Діалог українських та російських інтелектуалів і митців очима політолога Антоніна Колодій\nДіалог українських та російських інтелектуалів і митців очима політолога\n24-25 квітня 2014 року у Києві відбувся конгрес української та російської інтелігенції "Україна - Росія: діалог", організаторами і спонсорами якого були: "Відкрита Росія" Михаїла Ходорковського, Російський ПЕН-центр (керівник Людмила Улицька) і рух "Третя республіка" (Юрій Луценко). Міністерство молоді та спорту України (міністр Дмитро Булатов) надало зали для проведення конгресу в НСК «Олімпійський». З російського та українського боку було запрошено по 150 учасників. Скільки журналістів, науковців, письменників, громадських активістів, діячів культури взяли участь насправді – таких підрахунків поки що не зустрічала. Але дискусійні зали були заповнені і робочий ритм тримався до останніх годин форуму.\nВраховуючи неоднозначні ставлення і трактування цього форуму в Україні, вважала за потрібне менш-більш докладно розповісти про свої враження від конгресу та дати йому власну оцінку як громадської (або, правильніше, – громадсько-політичної) акції у важкий для України період, період неоголошеної терористичної війни путінського неототалітарного режиму проти України.\nКонгрес та його організатори\nЗапрошення на конгрес отримала несподівано, але питання їхати чи не їхати переді мною не стояло. Відразу вирішила: їхати. По-перше, хотіла власними очима подивитися на «іншу», не-путінську Росію, на людей, які мають сміливість діяти якщо й не завжди всупереч, то принаймні не в унісон з режимом. По-друге, погодилася з думкою сина, що умовах знавіснілої путінсько-кисельовської пропаганди варто говорити з кожним росіянином, який прагне послухати іншу сторону й об’єктивно розібратися в ситуації в Україні і російсько-українських відносинах.\nЩо ж зрештою побачила і як поспілкувалася? Про це переповім у цих нотатках, зробивши аж три застереження: по-перше, вони даватимуть дуже неповну картину того, що відбувалося, адже вдалося побувати лише на одній третині круглих столів. Решту довелося пропустити, бо вони відбувалися паралельно, в той самий час. По-друге, висвітлення того, що відбувалося у відвіданих мною дискусіях, роблю по-пам’яті, використовуючи свої дуже короткі, спорадичні і неточні записи, які робила для поточного використання (задавання питань, формулювання власних відповідей тощо), а відтак не претендую на те, щоби згадати, чи, тим більше, переповісти виступи всіх учасників обговорень. Нарешті, інтерпретації й оцінки неминуче будуть суб’єктивними, відображаючи мої очікування й уявлення про те, що і як мало би відбуватися, щоби принести найбільшу користь для українських і російських учасників форуму та для досягнення тих цілей, які вони перед собою ставили.\nПершою з привітальним словом виступила російська письменниця Людмила Улицька, керівник Російського Пен-центру, що став одним із співорганзаторів конгресу. Як і належить письменниці, говорила вона про інтелігентних людей в Росії з антивоєнними настроями, яких недостатньо багато, щоб впливати на політику; про культуру, яка вище політики; побажала українцям (і собі) «побудувати вільну незалежну державу, звільнену від радянської спадщини».\nЮрій Луценко, вітаючи представників російської та української інтелігенції, побудував свій виступ на твердженні, що свобода рухається на схід: поваливши свого часу Берлінську стіну, дійшла до України, і ми просуватимемо її далі. Другою була теза про те, що зараз відбувається протистояння не російського та українського народів, а культури і варварства. Люди культури незалежно від національності повинні разом протистояти варварству. Ми за Пушкіна, але проти Путіна. Протиставлення вийшло трохи ризиковане, якщо врахувати, що зовсім недавно, як реакція на «підписантську» активність чималого кола російської інтелігенції, була опублікована замітка професор НаУКМА Володимир Панченка, в якій він показав, носієм якої «культури» в політичних питаннях був геніальний поет Пушкін, до яких людиноненависницьких висловлювань він звертався, закликаючи якомога швидше та енергійніше задушити польське повстання 1830 року та яку великодержавну зверхність при цьому виявляв.\nІніціатор і головний спонсор форуму Михаїл Ходорковський виступав третім. Він говорив найбільш радикально, не вуалюючи своїх антипутінських думок евфемізмами. «Ми зібралися тут з різних причин, але в першу чергу тому, що не згодні з політикою президента Росії Володимира Путіна відносно України», – сказав він на початку. «Україні важко, але я не вірю, що народ, який пройшов за останні десять років дві революції і вистояв на Майдані під кулями, готовий змиритися з втратою державності…» Ці слова мусили бути сказані на початку. Адже не всі високоповажані гості здатні були так лаконічно оцінити зв'язок Майдану і зовнішніх та внутрішніх загроз українській державності, а спеціально з теми Майдану, на превеликий жаль, не було заплановано жодної панельної дискусії.\nАгресивна політика Путіна щодо України шкодить і самій Росії, адже «президент Путін вирішує не глобальні стратегічні завдання» країни, а «використовує свої службові можливості, щоб помститися за свою особисту образу» – за революцію, за вигнання крадія Януковича і його корумпованого оточення, заявив М. Ходорковський. І додав: «Надто вже, на жаль, очевидні паралелі».\nНе обійшлося й без ложки імперського дьогтю, який промовцеві міг здаватися скоріше єлеєм – адже він похвалив Україну. Михаїл Ходорковський пожалкував, що через амбіції Путіна та його недалекоглядну політику «надовго чи назавжди заблокована можливість для Москви стати центром тяжіння всього східнослов'янського світу», а також «ідея об'єднання православної церкви навколо Москви». Це місце, припустив п. Ходорковський, тепер може зайняти Київ, з чим він нас і вітає, хоча сам, як росіянин, переживає за Росію. І хоч промовець припустив, що ці його думки («особисто як Михаїла Ходорковського, а не як організатора конференції»), можуть викликати критику, йому, здається, не спало на гадку, що Київ та українські інтелектуали взагалі не сприймають ідеологему російських «почвенников» ХІХ ст. про особливу цінність «східнослов’янського світу» та православ’я і не прагнуть бути «центром тяжіння» для людей за етно-релігійною ознакою. Для української інтелектуальної еліти (принаймні – її великої і найбільш суспільно активної частини) Євромайдан та його ідеали – це занадто серйозно. А у відповідності до них, і для Росії, і для України було б найкраще стати нормальними національними державами й розвивати партнерські горизонтальні зв’язки з усіма країнами і культурами світу, не виокремлюючи слов’ян і не поділяючи їх на східних і західних, православних і католиків…\nТематичні круглі столи: зміст і форма.\nДалі були тематичні секції (так звані «круглі столи», які за організацією простору в аудиторіях такими, на жаль, не були, але це питання суто технологічне). Вибирати з-поміж них – нелегка справа. Усі теми актуальні, а їх учасники – відомі представники науки, культури, медіа. Серед представників медіа, особливо російських, знаменитостей було, мабуть, найбільше. Однак і їх персони, і їх позиція достатньо відомі завдяки інтернету й телебаченню, тож я відразу вирішила пропустити секції, в яких домінували публіцисти з журналістами й надати перевагу професійно корисному перед цікавим.\nПершою серед відвіданих мною була секція «Суспільство / Наука / Освіта» з таким розшифруванням запланованого обговорення проблем: «Корупція в науці. Проблема фальшивої науки. Громадський контроль і боротьба з корупцією. «Витік мізків» – причини еміграції вчених, економічні та політичні». Модераторами були російський публіцист Сергій Пархоменко, член співтовариства «Диссернет», яке провело низку журналістських розслідувань щодо плагіату дисертацій, у тому числі й високопоставлених російських чиновників. Від України модерував науковець і директор видавництва «Дух і літера» Костянтин Сігов.\nСеред зареєстрованих учасників мала бути заступник МОН України Ірина Совсун, від якої я сподівалася отримати конкретну інформацію про те, що найближчим часом робитиметься в Україні на інституційному рівні для подолання корупції в науці та освіті. Адже Міносвіти таки домоглося схвалення ВР достатньо реформаторського закону «Про вищу освіту», здатного суттєво обмежити як корупційні можливості, так і домінування бюрократії у вузах та наукових установах України. На жаль, заступник міністра не прийшла.\nЗате на секції незаплановано виступив ініціатор і спонсор конгресу Михаїл Ходорковський, який підтримав ідею створення в Києві нового університету, повністю зорієнтованого на найвищі європейські стандарти (і цінності?), в якому могли б навчатися також молоді люди з Росії (очевидно, за його фінансової підтримки).\nОбговорення корупції в науці Сергій Пархоменко намагався спрямувати в бік морального аспекту фальсифікацій та обману в науці. Змістовної дискусії з цього питання не вийшло. Причиною, на мій погляд, була як недостатня підготовленість аудиторії саме з цієї теми, так і те, що модератора, як публіциста, цікавила не стільки наука та її стан, скільки неправомірні способи отримання певного суспільного становища (для мене, казав він, важлива не дисертація, а репутація). Інших же учасників хвилювали саме питання впливу корупції на стан освіти і науки, їх деградація та інституційні способи подолання і корупції, і деградації.\nНа цій секції, на відміну від багатьох наступних, модератори явно намагалися не допустити «політизації» обговорення, спрямувати дискусію в бік «конструктивних» пропозицій щодо російсько-української співпраці. Їх зусиллями увага, зрештою, була перемкнута на нейтральні питання продовження спільних російсько-українських наукових проектів у Криму (безвідносно до теперішнього статусу півострова, якому так і не було дано оцінки), проектів щодо подолання наслідків Чорнобиля, а також на пропозиції не допустити запровадження санкцій, які б зачіпали інтереси та можливості російських науковців. Очевидно виходячи з тих самих міркувань, вони постаралися «зам’яти» питання про використання української мови як робочої на конгресі, яке поставила Наталія Беліцер. А щоб випадково не потрапити на якогось «радикала» та не загострити дискусію, модератори намагалися давати слово людям, яких знали візуально (принаймні так виглядало збоку).\nМоє бажання вставити свої п’ять копійок щодо зв’язку корупції в науці й освіті з посиленням авторитарних режимів залишилось нереалізованим. Не вдалося донести до учасників круглого столу й думку про те, що в часи військового протистояння говорити про політичну нейтральність недоречно. Навпаки, в часи великого конфлікту науковці просто зобов’язані ставати публічними інтелектуалами і давати принципову оцінку подіям і поведінці груп та осіб при владі. Ховати голову в пісок, видавати, що нічого не сталося і ми працюємо далі, як завжди – значить підігрувати агресивній політиці Путіна та його оточення, додавати йому аргументів у розмові з Заходом: мовляв, у нас тут усе в порядку – вчені працюють, життя йде своїм ходом, а ваші санкції тільки порушують нормальний перебіг подій.\nЦі питання, зрештою, мали постати (і я мала намір долучитися до їх обговорення) на наступній, останній секції першого дня роботи конгресу. Однак на ній було ще менше системності та посутності в обговоренні внесених до програми питань. Натомість було достатньо сперечань на тему, хто кому більше винен і хто кому повинен допомагати.\nОтже, під вечір першого дня роботи конгресу довелося пропустити аж три секції «Культура. Російська література в Україні: проблеми перекладу» (не зрозуміло, чому не було – « і навпаки»); «Суспільство. Екологія: захист навколишнього середовища і розвиток екологічного способу життя»; Суспільство. Права людини (політичні в'язні, трудові мігранти, політичні емігранти)». Натомість я обрала секцію «Суспільство. Відповідальність інтелектуальної еліти двох країн за долі Росії і України в контексті політико-історичної драми. Усвідомлення суспільства, його розвитку, через різні форми культури і мистецтва. Просвітницька роль і відповідальність за формування суспільних стереотипів». На мій погляд, ця секція могла би стати ключовою для усього Конгресу, враховуючи його головну мету: налагодити діалог суспільно відповідальних людей з двох національних еліт. Модерували дискусію російський журналіст Алєксандр Морозов і директор видавництва «Критика», український публіцист Андрій Мокроусов (заявлений у програмі Остап Дроздов чомусь не приїхав).\nРозпочинаючи роботу секції, Андрій Мокроусов зробив доволі провокаційну заяву про те, що в ставленні до участі у Конгресі українські інтелектуали поділилися на три частини, одна з яких твердо вирішила не брати в ньому участі, вважаючи, що його організатори виходили насамперед з потреб росіян, і що цей форум набільше потрібен Росії. Відтак, вони собі нібито сказали: не хочемо бути комбікормом для росіян…\nРосіяни (у плані «шпильок») в боргу не залишились. Сумнозвісний російський політтехнолог Марат Гельман, який свого часу попрацював і на В.Медведчука, і на В. Януковича (саме йому приписують карту з поділом українців на 3 сорти у 2004 р.), іронічно прокоментував ситуацію з «низькою культурою» українського Сходу, яким вони, російські інтелектуали, готові, мовляв, заопікуватись… Все одно, сказав він, хочемо ми того, чи ні, цей регіон перебуває під впливом російського культурного та інформаційного поля, то чому б нам не попрацювати там більше. Виголосивши свої наміри, пан Гельман забрався з аудиторії, залишивши незгодним можливість сперечатися між собою. Репліка у відповідь Гельману прозвучала вже без нього, з вуст представника означеного регіону Олександра Філоненка, який запевнив, що жодної допомоги від росіян мешканці українського Сходу не потребують.\nЩе один випад з російського боку прозвучав від алтайського громадського активіста (так він представлений в інтернеті) Костянтина Ємєшіна. Діставшись до Києва аж з Барнаула, цей пан заявив, що не можна зневажливо висловлюватись про керівників їхньої держави, називаючи їх кремлівською клікою тощо, бо українці самі винуваті в теперішній ситуації: «взрыв произошел у вас, а не у нас, и это вы нас в это втянули».\nБули на цій секції хороші проукраїнські виступи, з різким осудом політики Путіна та його режиму, які зірвали аплодисменти – від росіянок Ольги Курносової, Тетяни Ворожейкіної, Володимира Дубровського від України та інших. Але стосувалися вони загальних речей: політичного режиму, міждержавних відносин України та Росії, політики Путіна (яку Тетяна Ворожейкіна охарактеризувала як суміш «заздрості з ненавистю»). До обговорення відповідальності інтелектуалів за стан справ насамперед у своїх країнах, а тоді вже – у відносинах між ними, справа фактично не дійшла. Саме словосполучення «публічний інтелектуал», яке тільки починає входити в широкий вжиток в Україні, для російського дискурсу, як мені здалося, взагалі не характерне. Це й не дивно, враховуючи особливості путінського неототалітарного режиму та методів його впливу на формування інформаційного поля.\nВ інших секціях, за свідченням тих, хто їх відвідав, також не було досягнуто великого порозуміння. Це стосується і найцікавішої, на перший погляд, секції «ЗМІ. Україна і Росія: можливість свободи слова. Цензура. ЗМІ «у вигнанні»: чому російські ліберальні журналісти обирають Україну і як їх приймають». Конфліктними виявились питання відключення російських телеканалів в Україні в умовах інформаційної (і не тільки) війни; термінології, як-от вживання українськими журналістами слова «колоради» щодо тих, хто навішував на себе георгіївські стрічки на Сході України; росіяни так і не розуміли, чому російська мова як друга державна може бути "загрозою для державних інтересів України", а багатьом українським учасникам не подобався традиційно «старше-братський» тон росіян. Російська поетка Єлєна Фанайлова, добре описала цю ситуацію на сайті «Радіо Свобода»: «Ми мало знаємо одне про одного, але любимо порозмірковувати один про одного – росіяни та українці. Нам здається, що якщо використовувати російську мову, то ми можемо правильно описати реальність. Але ця понятійна схема більше не працює… Якщо ти не бачив колорада в його природному середовищі існування, ти не можеш правильно оцінити слово. Мова наша, крім того, що стала знаряддям пропаганди, підводить нас, не вміючи описати реальність». Піддавшись емоціям, дискутанти почали звинувачувати один одного в націоналізмі й шовінізмі і так і не дійшли до позитивних висновків щодо способів протидії державній пропаганді й інформаційній війні, які спотворюють дійсність до непізнаваності.\nЗагалом перший день роботи конгресу викликав деяке розчарування. По-перше, спостерігався «перекіс» у бік домінування російської складової, що відобразилось насамперед у тому, що мовою Конгресу де-факто була російська (про наміри чула різні твердження), і з боку гостей не спостерігалося готовності чути українську (Юрій Луценко почав був говорити українською, та уважно подивившись у зал, швиденько перейшов на «общепонятный»). По-друге, модератори проявляли надмірну, як для української аудиторії, обережність і, щоб не загострювати дискурс, надавали перевагу виступам своїх надійних «знайомих». І, по-третє, представленість українських інтелектуалів була неадекватною, що справляло враження зібрання не стільки російських друзів України, які хотіли глибше розібратися в заявлених проблемах і хоч якось вплинути у себе вдома на подачу України в інформаційному просторі та на її сприйняття суспільством, скільки українських друзів Росії, метою яких було заспокоїти росіян, сказавши: нічого-нічого; хоч і війна, й агресія, але ми продовжуємо вірити, що у вас є люди культури, з якими будемо співпрацювати, незважаючи ні на що.\nДругий день засідань 25 квітня почався для мене з секції, на яку записалася ще з дому: «Економіка / Політика. Шлях до Європи: модернізація по-українськи – як уникнути помилок.\nУкраїнський федералізм – вихід з глухого кута чи політична пастка? Значення конгресу і перспективи співробітництва інтелектуальних еліт». Потім відвідала ще дві секції (про них нижче), у кожній із яких брала участь у дискусії.\nВодночас, довелося пропустити інші, не менш цікаві й гострі дискусії на круглих столах: «ЗМІ / Суспільство / Наука. По інший бік пропаганди. Протидія інформаційній війні: які механізми використовуються і як з ними боротися». «Фальсифікація історії. Проблема інтерпретації історичних подій. Специфіка підручників з історії»; «Культура. Російська мова в Україні без комплексів і упереджень. Чим загрожує незалежності України державний статус російської мови?»; «Людина і церква: роль релігійних інститутів і установ у забезпеченні міжсуспільного діалогу і миру»; «Економіка / Суспільство. Доля Криму після анексії в короткостроковій, середньостроковій і довгостроковій перспективі. Бізнес на війні. Хто багатіє на анексії Криму та дестабілізації на південному сході України. Майбутнє українсько-російських ділових відносин»; «Культура. Україна і Росія: можливість свободи творчості. Цензура. Обмеження свободи думки і самовираження. Адміністративні бар'єри»; «Децентралізація: співробітництво регіонів, волонтерський рух і благодійність. Загальні проблеми розвитку; проблеми у зв'язку із загостренням російсько-українських відносин».\nДискусію про модернізацію і федералізацію вели добре відомий в Україні опозиційний російський публіцист Станіслав Бєлковський та український політолог, генеральний директор журналу «Експерт Україна» Олександр Харебін. Перший виявляв усі ознаки поваги й толерантності до української сторони, починаючи з того, що сам говорив українською; другий задавав запитання промовцям та при потребі досить виразно натякав на відхід від логіки або фактів, дбаючи не стільки про форму, скільки про зміст обговорення. Це приємно контрастувало з досвідом попереднього дня і викликало оптимістичні сподівання, що діалог справді може налагодитись.\nУкраїнською мовою виступив екс-міністр закордонних справ Костянтин Грищенко, який раніше був також послом України в Росії. Як завжди висловлювався дипломатично, закликаючи до діалогу, до вирішення непростих питань політики щодо Криму (наприклад, постачання води чи підтримання залізничного зв’язку з анексованим півостровом), але водночас заявив, що, підтримуючи зв'язок, ми вже не зможемо називати «братами» тих, хто увірвався в наш будинок і намагається «забрати все, що вважає за потрібне».\nВ питаннях модернізації кадровий дипломат висловив не лише про-європейську позицію, а й чималий оптимізм. За його словами, новий «план Маршалла», тепер для України, це «реальність недалекого майбутнього».\nІнший відомий політик та кандидат у Президенти України, народний депутат Петро Порошенко говорив про модернізацію в контексті європейської інтеграції, і, як один з авторів як політичної, так і економічної частини Угоди про Асоціацію з ЄС, запевнив, що вона забезпечить успішну модернізацію економіки. Відповідаючи на запитання, розповів про свою поїздку на Схід, де якраз напередодні була загроза прямого вторгнення військ Росії на українську територію.\nТрохи випав із контексту виступ відомого вченого-економіста Валерія Гейця, який всупереч усім революціям зберігає вірність засадам пост-радянського фундаменталізму в економічній науці. Більшу частину свого виступу він присвятив поясненню, звідки взялися 160 млрд. дол., які він з колегами «підсунули» В.Януковичу як ціну входження до ЄС, а також зачитав результати низки соціологічних досліджень, які показують, що значна частина населення України підтримує, мовляв, змішану економіку та втручання держави в господарське життя. Повіяло духом київських дискусій 1990-х років…\nВід росіян виступали депутат Держдуми Ілля Пономарьов, який загострив увагу на небезпеці від російської армії, яка стоїть на кордоні та на першочерговості проведення виборів у всіх регіонах без винятку та визнання їх легітимними. Він висловив також думку, що Україні буде важко здійснювати модернізацію, якщо вона втратить індустріальну базу у Східному регіоні. В обговоренні федералізації виступила Єлєна Лук’янова, доктор юридичних наук, член Громадської палати Росії і адвокат п. Ходорковського (про її виступ – нижче).\nВзагалі на всіх секціях строго дотримувався принцип почерговості виступів представників Росії та України.\nНе пропустила свого моменту і я, як особа, віддавна зацікавлена проблемами регіоналізму та федералізму (модернізації також, але говорити про неї не змогла через брак часу). У своїх давніших публікаціях з цього приводу я чимало філософствувала про амбівалентність федералізму, його плюси та мінуси, про різну глибину регіональних розмежувань в Україні і про термінологію, за допомогою якої відмінності можна описувати, про не дуже успішний процес формування спільної соцієтальної культури. Проте нині воєнно-політична ситуація примушує говорити не про тенденції і концепції, і навіть не про стратегію, а про тактичні кроки збереження держави та її подальшу життєздатність. Тому треба писати нові статті з цієї проблеми, у тому числі й з обґрунтуванням підходів, викладених у виступі на Конгресі. Якщо ж говорити коротко, то зміст виступу зводився до того, що відповідь на поставлене в назві секції запитання: «Український федералізм – вихід з глухого кута чи політична пастка?» має звучати: звичайно, пастка; і в неї ми не повинні вскочити. В цьому легко переконатися, якщо спробувати з’ясувати: чому і для чого, хто і як домагається реалізації цього, підтримуваного Кремлем сценарію саме зараз…\nВраховуючи відмінності між Донбасом і рештою України в політичній і ширше – соцієтальній культурі (тій закодованій на рівні менталітету системі цінностей, які визначають соціальну поведінку населення певної країни або регіону), було би логічно, на мою думку, провести референдум про відокремлення цієї території від України, а не про федералізм. Проте ми не можемо на це піти з міркувань довгострокових державних інтересів, а також теперішніх, актуальних інтересів тієї більшості населення Донбасу, яке виступає не тільки проти відокремлення, а й проти федералізму; навіть, якщо ця частина населення веде себе сьогодні пасивно. Як би там не було, Україна не повинна переоблаштовувати державно-політичний устрій у період кризи, раптово і тільки тому, що цього вимагають радикали, яких підтримує Путін. Україна має йти своїм шляхом, зважаючи на потреби регіонів, але насамперед дбаючи про зміцнення державних інституцій. Будь-які структурні перебудови мають здійснюватися після обрання нової легітимної влади, на основі конституції і законів (у тому числі й закону про референдум). Заборонних тем для політичних дискусій немає, але будь-які пропозиції мають бути обґрунтованими, а їх врахування має здійснюватись на основі демократичної, правовим шляхом унормованої процедури.\nНа жаль, я не встигла згадати про ту велику роботу, яку ведуть українські правники й політологи в напрямку підготовки законодавства, спрямованого на децентралізацію управління країною без федералізації. Як наслідок, мусила вислуховувати повчальні розмірковування колеги з Росії (Єлєни Лук’янової) про те, що не слід бачити все в контрастних кольорах: унітарна – федеративна держава; що є дуже багато перехідних форм і способів децентралізації (з відповідними прикладами зарубіжних країн). Ідеї загалом правильні, але не нові для українських науковців і політиків. А крім того, для предметної дискусії треба було б знати, не тільки що обговорюється, а й що вже робиться в Україні в цьому напрямі, а також чого конкретно хочуть сепаратисти і що, зрештою, може їх задовольнити чи зупинити.\nНаступним був круглий стіл «Суспільство / Люстрація: за і проти. Україна пішла європейським шляхом. Росія свого часу від цього відмовилася. Подолання радянської парадигми». Володимир Кара-Мурза та Євген Захаров були не тільки модераторами, а й дуже цікавими промовцями у цій дискусії. В.Кара-Мурза ознайомив аудиторію з історією питання про люстрацію в Росії, а Є.Захаров прочитав, фактично, коротку лекцію про особливості 4-х законопроектів про люстрацію, зареєстрованих у ВР України. Він також висловив своє неоднозначне ставлення до самого процесу люстрації, який з одного боку потрібен задля очищення суспільства, а з іншого, на його думку, – пов’язаний із порушенням прав людини. Останнє твердження пізніше заперечили інші учасники дискусії: Володимир Кара-Мурза, Ілля Пономарьов, Борис Захаров і я.\nДуже цікавим був виступ російського правозахисника Олександра Даніеля, який показав високий рівень не лише теоретичної, а й практичної обізнаності з проблемою. Він був одним з керівників «Меморіалу», розробляв законопроект про реабілітацію жертв сталінських репресій і в далекі єльцинські часи не підтримав ідеї люстрації, бо вона входила у протиріччя з названим законом. Тепер він про це трохи жалкує, але як і раніше вважає проведення справедливої люстрації на пострадянському просторі складним, практично нездійсненним завданням (насамперед з технічних причин – через стан архівів і наявність у них багатьох неправдивих відомостей).\nПісля двох виступів, автори яких заперечували люстрацію, вважаючи її знаряддям помсти і «захоплення» звільнених місць, а також ототожнюючи з нею різні неправові «вихлюпування» пост-революційної енергії активістів у вигляді самодіяльної, так званої «народної люстрації», дуже вдало всі крапки над «і» над розставив депутат російської Держдуми Ілля Пономарьов. Він показав і необхідність, і правову обґрунтованість люстрації для суспільств, які хочуть здійснити розрив з минулим. Борис Захаров поставив люстрацію в контекст перезавантаження влади, а я наголосила на її меті: створити нову якість органів державної влади та управління. Секція, на відміну від багатьох інших, відбулася спокійно, без зайвих емоцій і була більше схожа на секцію наукової конференції.\nПолітичні та ідеологічні протистояння знову заявили про себе на наступній, фактично підсумковій секції про найближчі і віддалені перспективи відносин України та Росії (хоч заключним було наступне за нею пленарне засідання). Дискусію на тему «Стратегія Кремля щодо України / Чи чекають нас десятиліття взаємного відторгнення? Чи можливе мирне співіснування демократичної України і авторитарної Росії?» розпочали модератори Станіслав Бєлковський, Борис Нємцов, і Микола Вересень. Жорстка критика намірів і політики Кремля, «мстивості» В. Путіна та його ненависті щодо України, яку він так і не зміг вписати у свої геополітичні схеми, доповнювалась (часом спірними) припущеннями щодо можливих кроків України у відповідь. «Публіка» намагалась дискутувати з поглядами «інженерів людських душ», що перебували на сцені, а Микола Вересень усіляко ці намагання стримував, кажучи, що це ж, мовляв, не прес-конференція. Сам він висловився найкоротше, прирівнявши поведінку російської держави до поведінки незрілого підлітка, який постійно у стресі, на всіх ображається і усім погрожує… Пізніше один із промовців із залу, зауважив, що, на його погляд, це скоріше старечі, а не юнацькі «вибрики» (слово, перепрошую, моє – А.К.).\nНе втрималась від участі в дискусії і я, бо дуже вже зачепила стійкість позиції Бориса Нємцова, про яку напередодні він двічі заявив на телебаченні і знову, майже слово в слово, повторив на конгресі, дивуючись, що українська сторона його не хоче розуміти. Суть її полягала в тому, що над Україною нависла загроза зникнення державності, отже – її збереження – базовий пріоритет, про який усі мають думати та говорити. А українці цього начебто не хочуть помічати й ведуть дискусії про державну мову, федералізм та інші питання. Треба, стверджував Нємцов, будь-якою ціною зберігати державу, причому в тих кордонах, у яких її вдасться зберегти. Хочуть сепаратисти другу державну мову – треба їм дати, хочуть федеративного устрою – те саме.\nФормально, нібито все правильно. Але… Заперечення викликало по-перше саме припущення, що українські експерти та політики не розуміють глибини загроз. По-друге неприйнятним видавався ось цей алярмовий і водночас пораженський тон висловлювань, який прирікав би українських політиків на те, щоб іти у фарватері всіх путінських вимог, трансльованих ним через своїх великих і малих, озброєних і беззбройних сепаратистів. По-третє, і це мабуть головне, дивувало, що наштовхуючись на нерозуміння партнерів по дискусіях, сам Нємцов недобачив однієї великої суперечності у своїх висловлюваннях. З одного боку, він стверджував, що Путін мстить Україні за Майдан, що він її ненавидить та що головна його мета – збереження своєї влади, у даному випадку за рахунок розширення території держави, відновлення імперії. То яким же чином Україна може зберегти свою державність, йдучи шляхом «умиротворення агресора»? Адже для нього, як і для його «сепаратистів-терористів», мова – десяте діло, привід, засіб окозамилювання. То ж ідучи шляхом задоволення цих надуманих, насправді неважливих для агресора вимог, його не вдасться зупинити. Тому прагнучи до побудови правової держави (саме цього хотів Майдан), ми йтимемо крок за кроком, розв’язуючи реальні проблеми мовно-культурного розвитку регіонів, самоврядування (й бюджетної федералізації), але тільки на основі правових, демократичних процедур, а не під диктовку кремлівського володаря. Ці думки я, як могла, намагалася втиснути у свій виступ. Реакція на нього була «Я же не приехал вас учить, но…». А з українського боку прозвучала репліка, що усе-таки «краще одна держава з двома мовами, ніж дві держави – кожна зі своєю» (від відомого соціолога Євгена Головахи). Значить, аргумент, що це не допоможе в теперішній ситуації, не був почутим.\nНерозуміння один одного між росіянами та українцями проявлялись в основному там, де давались поради, рекомендації, але не було конкретики, не було обізнаності щодо українського дискурсу з означених проблем і щодо того, що вже реально робиться в Україні на рівні хоча б Верховної Ради, не кажучи вже про громадянське суспільство. Взагалі, формат «конгресу», можливо, й допускає обговорення в стилі «хто що знає», але мені, як науковцю, кращими видаються панельні дискусії довкола аргументів, сформульованих у виступах основних доповідачів на кожній панелі (секції).\nВтім, у цілому ця секція пройшла в достатньо дружній атмосфері. Були й вибачення з російської сторони за політику керівництва держави, був і жовто-блакитний віночок на голові російської вченої і громадської діячки, були й запевнення українських промовців, що конгрес приніс значну користь, а діалог варто продовжувати.\nУ такому настрої і чекали ми (доволі довго, бо справа виявилась непростою) на резолюцію Конгресу, яка мала бути оголошена на заключному пленарному засіданні під головуванням Мустафи Наєма.\nПідсумки і резолюція Конгресу\nЯк «символічна акція солідарності російської та української інтелігенції», майданчик для обміну думками й налагодження контактів на майбутнє Конгрес безумовно заслуговує позитивної оцінки. «Притирання» інтелігенції двох країн відбулося, хоч залишаються питання щодо глибини його впливу на взаємне сприйняття сторін. Втім, заплановано продовження контактів і навіть співпраці в рамках постійно діючих організацій.\nАле завдання ставилися масштабніші. На питання, чи були знайдені способи протидії інформаційній війні і державній пропаганді, відповідь буде скоріше негативною. Тим більше не було (та й не могло бути, на мій погляд) вироблено якоїсь «дорожньої карти» подолання «міждержавного протистояння», читай «агресивній політиці Путіна щодо України». Ця планка була поставлена занадто високо, враховуючи те, що «друзів» пост-революційної України в Росії недостатньо багато, щоб впливати на політику.\nТекст резолюції був зачитаний російською мовою Алєксандром Морозовим та українською – Маріанною Кіяновською.\nВ резолюції ніякі практичні кроки не були прописані, але оцінки були чіткими і зрозумілими. В документі зазначено, що Росія і Україна «підійшли до небезпечної межі справжньої війни» і що в такій драматичній ситуації «інтелектуали та діячі культури двох країн зобов'язані зробити все для того, щоб повернути довіру та партнерські відносини між нашими народами і країнами». Чітко заявлена незгода з втручанням Росії у внутрішні справи України, зокрема, у питаннях державного устрою, самоврядування та мовної політики (із зазначенням поваги до культурних і мовних прав меншин); висловлена підтримка «територіальної цілісності України в її конституційних межах», а також стурбованість перетворенням Росії «на закриту, агресивну країну, політика якої порушує норми міжнародного права». «У критичні моменти історії, – мовиться в резолюції, – відповідальність інтелектуалів та діячів культури відчувається особливо гостро. Ми готові зробити все від нас залежне, щоб покласти край російсько-українському протистоянню», а також «вважаємо європейський вибір єдино вірним і для України, і для Росії».\nЯкщо врахувати різнобій думок і висловлювань упродовж конгресу, цей документ, як на мене, вийшов навдивовижу цілісним і загальноприйнятним.\nЗагалом зустріч можна оцінити як масштабну, інформативну, але успішну не більше як наполовину (якщо брати до уваги її можливі політичні наслідки). Однак велика цінність спілкування, як на мене, – в самому спілкуванні, і воно відбулося. Думаю також, що більшість учасників форуму покладають надію на нові етапи діалогу, бо хоч як би важко він не давався, альтернативи живому спілкуванню, за ефективністю впливу на його учасників, просто немає.\nІ ще хочу зробити такий постскриптум. В деяких ЗМІ конгрес був названий «балом Ходорковського», висловлювались думки, що такі гучні заходи для України – не на часі. Тож, чи був це «бенкет під час чуми»? Я категорично заперечую таку оцінку. Хоч і фуршети, і поселення, і все інше було на високому рівні, усе це (в теперішніх українських умовах) відсунулось на другий план, а на першому були робочий настрій, демократична атмосфера і серйозний обмін думками.\n Про завдання Конгресу див.: http://employers.com.ua/index.php/timeline/novosti-ukrainy/504-26-aprelya-kharkov-kongress-ukraina-rossiya-dialog.\n Володимир Панченко. «Патриотический сифилис» російської інтелігенції у часи давні й сьогочасні. – Тиждень. – № 12 (332). – 20 березня, 2014 – http://tyzhden.ua/Columns/50/105376 (27 березня, 2014)\n Див.: Михаил Ходорковский: Вступительное слово на конгрессе "Украина-Россия: диалог". – 24 апреля 2014. – http://www.echo.msk.ru/blog/echomsk/1306878-echo/.\n Елена Фанайлова Язык до Киева // Радио Свобода. Мир. Украина. – 26.04.2014. – http://www.svoboda.org/content/article/25363740.html\n Український федералізм: політичні аспекти” // Ї. – Число 23. – 2002. (Доповідь на семінарі часопису „Ї” і дискусія). – С.81-120; Колодій Антоніна. Український регіоналізм як стан культурно-політичної поляризованості // АГОРА. Випуск 3: Україна - регіональний вимір. – Київ, 2006. – С. 69-91. - http://www.kennan.kiev.ua/kkp/content/publications/Agora3.pdf.\n Див.: Колодій Антоніна. Соцієтальна культура як чинник національної консолідації // Консолідація українського народу: конституційно-правові аспекти. Збірник статей за матеріалами науково-практичної конференції 28 лютого - 1 березня 2013 р. Львів, ЛНУ ім. Івана Франка. – Львів: Вид-во Львівського університету, 2013. – С.40-54.\n Цікаво, що проїхавшись Сходом України «в обозі» Михаїла Ходорковського після конференції, Станіслав Бєлковський написав: «Проросійські сепаратисти, вони ж прихильники федералізації, біля будівлі захопленої обладміністрації – це чистий Босх… «Донецька народна республіка» – царство злобного, ображеного на весь світ декласованого елементу. Я не заздрю тим, хто опиниться під його юрисдикцією. Я своїми вухами чув у юрбі біля Донецької ОДА розмови про те, що непогано би захопити Ходорковського, користуючись нагодою, і якось розторгувати». Більше того, каже Бєлковський, щось таке вони намагалися зробити…(Див.: Станислав Белковский. Семь с половиной часов, или Out of this reality. – http://www.colta.ru/articles/specials/3082.\n Повний текст резолюції див.: Резолюция Конгресса "Украина-Россия: диалог", 24-25 апреля 2014 года. – http://polit.ru/article/2014/04/25/resol_ukraine_russia_dialog/ .


Анатолій Матвійчук Archives - Ранок Надії\nМітки: Анатолій Матвійчук\nГоловна Публікації за тегом "Анатолій Матвійчук"\nАнатолій Матвійчук: Навіщо та пісня, яка не веде до Бога?\n20.09.2017 Ранковий гістьКоментарів немаєСтепанюк Сергій\nНародний артист України Анатолій Матвійчук в програмі “Ранок надії” (телеканал “Надія”) розповідає про свій перший вірш, про ставлення до сучасної естради, а ще дає поради починаючим поетам. Крім того Анатолій представляє нову, хоча й досить відому пісню “Золотий Єрусалим”, до…\nАнатолій Матвійчук – Золотий Єрусалим\n20.09.2017 Музика у "Ранку надії"Коментарів немаєСтепанюк Сергій\nПісня “Золотий Єрусалим”. Автор слів і музики – Наомі Шемер. Український текст Анатолія Матвійчука.\nАнатолій Матвійчук – Святий вечір\n07.01.2017 Музика у "Ранку надії"Коментарів немаєСтепанюк Сергій\nНародний артист України Анатолій Матвійчук у програмі “Ранок надії” виконує авторську пісню “Святий вечір”. В ніч Христового Різдва запалю свічу, В серці вогник торжества тихо засвічу, Бо прийшла пора чудес ніби в перший раз, Білі ангели з небес вже летять…\nАнатолій Матвійчук про духовність, мир і поезію\n01.01.2017 Ранковий гість1 commentСтепанюк Сергій\nНародний артист України, поет Анатолій Матвійчук у студії програми “Ранок надії” розповідає про духовні витоки своєї поезії та про те, що може принести мир в Україну. Крім цього ви почуєте у виконанні Анатолія авторську пісню “Святий вечір”.


соціальні паразити | Народний Оглядач\n28 Червень 2022 р., Вівторок, Київський час 09:38\nДержава зробила достатньо для бізнесу в перші три місяці війни, а тепер потребує коштів на армію, каже міністр фінансів Сергій Марченко. Він виступає за скасування податкових пільг для бізнесу,...\nПереляк пройшов. Паразити знову хочуть сісти на потоки і отримувати відкати\nЧиновники хочуть отримувати, як раніше, зиск за те, що вони чиновники. Прозорість, простота, ефективність надання допомоги тим, хто її потребує, їх не влаштовує, бо тоді нічого не може прилипнути до...\nЧим насправді є Благодатний вогонь та чому росіяни хочуть його вкрасти – метушливі будні шахраїв (відео)\nЩо відомо про благодатний вогонь? Як влаштований Храм Гробу Господнього та чому Московський патріархат хоче отримати власний ексклюзивний доступ до реліквії? Український релігієзнавець Дмитро Горєвой...\nМедичний лохотрон: ліки виробляються для того, щоб скоротити населення світу\nЛіки виробляються для того, щоб скоротити населення світу. Таку відверту заяву зробив відомий вчений-біохімік Шейн Еллісон (Shane Ellison).\nШвеція - це не чудова історія про те, як одна країна змусила "соціалізм" працювати. Це ще один приклад провалу соціалістичної політики і сили економічної свободи.\nКорупція починається з шоколадки\nКорупція починається з шоколадки, а закінчується мільйонами доларів! Все залежить від посади у державній структурі, яку обіймає корупціонер!


20.10.2020 - Вечірні новини\nВечiрнi новини » Жовтень 2020 » Архивы для 20.10.2020\nЮлія Світлична зустрілась з жителями селища Печеніги\nЗа часів губернаторства Юлії Світличної в області будувались дитячі та спортивні майданчики, футбольні поля та інша інфраструктура для дітей та молоді. Зі зміною обласного керівництва ситуація стрімко змінилась. Там, де, як гриби після дощу, мали з’явитися новенькі та яскраві об’єкти для підлітків, тепер часто залишається занедбана або просто не приведена до ладу територія. Нових дитячих та спортивних майданчиків потребує і селище міського типу Печеніги. Днями Юлія Світлична, вже у якості народної депутатки, відвідала населений пункт, аби почути проблеми людей. Подробиці знають наші кореспонденти. На зустріч із Детальніше...\nУ центрі Харкова у річку провалилося авто\nАвто провалилося у річку сьогодні у центрі Харкова. Водійка не постраждала. Її рятувальники діставали на сушу за допомогою драбини. Щоб витягти авто з річки рятувальникам знадобився кран. Детальніше – далі. Подія трапилась на Харківській набережній, поблизу Вознесенського мосту близько 13-ї години. Авто «Кіа» під кермуванням жінки збило огорожу та впало у річку. Причиною, різкого маневру, внаслідок якого авто впало у воду, могла стати кішка. Жінка, щоб не збити її різко скермувала машину вбік, потім начебто авто стало некерованим, збило огорожу і вилетіло у річку – про це у патрульній поліції області розповіла кермувальниця авто. Про це повідомив «Вечірнім новинам» Детальніше...\nПарк Горького та Харківський метрополітен заборгували понад 270 мільйонів за кредит\nПонад двісті сімдесят мільйонів гривень – саме стільки заборгували парк Горького та Харківський метрополітен за кредит, отриманий на реконструкцію одного з наймасштабніших іміджевих проектів міста – парку Горького. Не дочекавшись чергової виплати, банкіри подали позов до Господарського суду. Сьогодні мало відбутися підготовче засідання. Подробиці – далі у сюжеті. Ще у 2011 році під час підготовки до Євро-2012 на реконструкцію та закупівлю атракціонів парк Горького взяв маже 20 мільйонів євро кредиту строком на чотири роки. Євген Лісічкін, експерт Харківського антикорупційного центру Парк Горького є збитковим, тому що з 15 по Детальніше...\nУ більшості українців 5-й Президент України Петро Порошенко асоціюється з корупцією – соцопитування\nУ більшості українців 5-й Президент України Петро Порошенко асоціюється з корупцією. Це показали результати опитування Київського міжнародного інституту соціології, проведеного 8-15 жовтня. Респондентів під час інтерв’ю просили відповісти, кого вони найбільше асоціюють з корупцією, а кого – з бездоганною репутацією. При цьому пропонували список з 10 українських політиків. Серед них: Петро Порошенко, Юлія Тимошенко, Володимир Зеленський та інші. 53 відсотки опитаних назвали Петра Порошенка тим політиком, чия діяльність викликає найбільше асоціацій з корупцією.\nСьогодні пройшло засідання Бюро Конгресу регіональних влад Ради Європи в онлайн-режимі. Харків’янка Юлія Світлична в якості Віце-президента Палати регіонів, представляє Україну, вона доєдналася до обговорення важливих питань розвитку країн Європи. У засіданні Бюро Конгресу регіональних влад Ради Європи взяли участь представники європейських країн. Україну представляє Юлія Світлична як Віце-президент Палати регіонів. Вже протягом чотирьох років вона ініціює активізацію співпраці на рівні регіонів і посилення взаємодії з європейськими фінансовими інститутами. На сьогодні питання економічної підтримки в умовах пандемії вийшло на перше місце. Юлія Світлична Віце-президент Палати регіонів Конгресу регіональних влад Ради Європи Стоит отметить, как страны Европейского Союза поддерживают своих граждан и экономику в эти сложные времена в связи с пандемией коронавируса. Поговорили о тех способах, которые внедряются и уделяют внимание и заботу местного населения. Членів конгресу також цікавила ситуація, яка наразі склалася в Україні та Харківщині, зокрема, з протидією та боротьбою з Ковід-19. Юлія Світлична, Віце-президент Палати регіонів Конгресу регіональних влад Ради Європи Объективная информация – у нас на сегодня не хватает мощностей, не принимаются меры, для того, что бы люди себя ощущали защищенными в своей стране. Европа принимает программы по медицине, по экономике, закупают оборудования, разворачивают центры. В связи с этим и возникают вопросы, а как происходит реагирование на территории Украины. Окреме питання було присвячено місцевим виборам у нашій країні. На жаль, міжнародні коллеги, через пандемію не сможуть бути присутніми в день голосування. Проте дистанційно вони завжди на зв’язку з Юлією Світличною. Вона як Віце-президент Конгресу, інформує європейських спостерігачів про ризики, які сьогодні існують перед виборами, які технології залучені і як на це реагують відповідні органи в тому числі і правоохоронні. Юлія Світлична Віце-президент Палати регіонів Конгресу регіональних влад Ради Європи Мы договорились, что будем каждый день на связи, чтобы докладывать о том, защищён ли голос каждого украинца, соответствует ли это стандартам нашего законодательства и европейского и как на это реагируют правоохранительные органы и те, которые осуществляют контроль в день голосования тех законов, которые сейчас существуют. Нажаль, на сьогодні в Україні не можна назвати передвиборчий процес такий, що має виконання всіх норм та законів. Лише за декілька днів в області спостерігається активізація чорних політтехнологій. Так, минулого тижня на Харківщині невідомі масово поширювали друковану продукцію у вигляді спецвипуску газети з неправдивою інформацією про політсилу Юлії Світличної. Розповсюдження продукції виявили 17 жовтня в місті Ізюмі. При цьому на газетах не було ніяких вихідних даних. Загалом з початку виборчої кампанії відкрито 20 кримінальних проваджень, складено 9 адміністративних протоколів. Нагадаємо, Юлія Світлична стала Віце-президентом Палати регіонів Конгресу регіональних влад Ради Європи у 2016 році, згодом у 2018 році її обрали на цю посаду вдруге – до 2021 року. Анна Почапська, Євген Сєріков\nНа Харківщині не вистачає місць у медзакладах для лікування хворих на COVID\nУ Харкові вільні ліжка для хворих на COVID є тільки в пологовому. Обласні опорні лікарні вже переповнені. Через це пацієнтів транспортували до районних лікарень. Обласні владники називають ситуацію в регіоні вкрай критичною. Детальніше – у наступному матеріалі. Останні тижні на Харківщині зростає рівень захворюваності на COVID-19. Область не готова до поширення пандемії, кажуть експерти, через це на сесії обласної ради між заступником голови облради Володимиром Скоробагачом та головою ХОДА Олексієм Кучером виник конфлікт. Скоробагач вважає, що в регіоні ситуація критична й її потрібно негайно вирішувати, Детальніше...


Жорж-Кевін Н'Куду — Вікіпедія\nЖорж-Кевін Н'Куду Мбіда\n13 лютого 1995(1995-02-13) (25 років)\n2011-2013 «Парі Сен-Жермен»\n2013–2014 «Нант-2» 21 (1)\n2013–2015 «Нант» 34 (2)\n2015–2016 «Марсель» 28 (5)\n2016–2019 «Тоттенгем Готспур» 11 (0)\n2018 → «Бернлі» 8 (0)\n2019 → «Монако» 3 (0)\n2019– «Бешикташ» 1 (0)\n2012 Франція U-17 3 (0)\n2013 Франція U-19 2 (0)\n2014 Франція U-20 1 (1)\n2015–2016 Франція U-21 6 (1)\nЖорж-Кеві́н Н'Куду́ Мбіда́ (фр. Georges-Kévin Nkoudou Mbida, нар. 13 лютого 1995, Версаль, Франція) — французький футболіст, фланговий півзахисник клубу «Бешикташ».\nВиступав за молодіжну збірну Франції.\nВихованець юнацьких команд футбольних клубів «Парі Сен-Жермен», «Булонь-Біянкур» та «Нант».\nУ дорослому футболі дебютував 2013 року виступами за команду клубу «Нант-2», в якій провів один сезон, взявши участь у 21 матчі чемпіонату.\nСвоєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу основної команди клубу, до складу якої приєднався 2013 року. Відіграв за команду з Нанта наступні два сезони своєї ігрової кар'єри.\n2015 року уклав контракт з марсельським клубом «Олімпік», у складі якого провів наступний рік своєї кар'єри гравця. Більшість часу, проведеного у складі «Марселя», був основним гравцем команди.\nДо складу клубу «Тоттенгем Готспур» приєднався 2016 року. За три роки відіграв за лондонський клуб 11 матчів в національному чемпіонаті. Двічі був відданий в оренду: з січня по травень 2018 року до «Бернлі» та в першій половині 2019 року до «Монако».\nУ серпні 2019 перейшов до стамбульського «Бешикташа» за 4 мільйони євро.\n2012 року дебютував у складі юнацької збірної Франції, взяв участь у 5 іграх на юнацькому рівні.\n2014 року залучався до складу молодіжної збірної Франції. На молодіжному рівні зіграв у 7 офіційних матчах, забив 2 голи.\n2013–14 «Нант» Л1 6 0 КФ+КЛ 0+2 0+1 - - - - - - 8 1\n2014–15 Л1 28 2 КФ+КЛ 3+1 0 - - - - - - 32 2\n2015–16 «Марсель» Л1 28 5 КФ+КЛ 5+1 0+1 ЛЄ 7 4 - - - 41 10\n2016–17 «Тоттенгем Готспур» ПЛ 8 0 КА+КЛ 3+2 0 ЛЄ 1 0 - - - 14 0\n2017–18 ПЛ 1 0 КА+КЛ 1+2 0 ЛЧ 2 1 - - - 6 1\n→ «Бернлі» ПЛ 8 0 - - - - - - - - - 8 0\n2018–19 «Тоттенгем Готспур» ПЛ 1 0 КА+КЛ 1+1 0 - - - - - - 4 0\n→ «Монако» Л1 3 0 - - - - - - - - - 3 0\n2019–20 «Тоттенгем Готспур» ПЛ 1 0 - - - - - - - - - 1 0\nЖорж-Кевін Н'Куду на сайті transfermarkt.com (англ.) (нім.) (італ.) (ісп.) (порт.) (пол.) (нід.)\nЖорж-Кевін Н'Куду на сайті Soccerbase (англ.)\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Жорж-Кевін_Н%27Куду&oldid=27291830\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 19:07, 16 лютого 2020.


Державний парк Сьєрра-Невада\nПарк знаходиться на місцевості Андалузії, в гірському районі Гранді. Площа — Вісімсот шістьдесят-дві кв. км. Датою заснування вважається Одна тисяча дев’ятсот шістьдесят шість рік.\nСьєрра-Невада, як шматок раю, вразить вас власної незвичністю. Тут зустрілися льодовики із зеленню, річки і ущелини, кам’яні насипи і сніжні піки. А тераси парку, засаджені мигдальними деревами, вражають власною красою. Гора Mulhacen є найвищою точкою Іспанії.\nЗ Одна тисяча дев’ятсот вісімдесят шостого року парк знаходиться під захистом ЮНЕСКО, яка визначає його як «рідкісний», що утворився через найбільшої техногенної катастрофи, в результаті якої хребет був розтягнутий і утворилися округлені схили і горби на півдні.\nФлора і фауна парку дуже різноманітні. На луках ви зустрінете величезну кількість здичавілих квітів (близько Дві тищі видів, а П’ятдесят з їх відносяться до місцевих ендеміків — не зустрінеш більше ніде), птахів, комах і метеликів, можна зустріти іспанського козерога, борсуків, лісових кішок, кабанів, лисиць.\nКонкретних лижників повеселить наявність лижного курорту Соліна на захід парку. Схил Ель-Ріо вразить можливістю нічного катання. Для любителів інших зимових видів спорту також знайдеться розвага — катання на санях, запряжених собаками. Не залишаться без коханого втіхи та інші: до послуг туристів тут альпінізм, польоти на параплані, риболовля, верхова їзда. А для тих, хто бажав би проїхатись на лижах, але поки не вміє працюють інструктори. Дрібні туристи теж не залишаться без діла, для їх на курорті передбачений дитячий садок, а для дітей — ясла.\nПорто-Ново, столиця Беніну Як очистити віртуальну пам’ять, і для чого це необхідно робити


Як обрати якісні меблі для ванної кімнати [Водоснабжение дома]\nЯк обрати якісні меблі для ванної кімнати\nСьогодні люди все частіше стали замислюватися над зміною інтер'єру в своєму будинку і в той же час, мало хто приділяє належну увагу облаштуванню ванної кімнати. А адже вона має першорядне значення. Так як саме в цій кімнаті кожен член сім'ї проводить багато часу. Від затишку ванної кімнати, її зручності залежить настрій людини. Після важких трудових буднів так хочеться усамітнитися, і тут на допомогу обов'язково прийде ванна кімната, в якій можна розслабитися і насолодитися самотою.\nОчень важно вібрать качественную Мебель для ванной, ведь так важно чтоб мебель пролужила долго.\nТак як ванна кімната зазвичай являє собою приміщення невеликого розміру, необхідно подумати про те, як розташувати меблі і сантехніку. Дуже високі вимоги пред'являються до облаштування ванни.\nРізноманіття меблів для санвузла\nМеблевий ринок надає величезний вибір різних комплектацією і наборів, як м'яких меблів для ванної, так і сантехніки. Стандартом є набір, що складається з тумбочки з вбудованою раковиною, шафки, який розташовується на підлозі, а також підвісної, дзеркала. У деяких стандартних комплектаціях присутні пенал і кілька полиць, призначених для розміщення аксесуарів, начебто рушників. Кількість предметів меблів для ванної кімнати залежить від її розмірів.\nСучасні умови диктують нові вимоги до предметів меблів для ванних кімнат, Так, сьогодні технічний розвиток досягло таких результатів, що встановити в приміщенні можна дзеркало, яке захищене від потіння. А якщо у вашому будинку під ванну відведено приміщення великих розмірів можна за бажанням розмістити в ній найсучаснішу сантехніку, від джакузі до спа-кабінки. Простір можна заповнювати такими меблями, яка, на думку власника будинку, є необхідною.\nДля меблів, яка призначена для розміщення у ванній кімнаті, пред'являється ряд вимог, при дотриманні яких вона прослужить довгі роки. По-перше, вона повинна бути функціональною. Особливо цей параметр важливий для меблів, яка буде встановлена в невеликих приміщеннях, так як в таких кімнатах дуже важливо правильно заповнити не тільки простір, але помістити якомога більше речей. По-друге, зовнішній вигляд меблів повинен бути привабливим. На сьогоднішній день існує велика кількість варіантів комплектів меблів для ванної, тому власнику квартири буде не так складно вибрати стильний варіант інтер'єру. І, нарешті, по-третє - меблі для ванної повинна бути стійка до вологи.\nЩоб всі вимоги були дотримані, краще зупинити свій вибір на продукції для ванних кімнат від відомих марок. Дуже добре, якщо компанія давно спеціалізується на виробництві меблів для ванних і комплектуючих.\nУ випадках, якщо в будинку є просторе приміщення, і матеріальне становище дозволяє придбати варіанти меблів з дорогих, варто зупинитися свій вибір на меблях від компанії Burlington, вона ідеально впишеться в великогабаритну кімнату і прослужить вам вірою і правдою не один рік.\nЯк перевірити меблі на якість\nЗвичайно, кожен виробник намагається запевнити споживачів в тому, що продукція, що випускається на ринок, його компанією є найкращою і при її виробництві дотримані всі вимоги. Разом з тим дуже часто меблі для ванних кімнат не відповідає експлуатаційним характеристикам, які були описані в рекламі. Але в даному випадку перевірити заявлені якості можна. Ось способи, які допоможуть визначити, наскільки меблі відповідає вимогам якості:\nВідсутність патьоків в місцях нанесення фарби;\nФурнітура в ідеалі повинна бути з металевими елементами, ще краще якщо вони будуть хромованими. Вона не тільки надійніше і міцніше, але і набагато привабливіше. Металеві деталі міцні та довговічні, а ось пластмаса прослужить лише кілька місяців, після чого втратить первісний вигляд;\nРаковину слід перевірити на наявність сколів і тріщин. Для цього досить постукати по ній металевим предметом. Якщо у відповідь ви почуєте дзвін - фурнітура в порядку, якщо ж, пролунає глухий звук, то на обличчя наявність пошкоджень.\nПравильна розстановка меблів у ванній кімнаті\nНасамперед слід зазначити, що затишок у ванній кімнаті повинен бути беззаперечний, також вона повинна відповідати вимогам комфорту свого господаря, тому що в ній люди проводять багато часу. Не потрібно покладатися на чужий смак, слід тільки порадитися з членами сім'ї, і ви зможете створити дійсно райське місце, де захочеться проводити якомога більше вільного часу. Ну і звичайно, дуже важливо, щоб меблі, встановлена у ванній кімнаті, відповідала вимогам функціональності і зручності. В даному питанні варто дотримуватися деякі рекомендації:\nПо-перше, якщо ванна кімната оснащена підлогою з підігрівом, то краще вибирати тумбочку на ніжках;\nПо-друге, щоб зберегти зовнішній вигляд меблів не потрібно встановлювати шафа з раковиною впритул з ванною або поблизу бокової стіни. До слова сказати, правильно встановлена меблі дозволить зробити прибирання приміщення простіше;\nІ, нарешті, при виборі меблів для ванної кімнати слід враховувати площу приміщення, адже якщо для великих кімнат підійде фурнітура будь-якої форми і розміру, то для маленьких ванних, варто придбати високі, але вузькі шафи.\nЯкщо простір будинку дозволяє, то логічно обладнати кілька ванних кімнат. Так, одна буде призначена для господарів, а інша для гостей. Для власників будинку найкраще встановити душову кабінку, обладнати пральню зону і умивальник. Звичайно, здійснити план по створенню двох водних зон в сучасних багатоквартирних будинках навряд чи можливо, тому особливу популярність завоювали «мойдодири». Зазначена конструкція являє собою набір шафок різних розмірів, умивальник із стільницею і дзеркало.


Зоя Казанжи: "Була вчора на фіналі Євробачення. Кілька важливих речей, які вважаю за необхідне озвучити" - Горизонт\nHome / Шоубіз / Зоя Казанжи: "Була вчора на фіналі Євробачення. Кілька важливих речей, які вважаю за необхідне озвучити"\nЗоя Казанжи: "Була вчора на фіналі Євробачення. Кілька важливих речей, які вважаю за необхідне озвучити"\n• 14:26 • Шоубіз\nБула вчора на фіналі Євробачення. Кілька важливих речей, які вважаю за необхідне озвучити.\nВони - моє суб'єктивне враження, яке базується на тому, що бачила. Сообщает http://newkozak.co.ua/\n1. Відмінна організація. Ніде я не стояла в черзі, все продумано до дрібниць, швидке проходження контролів, всі ввічливі і люб'язні.\n2. Хороша комунікація обслуговуючого персоналу в залі. Уважні, швидкі, добре проінструкторовані. Йдуть назустріч, допомагають в разі необхідності.\n3. Медики і секьюріті в залі були розміщені таким чином, що контролювали свої квадрати, тримаючи їх в полі зору. Бачила, як медичний працівник, отримавши повідомлення по рації, швидко добрався до глядача.\n4. Багато поліції. Регулювали потік людей, коли виникала в тому потреба.\n5. Торгівля сувенірами, напоями, бутербродами йшла швидко, черги не накопичувалися.\n6. В зал з напоями чи їжею не пускали - і це правильно.\n7. З будь-якого глядацького місця добре було видно сцену. При вході волонтери попереджали, щоб в разі виникнення незручності з місцем, звертатися до них. Вони, в свою чергу, перенаправляли в сервісний центр, розташований в фойє.\n8. Працівники сцени, котрі за лічені хвилини міняли декорації і витирали покриття, працювали геніально. Правда! Жодного зайвого руху, все миттєво, реактивно.\n9. Дійство на сцені - вище від усі очікування! Неймовірне шоу. Без жодної заминки-зупинки. Про спецефекти просто мовчу - жодний телевізійний екран того не передав.\n10. Всі люди, котрі забезпечували процеси на вулиці, варті окремих подяк - весь день моросив противний мілкий дощ.\nЗнаєте, я була зі своїми закордонними подругами. Вони - у захваті і від фіналу, і від його організаційного забезпечення. І я пишалась, що Україна так достойно справилась.\nP. S. Про фріка- пранкера не варто багато говорити. Джамала виступала на маленькій сцені в фан-зоні, щільно обліпленій глядачами. Звичайно, людина, яка так вільно катається світом і здійснює подібні непотребства, має своїх замовників і організаторів. З цим, власне, потрібно розбиратися. І це - завдання для безпеки.\nДивіться виступ переможця Євробачення 2017:\nЗоя Казанжи: "Була вчора на фіналі Євробачення. Кілька важливих речей, які вважаю за необхідне озвучити" Reviewed by Роман Грицюк on 14:26 Rating: 5


⇐ ПредыдущаяСтр 339 из 588Следующая ⇒\nЗміст поняття ''соціалізація'' є нестабільним і неоднозначним. Представники структурно-функціонального напряму американської соціології (Т.Парсонс, Р.Мертон) під соціалізацією розуміють процес повної інтеграції особистості в соціальну систему, в ході якого відбувається її пристосування. Останнє традиційно розкривається цією школою за допомогою поняття ''адаптація''. Тому ''соціалізація'' трактується як процес входження людини у соціальне середовище і її пристосування до культурних, психологічних та соціологічних факторів.\nПредставники гуманістичної психології (Г.Олпорт, К.Роджерс та інші) під соціалізацією розуміють процес само-актуалізації ''Я - концепції'''', самореалізації особистістю своїх потенцій і творчих здібностей, як процес подолання негативних впливів середовища, які заважають її саморозвитку і самоствердженню.\nСоціалізація може бути регульованою і спонтанною. Вона здійснюється як у навчальних закладах, так і поза ними. При цьому, наприклад, у школі засвоюються не лише ті знання, які є метою уроку, не тільки правила і норми поведінки, які спеціально формуються в процесі навчання і виховання. Учень збагачує свій соціальний досвід і за рахунок того, що з точки зору педагога може здаватися ''випадковим''. Наприклад, стиль взаємин учителя й учнів, який може збігатися із завданнями виховання, а може й не збігатися.\nМезофактори (гр. mesos - середній, проміжний) - умови соціалізації великих груп людей, які виділяються за національною ознакою (етнос як фактор соціалізації''); за місцем і типом поселення, в якому вони живуть (регіон, село, місто,селище); за належністю до аудиторії тих чи інших засобів масової комунікації (радіо, телебачення, кіно та інші).\nСпілкування з ровесниками для підлітка є самостійною і значущою сферою життя. У спілкуванні, як вважають психологи, він реалізує потребу набути індивідуальності і домогтись визнання людей, які його оточують, стати схожим на дорослого. Тому особливої цінності набувають такі якості, як сміливість, кмітливість, уміння зрозуміти товариша і надати йому допомогу. Невідповідність між поглядами підлітка на себе і ставленнями до себе, неуспіх у спілкуванні штовхають його на пошук групи, в якій він може себе ствердити в іншій якості. Виявлення референтної групи ровесників, з вимогами якої він погоджується і на думку якої орієнтується у значимих для себе ситуаціях, створює можливість підсилення за допомогою ''значимого кола спілкування'' ефекту цілеспрямованої соціалізації.\nНамагання визначити своє місце в світі розширює коло спілкування школярів у ранньому юнацькому віці. Спілкування з ровесниками є умовою їх становлення, ''дорослості'', диференційованої і вибіркової побудови ділових і особистісних взаємодій. Спілкування в юності, як стверджує І.С.Кон, виконує три функції: воно є важливим каналом інформації, з якого старші підлітки і юнаки одержують дані, яких дорослі їм не повідомляють; у специфічному виді діяльності міжособових взаємин виникають умови формування ціннісних орієнтацій; належність до групи сприяє звільненню від впливу дорослих, відміні обмежень, породжує відчуття психологічного захисту з боку ровесників.\nСільський тип поселення продовжує залишатись ефективним фактором соціалізації покоління, що підростає, оскільки в ньому і нині досить сильним є соціальний контроль за поведінкою людини. Відносно стабільний склад жителів села, слабка їх соціально-професійна культурна диференціація, тісні родинні і сусідські зв'язки, ''відкритість'' спілкування, близьке спілкування дорослих і дітей, природодоцільний, непоспішний, розмірений ритм життя та інше є реальними передумовами для появи неповторних рис у поведінці жителів села.


Арселор відкрив школу «Юні інженери» | ТРК "Рудана"\nАрселор відкрив школу «Юні інженери»\nЦими вихідними в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» стартував новий освітній проект для дітей працівників підприємства – школа «Юні інженери».\nУчасниками школи стануть 320 дітей віком від 9 до 15 років, батьки яких подали заявки у березні цього року, - повідомляє прес-служба АМКР.\nЗаняття проходять в Університеті АрселорМіттал один раз на тиждень, у вихідні. Навчання проводять викладачі Криворізького педагогічного університету, а також фахівці дитячої школи «SmartStart IT with ArcelorMittal». Кожна група складається з 12 дітей, що дозволяє ефективно проводити заняття. Курс розраховано на три місяці. Після закінчення навчання кожна дитина отримає сертифікат про закінчення школи.\nЗа результатами відбору 144 дитини розпочали навчання вже цієї весни. Восени запустять другу хвилю занять, і до школи заразхують ще 173 учні.\nУ програмі навчання – хімічні та фізичні досліди, майстер-класи з роботи по дереву й металу, електро- та робототехніка, 3D-принтер.\nНа дітей чекають цікаві хімічні дослідження та експерименти. Учні спробують себе в електромеханіці та цікавій гідравліці. Під час уроків конструювання вони отримають первинні навички геометричного різьблення по дереву та роботи з металом.\nДисципліна з електротехніки дасть можливіть зрозуміти природу та побачити основоположні фізичні процеси.\nНа уроці, присвяченому 3D-принтеру, діти вчитимуться створювати об'ємні предмети відповідно до свого задуму.\nПід час занять з робототехніки учні освоять програмні способи управління роботами, навчаться їх проектувати та збирати.\nКатерина Залозних, в.о. начальника управління з навчання, розвитку та підбору персоналу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»:\n- В часи цифрових технологій і стрімкого розвитку перспективних технологічних галузей зростає потреба у фахівцях з технічним мисленням і інженерними знаннями. Тому в компанії народилася ідея про відкриття школи «Юні інженери». Ми хочемо надати дітям ще одну можливість для розвитку. Безкоштовні освітні програми для дітей наших працівників стали доброю традицією. Вже четвертий рік поспіль у нас працюють школи з вивчення англійської мови та IT-технологій. А в майбутньому ми хочемо організувати заняття в школах не лише для дітей працівників підприємства, але й для інших маленьких мешканців нашого міста.\nУніверситет АрселорМіттал запрошує на «Тиждень знань-2018»


У Києві пасажир таксі декількома ударами вбив на заправці чоловіка\nУ Дніпровському районі Києва пасажир таксі, захищаючи співробітника заправки, побив до смерті 45-річного чоловіка. Підозрюваному загрожує до 10 років позбавлення волі\nПро це повідомили в пресслужбі столичної поліції. Інцидент трапився на проспекті Романа Шухевича.\nІнформація про смерть чоловіка на автозаправній станції надійшла до правоохоронців від лікарів швидкої допомоги. Було встановлено, що потерпілий отримав смертельні травми під час конфлікту.\n"П'яний чоловік почав чіплятися до оператора АЗС, який у той момент заправляв автомобіль служби таксі. Для того щоб допомогти співробітнику заправки, з машини вийшов пасажир і намагався заспокоїти потерпілого. Під час конфлікту киянин кілька разів ударив опонента в живіт і по голові", – розповіли в пресслужбі.\nВнаслідок потерпілий впав на землю, а зловмисник спочатку сів у таксі і поїхав, але незабаром повернувся і викликав медиків. Лікарі тільки констатували смерть чоловіка.\nКиянина, 1995 року народження, який раніше не мав проблем із законом, затримали і повідомили про підозру в нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження. Суд обрав йому запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.


Протестанти з Донбасу. Протестанти виявилися однією з найбільш патріотичних соціальних груп на охопленому війною сході країни / Новое Время\nПротестанти з Донбасу. Протестанти виявилися однією з найбільш патріотичних соціальних груп на охопленому війною сході країни\n23 березня 2016, 08:30 2 коментувати\nКАПЕЛАНИ: Маріупольські протестанти Альберт Хом'як (ліворуч) та Євген Коваленко (праворуч) надають українським військовим не тільки матеріальну, але й духовну допомогу\nЧому вони виявилися однією з найбільш патріотичних соціальних груп і як допомагають українській армії, НВ з'ясовувало в поїздці під Маріуполь\nВеликий сивий чоловік у камуфляжній куртці, з‑під якої видно білий комір священика і великий металевий хрест на шиї, регочучи розповідає: “Чую — бабах, бабах! Вибігаю з машини, а втекти нікуди, попереду магазин. Ну, думаю, зате помру красиво — прямо на вітрині!"\nТак, сидячи в напівтемній, жарко натопленій землянці посеред розмоклих від дощу полів під Маріуполем, описує своє "бойове хрещення" Альберт Хом'як, військовий капелан, парафіянин маріупольської протестантської Церкви добрих змін. Тоді він під вогнем вивозив мирних людей з Широкиного. Зараз регулярно об'їжджає блокпости від Маріуполя до Широкиного на своєму "каблучку" Volkswagen Caddy.\nКрім духовної підтримки, Хом'як допомагає цілком матеріальними речами: розвозить військовим мішки для укріплень, одноразовий посуд і теплий одяг. Практично на кожному блокпосту капелана знають. Він розповідає, що одного разу якийсь військовий начальник обурився, мовляв, звідки цивільному відомі всі паролі. "Так я відповів: Бог підказав",— сміється священик.\n"Ну що, молимось?" — перериває потік власних жартів і примовок Хом'як, звертаючись до присутніх у землянці військових.\nМолитва — не зовсім звична, не православна. Але фінальне Амінь всі, хто був у землянці, вимовляють хором.\nВибравшись назовні, питаю у Хом'яка, як православні віруючі ставляться до того, що він — протестантський священик.\n— Ми всі визнаємо Ісуса Христа Господом і Спасителем. І православні, і протестанти, і п'ятидесятники,— відповідає капелан.\n— Виходить, війна об'єднала всі церкви?\n— Так точно,— по‑військовому відгукується він.— Так само, як і схід з заходом.\nХом'як — один з двох десятків тисяч східноукраїнських протестантів, які свідомо підтримали цілісність України у конфлікті в Донбасі. Причому підтримали не тільки морально. У списку справ парафіян протестантських церков — постачання та організація харчування для солдатів, знесення пам'ятників Леніну, збір та доставка гуманітарної допомоги, вивезення людей з обстрілюваних селищ. Наприклад, зі Слов'янська і Горлівки протестантські священики вивезли на безпечну територію кілька тисяч чоловік.\nПротестанти на сході виявилися однією з найбільш патріотичних соціальних груп. А ще — однією з найпомітніших. І це невипадково. "Донбас завжди був найбільш протестантським регіоном в Україні",— розповідає Михайло Черенков, професор кафедри філософії Українського католицького університету, протестант.\nОдна з причин криється в тому, що промисловий район привернув до себе багато переселенців з усього СРСР. В результаті такого змішування народів рівень традиційної православної релігійності тут був нижчий, ніж у решті України, розповідає архієрей Кирило Говорун, у минулому — голова відділу зовнішніх церковних зв'язків Української православної церкви Московського патріархату. "До недавнього часу православні єпархії Донбасу були найбільш нечисленними",— додає він.\nДо того ж, за словами Черенкова, у східних урбанізованих областях у 90‑х люди переживали економічну кризу набагато болючіше, ніж в інших регіонах. Через що виявилися більш відкритими для духовних змін.\nВ БОЙОВИХ УМОВАХ: Капелан Альберт Хом'як звичний до військових буднів і завжди готовий скрасити їх не тільки словом пастиря, але і жартом\nУ благополучні 2000‑ті протестантські громади і церкви стали менш затребуваними. “Коли суспільство увійшло в смугу стабілізації, церкви розгубилися,— пояснює Черенков.— Це біда українського протестантизму, тому що він був заточений на екстремальні моменти".\nАле необхідність допомагати на війні знову активізувала цю релігійну групу — з'явилася потреба в силі, готовій безкорисливо працювати на суспільство. А церкви, як зазначає Черенков, завжди знали, що робити у важкі часи: нагодувати голодних, підтримати скривджених.\nНа думку Руслана Скалуна, маріупольського волонтера, парафіянина Церкви Господа Ісуса Христа, швидко включитися в таку роботу протестантським громадам допомогло те, що в них і до війни була налагоджена інфраструктура для благодійності. Приміром, маріупольська церква Оновлення віддала приміщення своїх дитячих притулків для переселенців, а в госпісі Церкви добрих змін живуть люди похилого віку з зони АТО.\nЗастосував свій минулий досвід і сам Скалун, у мирному житті — звичайний нотаріус. Він зумів організувати гаряче харчування для тисяч українських солдатів, які перебували на блокпостах і позиціях під Маріуполем.\nКілька років поспіль нотаріус-протестант організовував для дітей літній християнський табір відпочинку на березі Азовського моря. У вересні 2014‑го на базі кухонь цього табору Скалун створив конвейєр постачання їжі на передову. “Хлопці на позиціях могли, звичайно, самі зварити якусь горілу кашу з тушонкою,— розповідає він.— Але якісний борщ, і друге — це на польових кухнях приготувати складно".\nУ найкритичніші моменти — взимку 2015‑го — кухні Скалуна і його сотні помічників-волонтерів готували до 1.000 порцій їжі на день. Її розвозили в Широкине, де постійно точилися бої, і по всій першій лінії оборони.\nВлітку 2015‑го року маріупольський волонтер отримав орден За заслуги III ступеня.\nПатріоти за всіма статтями\nУ протестантів є власна історія взаємин з сепаратистами.\n8 червня 2014 року бойовики, які захопили Слов'янськ, увірвалися в приміщення протестантської церкви Преображення Господнє. Вони заарештували двох священнослужителів і двох парафіян. Після тортур всіх вбили. Ще раніше бойовики захопили приміщення церкви Добра звістка і влаштували там казарми.\nТак починалися гоніння на протестантів на землях, захоплених самопроголошеними республіками.\nЗа даними громадського руху Всі разом!, протягом 2014‑го на території Донбасу бойовики вбили 7 священнослужителів-протестантів, близько 40 людей захопили в полон, у 12 громад відібрали приміщення і майно.\n“Вони [бойовики] чітко позначили, що є одна правильна віра — російське православ'я, а все інше — це американська віра. Значить, ми — поплічники США",— розповідає Петро Дудник, пастор Доброї новини.\nВін — легендарна особистість. Під час окупації Слов'янська сам вивіз з‑під обстрілу 4 тис. мирних громадян. Пізніше з Дебальцевого, Донецька, Луганська, Горлівки його парафіяни евакуювали ще 12 тис. осіб.\nАле звірства бойовиків щодо їхніх одновірців стали лише однією з причин підтримки донбаськими протестантами України. Їх налякала перспектива своєрідного повернення на схід якоїсь подоби СРСР, чого так хотіла частина місцевого населення. "У цій так званій російській весні протестанти побачили воскресіння "червоного дракона": Сталіна, Леніна, всього радянсько-комуністичного жахіття",— пояснює Черенков. На думку професора, саме в той момент протестанти відчули, що таке справжня свобода віросповідання, яка була в Україні 20 років і яку вони не цінували.\nВідторгнення всього радянського тепер втілилося й у "ленінопаді": пам'ятники радянському вождю у багатьох містах Донбасу валили саме парафіяни протестантських церков.\nЗ Богом за Україну\nУсміхнений молодий військовий з шевроном полку Азов представляється Сидоренком Андрієм Володимировичем, позивний Сидор.\nВін — протестант. Ми зустрічаємося на одній з маріупольських баз полку. Зараз Сидоренко служить тут інструктором. До цього в складі піхотного підрозділу брав участь у боях в Мар'їнці, Іловайську, Широкиному. На лівій руці має татуювання з українським орнаментом.\nПрогулюючись розкішним хвойним парком бази Азова, боєць пояснює, як він, людина, котра живе за Біблією з її заповіддю "не убий", може брати участь у війні і стріляти по людях.\nРозповідає: “На війні — це не вбивство. Ти захищаєш себе, рідних, землю". Судячи з інтонацій, говорить він про це вже не вперше.\nЗАХИСНИК: Андрій Сидоренко, протестант і інструктор полку Азов, каже: на війні він захищає себе, рідних і свою землю\n“У Біблії написано: коли до Ісуса підійшов римський легіонер і запитав, що йому робити, щоб врятуватися, Ісус відповів, щоб він служив з честю, не гнобив вдів, не ображав сиріт,— продовжує Сидоренко.— Ось і ми робимо свою справу якісно — захищаємо".\nРозмірковуючи про біблійне прощення і милосердя, він пояснює, що пробачить свого ворога, коли той покається. “Точніше, якщо я побачу вчинки його, повірю, що він не зазіхає більше на мою територію, на життя моїх рідних,— виправляє сам себе боєць Азова.— Тоді я його прощу".\nВіра допомагає йому в службі, тому що він знає, що з ним нічого не станеться. Перед кожним бойовим виїздом розмовляє з Богом.\nТема прощення і заповіді "не убий" виникла в цій поїздці ще раз — на вулицях селища Широкиного, де НВ розмовляло з військовим капеланом Євгеном Коваленком з Церкви добрих змін. У складі батальйону капеланів він служить в різних підрозділах Збройних сил України і Нацгвардії.\nВулиця — голосно сказано. З одного боку — паркан з саморобною табличкою Заборонена зона, під якою приліплений життєрадісний фанерний стікер Алея зірок. Далі — глухий кут, ще один паркан, але повалений. За ним — порожні, побиті осколками корпуси якогось санаторію. Тут скрізь порожньо, над землею стелиться туман.\nУ Священному Писанні є таке — якщо тебе вдарили по правій щоці, підстав ліву, каже Коваленко, стоячи по кісточки в широкинському багні — асфальт тут був ущент розбитий під час минулорічних боїв. І пояснює, що це написано про мирний час. Тоді, мовляв, можна прощати. “Але коли йдеться про війну, ніде такого не написано. Ворог, який може тебе вбити або завдати шкоди, повинен бути знищений",— підсумовує капелан.\n“З Богом! Нехай всі, хто в вас стріляє, стануть "двохсотими" [так на війні позначають вбитих]!" — прощається з бійцями в Широкиному його колега Альберт Хом'як.\n"Дякую, що приїхали!" — відповідають військовослужбовці, які вийшли проводити пастиря.\nКапелан сідає в машину і повертається до Маріуполя,— розбитою дорогою, що йде через доглянуті прибережні селища, в яких коли-не-коли та й промайне зруйнований будинок. "Як не приїхати, ми ж за вашими спинами, хлопці",— зітхає він.\n2.Потрапити в десятку. Кого обрав Порошенко в голови Нацбанку 524


Оновленно: 9:40 PM UTC, Mar 18, 2021\nГроші можуть зробити вас щасливими або зламати вас. За останні роки вони не принесли добра кільком відомим особистостям з Уолл-Стріт і з Лондонського Сіті.\nА в той час як колишні господарі всесвіту переживають повний обвал, ми думаємо про те, що можливо наші заощадження будуть ціліші під матрацом, ніж у банку.\nВсесвітня економічна криза почалася влітку 2007 року і застала більшість з нас зненацька.\nЯк могло статися так, що якісь дрібні проблеми з іпотекою у Сполучених штатах, викликали економічне цунамі, здатне знести з лиця землі деякі найвідоміші імена з Уолл-Стріт, спровокувати націоналізацію банків по обидві сторони Атлантики, піддати всю економіку ризику опинитися на спаді , якщо немає депресії?\nЯк сталося так, що гроші стали грати в нашому житті таку величезну роль?\nБанки фінансували епоху відродження, в той час, як ринок облігацій визначав результат війн. Фондові ринки народжували імперії, а обвали ринків провокували революції. Можливо банкіри просто не читали статьи о предпринимательстве.\nЗ давньої Месопотамії до сучасного Лондона, розвиток грошей було невід’ємною частиною розвитку людини. Однак сходження грошей ніколи не йшло по гладкому шляху. Протягом всієї історії грошей траплялися жахливі кризи, серед яких наш — найсучасніший!\nЗміною цін на житло ми зобов’язані бурхливому розвитку промисловості в Китаї. Влада грошей всюди і вони впливають на кожного з нас.\nКриза кризою, але кількість грошей на нашій планеті за істиною лякає! За деякими даними, запас грошей США становить — вісім цілих і сім десятих трильйона доларів (8 700 000 000 000). Деякі люди до сих пір зберігають у себе готівку.\nУявімо собі світ без грошей!\n500 років тому, в самому розвинутому суспільстві Південної Америки, в Імперії Інків, не існувало поняття грошей. Інки цінували естетичні якості дорогоцінних металів. Золото називали — «потім сонця», а срібло — «сльозами місяця». Праця вважався одиницею виміру цінностей в імперії Інків. Саме це потім, збиралися зробити в комуністичному суспільстві.\nУ 1532 році, Інки зустрілися з людиною, яка заради грошей перетнув океан. Франсиско Пісарро і його конкістадори прибули з Іспанії в землі, які вони назвали «Верхнє Перу», в легендарне ельдорадо — царство золотого царя.\nРозбивши Інків в битві при Кахамарці, в 1532 році, вони почали завоювання. В Потосі (Болівія), іспанці напали на золоту жилу. Вони відкрили Серро-Ріко — буквально багата гора. Це гора грошей височіла майже на 5 тис. метрів над рівнем моря.\nЗа 250 років Іспанського правління з місцевих шахт видобули понад 57 тонн срібла. Інки не могли зрозуміти, чому Європейцями оволоділа така невситима жага золота і срібла. Вони не могли зрозуміти, що для Пісарро і конкістадорів, срібло означало щось більше, ніж просто блискучий метал. Його можна було перетворити на гроші. У справжній скарб, грошову одиницю — справжню владу!\nІспанці запровадили систему примусової праці. Це означало, що кожен працездатний чоловік з місцевого населення повинен був працювати в шахтах. Не важко здогадатися, що кожен восьмий не зміг пережити цього.\nСрібна руда видобувалася із землі, очищалася ртуттю і відправлялася в Європу в злитках і монетах. Здавалося імперія Інків збагатила Іспанську корону до межі. Однак срібло з шахт Потосі не могло стримати невідворотний економічний і політичний занепад Іспанської імперії. Іспанці здобули так багато срібла для своїх завойовницьких війн, що сам метал неймовірно знецінився. Велике число срібних монет не зробило Іспанців багатшими. Вони просто підняли ціни, оскільки на колишнє кількість товарів доводилося більше грошей.\nІспанці не розуміли того, що гроші мають цінність тільки при наявності товарів, які можна на них купити.\nСпецслужби і революціонери\nСонник Міллера, Ванги і Фрейда — до чого сняться гроші?\nТипи темпераменту - 94 676 переглядів\nЛегенди походження назв сузір’їв - 90 502 переглядів\nЗаробіток в Інтернеті! - 85 337 переглядів\nГенітальний герпес лікування і запобігання. Що треба знати про генітальний герпес. - 59 082 переглядів\nВанга. Пророцтва Ванги. - 57 264 переглядів\nТатуювання. Значення татуювання? - 51 808 переглядів\nПророцтва стосовно України - 48 041 переглядів\nХарчові Е добавки - 44 070 переглядів\nЯк зняти порчу та вроки самостійно - 38 866 переглядів\nСНІД, ВІЛ «Чума ХХ століття» - 33 057 переглядів\nКір - 32 100 переглядів\nВ чому сенс життя? - 31 639 переглядів\nКод Біблії. Кінець світу 2012 - 30 689 переглядів\nЯк довести до оргазму! - 29 946 переглядів\nЩо таке любов? - 29 009 переглядів\nЧи можна завагітніти під час місячних? - 27 289 переглядів\nМісяць супутник Землі - 27 174 переглядів\nЛейкоцити - 25 791 переглядів\nЩо відбувається після смерті? - 25 102 переглядів\nНародні прикмети на день народження. - 24 180 переглядів


Особливості професії: Електрозварник - Погляд – новини Чернівці\nОсобливості професії: Електрозварник\n23.10.2016 | 15:49\nВ. Третьяков заварить трубу так, що вона прослужить не один десяток років\nБез електрозварника не обходиться жодна галузь промисловості, сільського господарства, машинобудування чи будівництва. І нині без такого фахівця місто не може нормально функціонувати. А оскільки наразі у Чернівцях запускають централізоване опалення, без електрозварника подати тепло у квартири мешканцям було б нереально. Бо маємо багато старих будинків, а відповідно і застарілі мережі. Їх потрібно комусь ремонтувати і довести до нормального стану.\nЗнайти у місті професійного, досвідченого електрозварника не так просто. Бо майстри старшого покоління виходять на пенсію, а молодь не поспішає йти у цю професію.\nСьогодні журналіст «Погляду» у гостях на приватному підприємстві «Санітарія», яке обслуговує понад 30 будинків в одному із спальних житлових мікрорайонів Чернівців.\nДиректор ПП «Санітарія» Віталій Якубенко каже, такого професійного електрозварника, як у них, треба ще пошукати. Адже чоловік має не один десяток років стажу на різних підприємствах України і виконує роботи в умовах, які далекі від комфортних.\n«Людина на своїй посаді відповідає своєму професіоналізму, - каже В. Якубенко. – Де працює наш спеціаліст Віктор Третьяков, переварювати не потрібно.\nЕлектрозварників ПТУ не випускають\nНині у Чернівцях немає жодного навчального закладу, який готує спеціалістів цієї професії. Раніше зварників випускали в ПТУ на вул. Хотинській і коли підприємство запросило до себе на роботу, здавалося б, перспективного юного спеціаліста, він ще нічого не вміючи та не маючи уявлення, як правильно зварити трубу, виставив такі вимоги, що і професіонали не завжди таке мають. Та аби стати справжнім професіоналом у цій справі, потрібний не один рік практики.\nВимоги до кандидата у електрозварники:\n- мати навики електрика, слюсаря, токаря і художника.\nЕлектрозварник – це дисциплінований фахівець на якого покладено велику відповідальність. Адже від його умінь справно виконати роботу, залежить комфорт життя чернівчан.\n– Якщо станеться прорив мережі на 8-9 поверсі будинку, вода затопить квартири, це велика відповідальність, – каже В. Якубенко. – Майстер зі зварки має вміти не тільки користуватися зварювальним апаратом, а робити все якісно і швидко.\nМолодим людям, які хочуть опанувати цю професію, фахівці радять набиратися досвіду від старших, досвідчених працівників. Не боятися щось запитати, мати велике бажання навчатися.\nЯкщо плануєте працювати на комунальному підприємстві, диплом спеціаліста обов’язковий. Бо тут є перевірки і ваші знання має підтвердити документ.\nПрацював на Чорнобильській ГЕС та будував лікарню на Фастівській\nЕлектрозварник із величезним стажем роботи Віктор Третьяков на підприємстві ПП «Санітарія» працює три роки. До цього чоловік працював на різних підприємствах України.\nВ. Третьяков жартує, у дитинстві, як і всі хлопчики за Союзу, хотів стати космонавтом, героєм. Та після закінчення школи юнак вступив в училище, здобув професію електрозварника-висотника. Практику проходив на Чорнобильській ГЕС (1974 року). Працював на збірці першого реактора. Відтак його відрядили на будівництво Київської ТЕЦ-5.\nМешканці задоволені нашими майстрами\nВіталій Якубенко, директор приватного підприємства «Санітарія»\nНаше підприємство обслуговує більше 30 житлових будинків. Крім того, з нами уклали договір на обслуговування ще п’ять будинків ЖБК та ОСББ.\nНадаємо послуги різним фірмам та підприємствам в місті та області.\nМешканці задоволені нашими фахівцями.\nПопри складність та високий професіоналізм, працівники ЖРЕПів мають невелику зарплату. Адже тарифи на обслуговування будинків розробили ще 2009 року, і відповідно заробітна плата затверджена на рівні 2010 року. Хоча з того часу минуло сім років, і все подорожчало.\nПрофесія електрозварника дуже цінна та високооплачувана. Тому, аби не втратити досвідчених фахівців, підприємство їх преміює, дає надбавки. А ще у літній період, коли роботою на підприємстві майстер не завантажений на 150%, може додатково підробляти.\nЗважаючи на такі реалії заробітків на підприємствах, які обслуговують житловий фонд, молодь не дуже хоче тут працювати.\nПісля військової служби В. Третьяков працював у Чернівцях в СУ№3 зварником. До служби в армії молодий спеціаліст починав будівництво лікарні на вул. Фастівській, а після служби – завершував. Оскільки будівлю робили із плит, електрозварник був тут затребуваним.\nОрганізація, де працював В. Третьяков, будувала 1978-1979 роками пожежне депо на вул. Комунальників, пологовий будинок на Буковинській, комітет телебачення і радіомовлення на Головній.\nЗа своє життя чоловік неодноразово змінював професію та їздив по світу. Встиг набратися досвіду не лише газозварника, працював фотографом, таксистом.\nЯкийсь час В. Третьяков захопився фотографією і працював у Будинку побуту виїзним фотографом. Згодом знову взявся за роботу зварника на Кримській АЕС. Чоловік поїхав туди на заробітки з сім’єю, адже людям обіцяли великі заробітки та житло на березі Азовського моря. Та коли приїхав, відрядили на роботу до Камиш-Бурунської ТЕЦ.\nЧернівчанин встиг побувати на заробітках на Сході Росії в Тюменській області, Якутії. Там теж працював електрозварником, сантехніком.\nА коли повернувся у Чернівці, взявся за кермо автомобіля. Працював водієм-далекобійником, а відтак таксистом п’ять років від’їхав чернівецькими дорогами.\nУ «Санітарію» чоловік потрапив три роки тому. Каже, робота в нього така, що жодний день не обходиться без цікавих випадків. Буває таке, що несподівано прорве трубу і тоді виходить після роботи увесь мокрий.\nОскільки труба під тиском, струмінь води б’є такий, як з пожежного шлангу.\nА ще буває, щоб добратися до мереж, потрібно викачати всю воду з підвалу.\n– Потрібно працювати уважно, відповідально, бо якщо щось робиш, треба зробити так, щоб більше до цього не повертатись, - каже професіонал.\nПрацювати зварникам нині дещо легше, аніж 20-30 років тому. Бо зварні апарати є переносні, вони важать 3-5 кг. Тож чоловік, коли йде на виклик, бере з собою зварний апарат, маску, електроди, пальник. У цій професії недостатньо бути просто зварником, спеціаліст повинен мати навики ще й електрика, слюсаря, токаря і художника. Знати технологію металу, спецтехнологію тощо.\nДоводиться ремонтувати те, що будували\n– Нині у Чернівцях не випускають, ані електрозварників, сантехніків, штукатурів, малярів, - каже В. Третьяков. Заводи закрили, і ці спеціальності стали менш затребувані. Але потрібно ремонтувати те, що звели раніше. Молодь не хоче обирати робітничі професії, важко працювати, тож нам доводиться тепер ремонтувати, що раніше будували, аби зберегти. Але спеціалістів старшого покоління щороку меншає. Молодь хоче працювати у чистоті, білих рукавичках, але в білих рукавичках комунізм не побудуєш, – жартує В. Третьяков. – Робітничі професії завжди будуть затребувані. І таких спеціалістів потрібно готувати у навчальних закладах.\nВ Україні людей робітничих професій менше цінують та оплачують роботу, аніж у розвинутих країнах світу. Тож майстер каже, якби був молодшим, не задумуючись поїхав би на роботу до Ізраїлю. Там заробітки значно більші.\nСини цікавляться комп’ютерами\nУ молоді роки В. Третьяков займався спортом, мав різноманітні хобі, а нині увесь час приділяє своїм дітям та дружині. Має двох синів 17 та 6 років. Однак діти не цікавляться професією батька. Старший син Віктора захоплюється комп’ютерами, цікавиться ІТ-сферою, вступив в університет на спеціальність «фізика-астрономія». Молодший лише пішов у перший клас. Тож передати свої навики професіоналу фактично нікому.\nТеги: Черновцы – професія – особливості – зварник\nОсобенности профессии: Клоун\nОсобливості професії: Ветеринар\nОсобливості професії: Лялькар


Автомагнітола Shuttle SUD-335 Black/Red - TIMAUTO\n-Автомагнітола Shuttle SUD-335 Black/Red\nКод товару: 10197733\nShuttle SUD-335 Black / Red - бездискова мультимедійна система, виконана в форматі 1DIN. Стаціонарна передня панель, чорного кольору, з червоним підсвічуванням кнопок. На фронтальній стороні магнітоли розміщені всі інтерфейси, а також вхід AUX-роз'єм, який дозволяє підключити зовнішній пристрій. Відмінний великий, яскравий, добре читаним LCD дисплей, вертикально-орієнтований, з червоним підсвічуванням символів і підтримкою тексту. Також на передній панелі розміщений порт USB, через які можна підключати інші носії, для відтворення аудіоформату MP3, WMA. Вбудований високошвидкісний PLL тюнер з цифровою обробкою сигналу, зі зручним ручним пошуком станцій, режимом скануванням, і можливістю автоматично занесення в пам'ять радіостанцій 18 FM. Можна перемикати режим місцевого прийому на режим далекого прийому. Працює в режимах повтору, відтворення у випадковому порядку, з пошуком файлів по папках і пам'яттю місця зупинки. У магнітолу вбудований підсилювач потужності, на чотири канали, максимальна вихідна потужність 4х45 Вт, а також графічний еквалайзер, з чотирма стандартними налаштуваннями (FLAT / POP / CLASS / ROCK). Регулювання параметрів здійснюється за допомогою обертового енкодера.


Комінтернівське (до 1933 року містечко Антонове-Кодинцеве, до 1965 р. –\nм. Комінтернівське) – селище міського типу, районний центр і центр однойменної селищної Ради, якій підпорядковані села Вовківське, Зоринове, Шевченка, Шевченків Кут. Розташоване за 50 км від Одеси і за 16 км від залізнично станції Кремидівка. Через Комінтернівське проходить автомагістраль Одеса-Київ населення – 4 тис. чоловік.\nНаселений пункт виник на початку XIX століття, десь у 1802 році, як кріпацьке село. Його поява і назва пов'язані з ім'ям поміщика Полтавської губернії Антона Кодинцева, який купив землю у поміщика Колмогорова і переселив сюди частину своїх кріпаків. Офіційно з 1818 року, тобто з часу побудування церкви, Антонове Кодинцеве вважалось містечком, де налічувалось понад сто дворів і постійно проживало кілька ремісників. Пізніше, з 1883 року, тут відкрилося два шинки і три невеличкі крамниці, щотижня збирався базар. Коли в 30–40 роках зросла роль таких навколишніх містечок як Янівка, Северинівка, Березівка, значення Антонового-Кодинцевого підупало.\nХоч селян у 1801 році звільнили від кріпосної залежності і наділили землею, однак фактично вільними вони не стали і тривалий час вважались тимчасовозобов'язаними. В 1870 році в містечку налічувалось 166 ревізьких душ, яким належало 803 десятини землі, або в середньому по 4,5–5 десятин на кожну душу чоловічої статі.\nЖителі села (200 дворів) мали в 1873 році 114 волів, 57 корів та 68 коней. Майже половина селянських дворів не мала волів, дві третини – коней. Не маючи чим обробляти землю, вони змушені були здавати її в оренду та йти в найми до поміщиків або куркулів. В той же час заможні господарі мали по парі або й по дві волів, дві – три корови, стільки ж коней.\nТі селяни, ким надільної землі не вистачало, орендували її у багатіїв. За десятину орної землі сплачували по 3 крб. 50 коп., за сінокіс – 3-5 крб. Доводилось наймати і вигін під пасовисько. За це платили землевласнику по 2 крб. сріблом віч голови худоби. Крім оренди, існувала ще така форма визиску як засів поміщицької землі за четверту кону від урожаю.\nМісцеві багатії – поміщик Бутенко, який мав 715 десятин землі, брати Дончеви (500 десятин), Є.І. Шаповаленко (700 десятин), Келлер (1400 десятин), І. Шаповаленко (1192 десятини), стягуючи з бідноти «четверту копу», примножували свої багатства.\nСеляни несли великий податковий тягар. Вони платили подушну подать у розмірі 1 крб. 60 коп. (разом 265 крб. 60 коп.). На казенні земські повинності з селян стягували по 57 коп., з душі (всього 94 крб. 62 коп.). Загальна сума податей (1879 р.) становила 204 крб. та викупні платежі – 525 крб. 62 коп. Отже, 166 ревізьких душ щороку змушені були вносити в казну 1090 крб. Недоїмки весь час зростали, селяни розорювались, кидали свої хати і йшли в місто на заробітки.\nОскільки Антонове-Кодинцеве лежало на великому, т. зв. поштовому шляху, або військово-транспортному тракті, що зв'язував Одесу з Вознесенськом, воно хоч і повільно, а все ж зростало. На початку 80-х років тут налічувалось 130 дворів, а наприкінці XIX століття на 11 дворів стало більше; кількість жителів зросла з 544 до 785 чоловік.\nСаме містечко мало досить непривабливий вигляд. Більшість селян жила в землянках з землянок» покрівлею, де росли трава і бур'ян. Навколо хатин не було ні огорожі, ні дерев.\nВажкі соціально-економічні умови життя, політична безправність доповнювались темнотою більшості населення. В 70-х роках у містечку працювало дві школи, в яких навчалось всього 67 учнів. Першу з них, однокласну церковнопарафіяльну, відкрили в 1862 році. В ній тоді навчалось 8 хлопчиків. Друга, земська двокласна школа почала працювати з 1878 року. З часом кількість грамотних зросла. Це примусило земство в 1904 році відкрити бібліотеку, яка стала вогнищем культурного життя Антонового-Кодинцевого та навколишніх сіл. Близькість до Одеси, зв'язки вихідців з села, що працювали в місті і на каменоломнях, з Антоновим-Кодинцевим сприяли формуванню в 1902–1903 pp. групи революційно настроєних селян. У села Одеського повіту, в т. ч. і в Антонове-Кодинцеве, часто приїздили агітатори з Одеси. Завдяки цьому сюди потрапляли листівки та інша нелегальна література. Так, у серпні 1904 року жандарми знайшли на околиці містечка згорток, в якому виявились революційні видання Одеського комітету РСДРП. Тут були прокламації «Война


ЦВК Киргизстану назвав лідера на дострокових президентських виборах\nГоловна Світ ЦВК Киргизстану назвав лідера на дострокових президентських виборах\nНа дострокових виборах президента Киргизстану лідирує виконувач обов'язків глави держави Садир Жапаров\nПро це повідомляє Центральна виборча комісія Киргизстану.\nЗа даними опрацьованих 82,13% бюлетенів, Жапаров набрав 79,86% голосів. Друге місце займає опозиційний кандидат Адахан Мадумаров з 6,47% голосів. На третьому місці з 2% голосів йде Бабиржан Тольбаєв.\nКрім того, більшість учасників референдуму щодо зміни форми правління в країні проголосували за президентську республіку. За даними ЦВК, після обробки 50% бюлетенів за вибір цієї форми правління висловилися 81,4% виборців.\nУ виборах президента беруть участь 17 кандидатів. Садир Жапаров став в.о. президента в жовтні 2020 року, після відставки Сооронбая Жеенбекова на тлі протестів в країні. У листопаді Жапаров склав із себе повноваження і таким чином обійшов конституційну заборону на участь у виборах.\n10 січня 2021 року у Киргизстані - день дострокових президентських виборів й референдуму щодо вибору форми державного правління.


З 8 січня в Україні починають діяти посилені карантинні обмеження - Мій Херсон - Новини твого міста\nГоловна/COVID-19/З 8 січня в Україні починають діяти посилені карантинні обмеження\nЗ 8 до 24 січня включно 2021 року в Україні діятимуть посилені карантинні обмеження. Відповідну постанову «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» було прийнято на засіданні Кабінету Міністрів 9 грудня. Рішення прийняте для того, щоб не допустити розгортання нової потужної хвилі захворюваності, яка може наступити, зокрема, і після новорічних та різдвяних свят.\nВідповідно до ухваленого документа, з 8 до 24 січня 2021 року заборонятиметься робота кафе, ресторанів, барів (крім доставки та замовлень на винос). Забороняється приймання відвідувачів суб’єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері торговельного і побутового обслуговування населення, крім:\nторгівлі виключно товарами, що належать до продуктів харчування, лікарськими засобами, виробами медичного призначення, засобами гігієни, побутової хімії, засобів зв’язку, друкованих засобів масової інформації, ветеринарними препаратами, кормами, насінням, засобами захисту рослин, на торгівельних площах, не менше як 60 відсотків яких призначено для торгівлі такими товарами. Торговельна діяльність іншими групами товарів може відбуватися лише із здійсненням адресної доставки замовлень; Дозволяється торгівля пальним.\nТакож в зазначений період можна надавати фінансові послуги, дозволена діяльність фінансових установ і діяльність з інкасації та перевезення валютних цінностей, діяльність операторів поштового зв’язку, а також медичної практики, ветеринарної практики, діяльності автозаправних комплексів (без зон харчування), діяльність з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, перукарень та салонів краси за попереднім записом. Забороняється робота кінотеатрів, фітнес-клубів, спортивних залів, басейнів, театрів.\nНа період дії посиленого карантину заборонятиметься відвідування закладів освіти, торгівля непродовольчими товарами, проведення будь-яких розважальних, спортивних або культурних масових заходів. Продовжить працювати громадський транспорт.\nХерсон підтримає територіальну оборону на 150 тисяч гривень\nМолнар просуває Стремоусова на керівну посаду в управлінні транспорту міськради Херсона