї людини. Усі передвиборні кампанії (вибори у Київраду та Верховну раду України 2014 року) ми проводили, використовуючи невеличкі, але власні ресурси. Ми згуртувалися нещодавно, кістяк нашої партії – це представники малого і середнього бізнесу та інтелігенція. Лідери партії – це впевнені у собі, самодостатні люди. Ми робимо різні благодійні акції і не прив’язуємо їх до дати чергових виборів. Ми працюємо цілий рік, а не «від виборів до виборів». Ми намагаємося створювати багато діючих хороших осередків на місцях.\nВлада для нашої партії – не самоціль, а інструмент для поліпшення життя людей. Ми звертаємо увагу на те, на що не звертають уваги інші партії – на соціальні питання, проблеми незахищених верств населення, на питання культури, гуманітарної політики. У нас на культуру звертають увагу за залишковим принципом, а для нас – це один із пріоритетів. Неможливий хороший економічний розвиток без культурного. Культура – це система базових суспільних цінностей, які формують світогляд народу.\nНайголовніше, повинні прийти політики нового покоління. І вони приходять. На цих виборах балотується багато молоді, це дуже радує. Потрібні люди, які будуть зацікавлені у якісній роботі на своїх посадах, зацікавлені у поліпшенні добробуту громадян. Потрібні професіонали, які не просто прийдуть на місце і будуть щось робити «для галочки» і відмивати гроші, а будуть працювати для поліпшення рівня життя українців. Із влади повинні, нарешті, піти ті, хто роками, десятиліттями використовував свої посади для власного збагачення. Органи влади повинні складатися з людей, для яких контакт із населенням повинен бути найпершим пріоритетом. Бо зараз депутати недосяжні для людей. З’явився якийсь культ депутатів, а їм просто потрібно працювати – і тоді люди будуть голосувати. А поки вони витрачають купу грошей невідомо на що, на білборди, –цьому уже ніхто не вірить, вірять лише справам.\nНашу партію знають мало, тому, що ми не можемо собі дозволити ці білборди. Ми краще ці кошти витратимо, щоб зробити добрі справи, про які ми також не дуже і кричимо. Ми краще допоможемо дітям чи нашим воякам. Я – один із заступників голови партії, один із лідерів. Ми беремо участь у місцевих виборах – ідемо до Київради. Також наші представники балотуються у місті Вознесенськ Миколаївської області (посада мера) та Славутич Київської області, у Харкові, Дніпропетровську, в Умані Черкаської області, Нікополі Дніпропетровської області. Люди повинні усвідомити, що голос кожного – потужний інструмент і відповідальність. І використати своє право обирати владу на користь свого міста та майбутнього України.\nЧи вірите Ви у перемогу Добра у світі? А що треба для цього робити Вам, українському народові в цілому?\nТак, вірю. Кожен повинен почати з себе і питати себе щовечора: «А що я сьогодні зробив для того, щоб хтось посміхнувся? Я допоміг комусь?» Наше життя складається саме з таких речей. Глобальне складається з маленького. Якщо ти когось образив, комусь різко відповів, але потім відчуваєш, що зробив помилку, то потрібно її виправити, попросити пробачення. Подаруй усмішку – вона повернеться. Вона пройде по світу і повернеться. Тільки своїм ставленням, прикладом. Якщо ми хочемо допомогти іншим, повинні допомагати своїм прикладом. Що я можу – я роблю. Але треба намагатися робити ще більше. Немає межі досконалості.\nПроте треба відчувати, що залежить від тебе, а що – ні, щоб не згоріти. Проте, у мене це не зовсім виходить. Я, як у пісні Макаревича: «Ты был не прав, ты все спалил за час, и через час большой огонь угас, но в этот час стало всем теплей». Так і живемо. Усе життя вчимося.\nДай Боже нам, як просив для себе Соломон, – мудрості побільше. Я бажаю вам і нам бути мудрими людьми, щоб знати, як правильно зробити, сказати, поставитися до людини. Як правильно по волі Божій, бо найправильніше – це те, що хоче Господь, бо ми можемо бажати багатьох речей, а потім розуміємо, що краще, щоб було якось інакше. Тому давайте намагатися мудрішати з роками.


Число загиблих при вибуху в Іванові досягло 4 — The BesT\nЗа деякими даними, число загиблих при вибуху побутового газу в житловому будинку в Іванові досягло чотирьох.Серед жертв — чотирирічна дитина, тіло якого отримало настільки серйозні ушкодження, що визначити його стать поки не представляється можливим.\nПошуково-рятувальна операція триває. За даними джерела в екстрених службах, під завалами можуть перебувати ще дві людини.\nДо теперішнього часу відомо про шість постраждалих. Співробітниками МНС Росії врятовано 12 мешканців будинку, ще троє вийшли самостійно, нагадує ТАСС.\nМешканців будинку, в якому в результаті вибуху побутового газу сталося обвалення конструкцій, тимчасово переселені в готель. Губернатор Івановської області Павло Коньков розпорядився вжити всіх заходів до ліквідації наслідків надзвичайної ситуації і надати допомогу постраждалим.\nПовідомлення про надзвичайну подію в двоповерховому трехподездном будинку за адресою: місто Іваново, вулиця Мінська, будинок 65Б надійшло у 16:15 неділі, 6 листопада. В результаті вибуху зруйновано дві квартири, площа обвалення конструкцій будівлі становить до 80 квадратних метрів. Пожежі після бавовни не сталося.\nЗа телефоном: 8-4932-29-91-84 відкрита «гаряча лінія» МНС Росії.\nСуд відхилив апеляцію хабаровський живодерок →\n← Підсумок виборів в Болгарії: політика демонізації Москви провалилася


Порошенко пообіцяв лідерам ЄС скасувати заборону на експорт лісу — Поштівка\n25 Листопада 2016, 10:14\n“Я був радий тому, що український президент висловив намір зняти заборону на експорт деревини. Це було наша умова. Як я розумію, це буде зроблено протягом наступних декількох тижнів, що дасть нам можливість надати наступний транш на 600 млн євро макрофінансової допомоги з нашого боку”, – сказав Юнкер на спільній прес-конференції з президентом Європейської Дональдом Туском і президентом України Петром Порошенком.\nУ 2015 році експорт лісоматеріалів в необробленому стані приніс українській економіці 345 млн доларів валютних надходжень, або 0,9% загальної виручки від експорту. Ця цифра абсолютно непорівнянна з масштабом втрат: за оцінками експертів, безконтрольна вирубка лісів на Заході призвела до зменшення показника лісистості з 16% у 1996 році до 11% у 2015 році. Для досягнення оптимального рівня лісистості у 20% в Україні сьогодні потрібно висадити нові дерева на території площею близько 2,5 млн га.\nПоштівка » Влада » Президент » Порошенко пообіцяв лідерам ЄС скасувати заборону на експорт лісу


Новини Одеси - В Одесі облили фарбою пам'ятник потьомкінцям (фото) | УНІАН\nВ Одесі облили фарбою пам'ятник потьомкінцям (фото)\nВандали назвали учасників повстання на броненосці «Потьомкін» 1905 року «червоними катами».\nВ Одесі вандали розписали фарбою пам'ятник потьомкінцям / фото Думская\nНевідомі вандали облили фарбою пам'ятник Потьомкінцям на Митній площі в Одесі. На постаменті також залишили напис «Смерть червоним катам».\nЧитайте також"Розбили всі вікна, повиривали сидіння": під Києвом вандали розгромила вагон електрички (фото, відео)\nПро це повідомляє «Думская». Уточнюється, що вандали також спаплюжили пам'ятник учаснику повстання Григорію Вакуленчуку біля прохідної порту, та меморіальну дошку більшовикам, убитим денікінцями в 1920 році.\nЖурналісти нагадали, що повстання на броненосці «Потьомкін», на честь якого встановлено монумент, відбулося в 1905 році, за 12 років до Лютневої революції та Жовтневого перевороту. Більше того, з 15 партійних учасників повстання 11 були соціал-революціонерами, і лише троє — соціал-демократами, при тому меншовиками.\nЗазначається, що першим про подію повідомив одеський осередок «Правого сектору». В організації заявили, що «потьомкінці винні в жорстоких погромах Одеського порту і обстрілі житлових кварталів міста з корабельної батареї».\nРаніше повідомлялося, що в центральному парку Одеси вандали зіпсували чотири віршовані лави, встановлені в червні на честь українського поета, письменника та художника Тараса Шевченка.


Конвертувати мікровольт (мкВ) (Електрична напруга)\nКонвертувати мікровольт (мкВ)\nСкільки складає 1 мікровольт?\nКалькулятор вимірювань, який може використовуватися для конвертації мікровольт, тощо.\nКонвертувати мікровольт (мкВ):\nЗа допомогою цього калькулятора можна ввести значення, яке потрібно конвертувати, разом з оригінальною одиницею вимірювання; наприклад, '170 мікровольт'. При цьому можна використовувати повну назву одиниці або її абревіатуруяк приклад: 'мікровольт' або 'мкВ'. Потім калькулятор визначає категорію одиниці виміру, яку потрібно конвертувати, в даному випадку це 'Електрична напруга'. Після цього він конвертує введене значення у всі відомі йому відповідні одиниці. У отриманому списку ви обов'язково знайдете конверсію, яку ви спочатку шукали. Незалежно від того, яку з цих можливостей ви використовуєте, він зберігає громіздкий пошук відповідного списку в довгих списках вибору з безліччю категорій та підтримуваних одиниць. Все це калькулятор робить за нас за долю секунди.\nКрім того, калькулятор дозволяє використовувати математичні вирази. В результаті, можна не тільки порахувати числа між собою, наприклад, '(54 * 32) мкВ'. Але різні одиниці вимірювання можуть бути з'єднані між собою безпосередньо в конверсії. Це може, наприклад, виглядати так: '170 мікровольт + 510 мікровольт' або '9mm x 98cm x 17dm = ? cm^3'. Одиниці виміру, об'єднані таким чином, природно, повинні збігатися і мати сенс у даній комбінації.\nПро компанію - Політика конфіденційності - Sitemap - © 2005-2022 by Thomas Hainke (v220523)