Виникнення і розвиток вікової психології - Studentam.net.ua\nГоловна Статті Філософські науки. Психологія Виникнення і розвиток вікової психології\nВиникнення і розвиток вікової психології\nПевні уявлення про психіку людини, означувану колись словом “душа”, зародилися у сиву давнину, а наукові знання про неї були здобуті зусиллями багатьох поколінь дослідників. З часом термін “душа” еволюціонував у термін “свідомість”, увійшло в науковий обіг поняття “несвідома психіка”. Наприкінці XIX ст., здобуваючи владу над розумом, наука почала різнобічно вивчати особистість, динаміку її внутрішнього життя, внутрішні сили, що керують її поведінкою, виокремлюючи в цих процесах особливості, зумовлені її віком.\nУ давньому світі загальнопсихологічні знання розвивалися в лоні філософії, у цьому контексті здобувалися певні відомості, висловлювалися міркування, які стосувалися проблематики вікової психології в сучасному розумінні. На рівні тодішніх знань на означення психічних феноменів і явищ вживалося поняття “душа”.\nУ VI—V ст. до н. є. набули поширення ідеї давньогрецького філософа Геракліта (прибл. 544—483 до н. є.) про нерозривний зв'язок індивідуальної душі з космосом, про процесуальність (плинність, змінність) психічних станів, різні перехідні рівні душевного життя (основи генетичного підходу), підпорядкованість усіх психічних явищ непорушним законам матеріального світу. Космос він уявляв як “вічноживий вогонь”, а душу (“психею”) — як його іскру. Тобто Геракліт розглядав душу включеною в загальні закономірності природного буття, вважав, що вона розвивається за тими самими законами (логосами), що і космос, який є єдиний для всього сущого, не створений ні богами, ні людьми, а завжди був, є і буде “вічноживим вогнем, що загоряється і гасне”.\nГеракліт першим зауважив відмінності між душею дорослої людини і дитини, оскільки, на його погляд, з часом душа стає “сухішою і гарячішою”. “Вологість” душі зумовлює її пізнавальні здібності. “Сухе сяйво — душа мудріша і найкраща”, — стверджував він. Дитина, у якої “вологіша” душа, мислить гірше, ніж доросла людина. Подібно до того як “п'яний хитається і не зауважує, куди він іде, тому що душа у нього волога”, логос, що править круговоротом речей у природі, керує розвитком душі та її пізнавальними здібностями.\nСпіввітчизник Геракліта, Демокріт (прибл. 460— 371 до н. е.), прагнучи поєднати фаталістичний підхід з уявленням про активність людини у виборі моральних критеріїв поведінки, доводив, що моральні принципи не даються від народження, а є результатом виховання, тому люди стають вихованими завдяки вправлянню, а не природі. Виховання, на його думку, повинне навчити людину добре думати, добре говорити і добре працювати. Діти, які виросли в неуцтві, подібні до людей, що танцюють між поставленими вверх лезами мечами. Вони гинуть, якщо, стрибнувши, не потраплять у те єдине місце, де варто поставити ноги. Подібно гинуть і неосвічені люди, наражаючись на негідний приклад.\nВиховання Демокріт вважав особливо важкою справою, тому свідомо відмовився від шлюбу, не хотів мати дітей, оскільки був переконаний, що вони спричинюють багато неприємностей. А горе батьків незрівнянне ні з чим.\nСократ (469—399 до н. є.) пов'язував розвиток моральності людини з її поведінкою. Моральність він розглядав як реалізоване у вчинках людей благо. Та для того щоб вважати певний учинок моральним, потрібно знати, що таке благо. Тому Сократ пов'язував моральність із розумом, був переконаний, що чеснота складається зі знання добра й діє відповідно до цього знання. Наприклад, хороброю є людина, яка знає, як потрібно поводитися в небезпечній ситуації, і діє відповідно до своїх знань. Насамперед потрібно навчити людей бачити відмінності між добрим і поганим, а потім оцінювати їхню поведінку. Пізнавши цю відмінність, людина починає пізнавати себе. З часом Сократ почав вважати центром пізнавального інтересу не навколишню дійсність, а людину, проголосивши: “Пізнай самого себе”. Цим закликом він орієнтував людину не на спрямування свого погляду всередину (до власних переживань і станів душі), а на аналіз учинків і ставлення до них, моральні оцінки і норми людської поведінки в різних життєвих ситуаціях.\nВисунуті Сократом ідеї поглиблені в теорії його учня Платона (427—347 до н. е.), який вважав, що душа складається з трьох частин, які конфліктують між собою: душі, що жадає; розумної душі та пристрасного духу. Душа, що жадає, і пристрастний дух повинні підкорятися душі розумній, здатній зробити поведінку людини моральною. У своїх діалогах він уподібнював душу запряженій двома конями колісниці. Чорний кінь (душа, що жадає) не слухає наказів і потребує вузди. Білий кінь (пристрастний дух) хоча й намагається йти своєю дорогою, але не завжди слухається візника і потребує постійного нагляду. Розумну частину душі Платон ототожнював з візником, який шукає правильний шлях і спрямовує по ньому колісницю, керуючи кіньми.\nПлатон вказував на зв'язок душі і тіла, на необхідність розвивати їх у рівновазі, так, щоб між ними була гармонія. Він висунув ідею саморозвитку особистості, вважаючи, що “людина володіє силою справжнього внутрішнього впливу на себе та на свої здібності”. На його думку, люди повинні вірити, що після смерті душа відповідає за всі дії тіла. Ця віра змусить кожного протягом життя дбати про те, щоб не впасти у заперечення моралі та обов'язку, боятися майбутньої кари за свої вчинки. Високо оцінюючи спостереження за прекрасним (барвами, формами, звуками), вважав любов до прекрасного необхідним засобом становлення душі.\nПогляди Платона на душу заперечував Арістотель (384/383—322/321 до н. е.), стверджуючи, що “душу від тіла відокремити не можна”, вважаючи, що переживає, мислить, учиться не душа, а цілісний організм. “Сказати, що душа гнівається, — писав він, — рівносильно тому, якби хтось казав, що душа займається тканням чи будівництвом будинку”.\nДуша, за його переконаннями, є способом організації живого тіла, дії якого мають доцільний характер. Вона наділена рослинними, почуттєвими і розумовими (властивими тільки людині) здібностями. Центральним органом душі Арістотель вважав серце, пов'язане з органами чуттів і рухів з допомогою циркуляції крові. На його думку, зовнішні враження організм запам'ятовує як образи “фантазії” (уявлення пам'яті і образи уяви).\nАрістотель розглядав тіло та його здібності як доцільно діючу систему. Відповідно до обґрунтованої ним ідеї розвитку здатність вищого рівня виникає на основі попередньої, більш елементарної. Арістотель співвідносив розвиток людського організму з розвитком тваринного світу, вважаючи, що в перетворенні дитини на зрілу особу повторюються етапи, які подолав за свою історію органічний світ. Це узагальнення ґрунтувалося на ідеї, що згодом була названа біологічним законом.\nВін перший в історії європейської цивілізації заявив про необхідність виховання і доцільність співвіднесення його методів з рівнем психічного розвитку дитини, запропонував періодизацію дитинства (до 7 років, від 7 до 14 і від 14 до 21 року). Кожному із цих періодів адресувалася певна система виховання. Наприклад, у дошкільному віці найважливішим є, на його погляд, формування рослинної душі. Тому для маленьких дітей неабияке значення мають режим дня, правильне харчування, гігієна. У період від 7 до 14 років необхідно розвивати рухи (з допомогою гімнастичних вправ), відчуття, пам'ять, прагнення. Моральне виховання повинне ґрунтуватися на вправлянні в моральних вчинках.\nЯкщо Платон вважав почуття злом, то Арістотель переконував у важливості виховання почуттів у дітей, необхідності помірності та розумного поєднання почуттів з раціональним пізнанням світу. Великого значення він надавав афектам, що виникають незалежно від волі людини і які неможливо приборкати силою розуму. Тому наголошував на важливій ролі мистецтва, особливо драматичного, яке, збуджуючи певні емоції у глядачів і слухачів, сприяє катарсису (очищенню від афекту), виховує в дітей і дорослих культуру почуттів. Неабиякого значення він надавав прагненню до моральної поведінки, обґрунтував доцільність заохочення спроб дитини “бути гарною”.\nАрістотель вважав, що в душі закладена мета активності тіла, усіх його життєвих сил. Під впливом зовнішніх чинників вона змушує тіло до певного типу діяльності, закладеної в організмі як мета його розвитку.\nУ вченні Арістотеля про пізнавальні процеси представлені онтогенетичні етапи розвитку окремих пізнавальних функцій: відчуттів, пам'яті, мислення. Він охарактеризував душевні якості людей відповідно до їхнього віку (юних, у зрілі роки, старих), соціального становища і професії. У своєму трактаті “Характеристики” виокремив та описав 30 типів характеру.\nДещо інших поглядів на природу душі дотримувалися стоїки — представники філософської течії доби еллінізму (III ст. до н. є. — середина І ст. н. е.). Як і мислителі класичної Греції, вони вірили в наявність розуму, в те, що людина у своєму житті не досягає щастя через незнання того, де воно. Та якщо філософи-класики доводили, що в гармонійній особистості зливаються розумне і почуттєве (емоційне), то стоїки вбачали в афектах “псування розуму”, вважаючи, що вони виникають через “неправильну” його діяльність. Задоволення і страждання, за їх переконаннями, є помилковими судженнями про сьогодення, а бажання і страх — помилковими судженнями про майбутнє. Тому від афектів необхідно лікувати, як від хвороб (“з корінням виривати з душі”). Тільки вільний від будь-яких емоційних потрясінь розум здатний правильно керувати поведінкою. Саме це дає змогу людині реалізовувати своє призначення, свій обов'язок і зберігати внутрішню волю.\nПоглядам стоїків опонували епікурейці — послідовники вчення грецького філософа-матеріаліста Епікура (341 — 270 до н. е.), які виправдовували прагнення до задоволення чуттєвих інстинктів, отримання чуттєвих насолод. Епікурейці вважали можливими довільність, спонтанність, випадковість змін. Такий підхід відображав відчуття непередбачуваності людського існування, а також визнавав можливість довільних відхилень, закладених у природі речей, виключав строгу зумовленість учинків, пропонував свободу вибору. Це означає, що епікурейці вважали особистість здатною діяти на свій страх і ризик.\nУ культурі Давньої Греції виникла ідея, згідно з якою . сильна, визначна особистість має право на свої закони, на власну позицію і її вчинки необхідно оцінювати за іншими етичними нормами, ніж учинки простої людини. Обґрунтували цю ідею кініки — представники філософської школи, які заперечували суспільні моральні приписи, закликали до аскетизму, простоти як засобу досягнення духовної свободи. Єдиним шляхом самовдосконалення, на їхню думку, є шлях до себе, який обмежує контакти і залежність від зовнішнього світу. Вважаючи, що найкраще таке самовдосконалення починати з раннього дитинства, створювали спеціальні школи для дітей.\nШлях морального розвитку і навчання в школах кініків пролягав через такі ступені, як аскеза, ападейкія й автаркія. Аскеза означала відмову від комфорту і благ, що дає суспільство. Кініки ходили у поношеному одязі, навіть у дощ і холод не користувалися теплими речами, небагато їли, не мали постійного житла, могли спати під відкритим небом, не вмивалися. Вони заперечували всі досягнення побутової культури, вважаючи, що завдяки цьому переборюють залежність від суспільства, яке в обмін на комфорт вимагало від людини зрадити себе. Ападейкія передбачала нав'язування людині думки про необхідність ігнорування нагромаджених суспільством знань, возведения у ранг чеснот неграмотності. На третьому ступені (автаркія) людину привчали не звертати уваги на суспільну думку, на похвалу та осуд. Із цією метою кініки використовували спеціальну вправу, яка полягала в тому, що учень мусив просити милостиню у мармурової статуї, незважаючи на її кам'яне мовчання. Вони повинні були не звертати уваги на глузування, образи і погрози, якими супроводжувалася їхня поява в громадських місцях у рваному та брудному одязі. Кініки, прагнучи до незалежності, навчали не так самодостатності, як негативного ставлення до суспільства.\nОтже, антична думка висловлювала й намагалася обґрунтувати важливі для вікової психології ідеї, що стосувалися змісту душевного розвитку, відмінностей душевних якостей дитини, юнака і дорослого, чинників психічного розвитку, онтогенетичних етапів розвитку психічних функцій, а також саморозвитку людини.\nУскладнення соціального, економічного життя, яке відбувалося на цьому історичному етапі, потребувало нових умінь і можливостей людини, що привертало філософську, наукову думку до різноманітних особливостей її буття, в тому числі психічного, у різні вікові періоди. Все це стимулювало розвиток знань з вікової психології. Однак найбільший масив даних нагромаджувався й осмислювався про особливості психічного розвитку особистості в дитячому віці.\nУ середньовіччі в інтелектуальному житті Європи запанувала схоластика (грец. scholasticos — шкільний, учений) — особливий тип філософування (“шкільна філософія”), який полягає у використанні логічних прийомів задля обґрунтування християнського віровчення.\nОдин із чільних її представників католицький філософ Фома Аквінський (1225/26—1274), описуючи душевне життя, розташував різні його прояви у формі своєрідних сходин. У цій ієрархії кожне явище повинне мати своє місце, чіткі межі. Рослинна, тваринна і людська душі розташовані ступінчасто, а у середині кожної з них розміщені здібності та їх продукти (відчуття, уявлення, поняття). Душа спочатку здійснює акт пізнання: їй являється образ об'єкта (відчуття або поняття); потім усвідомлює, що нею зроблено цей акт; і нарешті, душа “повертається” до себе, пізнавши вже не образ і не акт, а себе як унікальну сутність. Це дає підстави для висновку, що Ф. Аквінський розглядав свідомість як замкнуту систему, з якої немає виходу ні до організму, ні до зовнішнього світу.\nЗаперечуючи вродженість знання, Ф. Аквінський визнавав принципи пізнання, викладені самим Богом, які з віком людини збагачуються. На його думку, в людській душі є сила, інтенція, “внутрішнє слово”, які зумовлюють певну спрямованість (інтенційність) акту сприйняття і пізнання загалом, а також предметну спрямованість пізнавального розвитку людини.\nУ ранньому середньовіччі було сформульовано нові ідеї, пов'язані з досвідним пізнанням душі, її проявів та розвитку. На противагу схоластичним поясненням окремих психічних явищ, які відбуваються за волею Божою, складалася методологія, заснована на досвідному, детерміністському підході. Свого розквіту вона досягла в епоху Відродження.\nВелике значення у формуванні наукового знання мали вікові аспекти навчання та виховання дітей. У середні віки навчання було здебільшого схоластичним (догматичним, буквоїдським), протягом довгого часу (до XII ст.) освіченими людьми були, як правило, особи духовного звання, оскільки світських шкіл, вищих навчальних закладів не існувало. Світську освіту (переважно лицарську) давали знатним юнакам при дворі монархів, феодалів. Зачатки такого виховання з'явилися ще в римський період при дворах імператорів. Передусім воно спрямовувалося на фізичний розвиток, опанування основ військового мистецтва і ґрунтувалося на врахуванні деяких вікових особливостей дітей та юнаків.\nПереорієнтація філософського мислення на зближення з позитивним знанням про природу відбувалася в цей період у надрах арабомовної культури. У VIII—XII ст. на арабському Сході вирувало інтелектуальне життя. Визначним представником його був середньоазіатський учений Ібн Сіна (Авіценна), життя якого припадає приблизно на 980— 1037 pp. Він одним із перших вивчав зв'язок між фізіологічним розвитком організму та його психічними особливостями у різні вікові періоди, надаючи при цьому важливого значення вихованню. Саме завдяки вихованню здійснюється, за його переконанням, вплив психічного на стійку структуру організму. Почуття, що змінюють фізіологічні процеси, виникають у дитини внаслідок впливу на неї людей, які її оточують. Викликаючи у дитини певні афекти, дорослі формують її натуру.\nФізіологічна психологія Ібн Сіни включала ідею про можливість керувати процесами в організмі й навіть надавати їм стійкості, впливаючи на його почуттєве, афективне життя. Ідея взаємозв'язку психічного і фізіологічного (не тільки залежність психіки від тілесних станів, а і її здатність істотно впливати на них при афектах, психічних травмах, функціонуванні уяви) визріла на основі великого медичного досвіду Ібн Сіни.\nВ епоху Відродження вчені-гуманісти прагнули відновити основи класичної освіти, розвивати у вихователів інтерес до особистості дитини, велику увагу приділяли розробленню нових принципів навчання.\nНаприклад, нідерландський мислитель Еразм Роттердамський (1466/69—1536) вважав честолюбні домагання, що застосовувалися як засоби стимулювання навчання, шкідливими для морального розвитку. Сповідуючи ідею поєднання наочності з позитивними емоціями дітей під час занять, він замінив букви зі слонової кості на “запечені букви” (випікали їх з борошна), які на заняттях з'їдалися дітьми. Завдяки цьому емоційні прояви стали пов'язуватися з безпосередніми і керованими емоціями. Такі заняття були спрямовані на розвиток в учнів ретельності й допитливості.\nУ книзі “Похвала Глупоті” (1509) Е. Роттердамський наголошував на ролі безглуздості, глупоти у розвитку мислення і поведінки людини. Із розумністю він пов'язував однобічність вияву людської природи, а безглуздість, на його думку, є запереченням однобічності розуму, дає повний природний вияв усіх психічних і моральних сил. Щоб життя не було похмурим і печальним від сухого раціоналізму, людина має орієнтуватися на свої почуття. Безглуздість є компромісом у міжособистісних стосунках, певним образом людини. Людина вірить у цей уявний образ, що свідчить про гнучкість її психічної природи.\nСамообман є формою існування і розвитку свідомості, вважав Е. Роттердамський. Кожна людина будує свою модель дійсності, вірить у цю модель і готова віддати за неї життя. Маска, самообман — це форма поведінки, що виникла на основі безглуздості і є її основою. Безглуздість, за Е. Роттердамський, це основа духовного становлення особистості, вона вростає в людське життя на всіх його етапах, рівнях, у всіх його формах. Людина зливається з безглуздістю у самозадоволенні, вважає свій спосіб життя єдино правильним.\nБезглуздість як принцип поведінки не усвідомлюється навіть дорослою людиною як безглуздість. Людина вважає дурний спосіб діяння єдино правильним і тому нестерпно ставиться до тих, хто у цю простоту вносить роздвоєність і критику.\nЕ. Роттердамський розглядав безглуздість залежно від віку людини, порівнював дитинство зі старістю і проводив між ними аналогію. На його думку, кожен вік таїть у собі негативний аспект, і саме тому відбувається перехід від одного віку до іншого. Чим старша людина, тим вона ближча до дитини, і, нарешті, стаючи схожою на немовля, не відчуваючи огиди до життя, залишає світ. Безглузді думки та уявлення допомагають долати пов'язане з усвідомленням необхідності настання небуття страждання.\nОднак усі тодішні старання у галузі психології були спрямовані здебільшого на поліпшення процесу навчання, задля оптимізації якого здійснювалися дослідження психічного розвитку дитини. Виступаючи проти схоластики і зубріння, що гальмували розвиток творчої та пізнавальної активності дітей, знижували їхній інтерес до навчання, тогочасні вчені прагнули узгодити методи навчання з психічними можливостями учнів. Однак, закликаючи наслідувати природу, вони орієнтувалися не на внутрішній світ дітей, їхні психічні особливості, а на навколишній світ, де відбувається перехід від простої, низькоорганізованої матерії до складних високоорганізованих істот. Цінним у такому механістичному підході було те, що, аналізуючи етапи розвитку природи, вчені дійшли висновку про наявність відповідних етапів у психічному розвитку особистості.\nТривалий час, як відомо, діяльність зі сприйняття і оброблення психічної інформації вважалася справою душі як особливого агента, що черпає енергію за межами речового, земного світу. Першим заявив іншу позицію представник епохи Просвітництва, французький філософ, математик, природознавець Рене Декарт (1596—1680), доводячи, що тіло і без душі здатне успішно справлятися з цим завданням. Таким міркуванням він не тільки не позбавляв душу панівної ролі у Всесвіті, а підносив її до рівня субстанції (сутності, що не залежить ні від чого), рівноправної з великою субстанцією природи. Душа, за його уявленнями, повинна мати пряме і достовірне знання про невидимі ні для кого власні акти і стани.\nТаке розуміння душі відкрило нову сторінку в історії психології. Відтоді предметом цієї галузі знань стала свідомість, яка, за Декартом, є основою усіх основ у філософії та науці. За його переконаннями, варто сумніватися в усьому природному і надприродному. Однак ніякий скепсис не встоїть перед судженням “Я мислю”, яке свідчить про існування носія цього судження — суб'єкта, який думає. На цій ідеї ґрунтується знаменитий декартівський афоризм “Я мислю, отже, я існую”. Оскільки мислення є єдиним атрибутом душі, вона мислить завжди, знає про зримий із середини свій психічний зміст. А це означає, що несвідомої психіки не існує. Пізніше цей внутрішній зір стали називати інтроспекцією — баченням внутрішньопсихічних об'єктів (образів, розумових дій), вольових актів тощо, а Декартову концепцію свідомості — інтроспективною.\nУ ту пору змінювалися не тільки уявлення про душу, а й про свідомість. Вивчаючи суть свідомості, Декарт дійшов висновку про існування ідей, породжених людиною, ідей набутих та ідей вроджених. Породжені людиною ідеї пов'язані з її чуттєвим досвідом, дають знання про окремі предмети чи явища, але не дають змогу пізнати об'єктивні закони навколишнього світу. Не можуть допомогти в цьому й набуті ідеї, оскільки є теж знаннями лише про окремі сторони навколишньої дійсності. Вони ґрунтуються не на досвіді однієї людини, а є узагальненням досвіду різних людей. Лише вроджені ідеї дають людині знання про сутність навколишнього світу та основні закони її розвитку. Вони відкриваються тільки розуму і не потребують додаткової інформації від органів чуття. Такий підхід до пізнання отримав назву “раціоналізм”, а спосіб, з допомогою якого людина відкриває зміст вроджених ідей, — раціональною інтуїцією, про яку Декарт писав: “Під інтуїцією я розумію не віру в хибне свідчення почуттів, а поняття ясного й уважного розуму, настільки просте і виразне, що він не залишає ніякого сумніву в тім, що ми мислимо”.\nВизнавши, що “машина” тіла зайнята власними думками (ідеями) і “бажаннями”, а свідомість — незалежними сутностями (субстанціями), Р. Декарт опинився перед необхідністю пояснити механізм їх співіснування в людині. Його він назвав психофізичною взаємодією, відповідно до якої тіло впливає на душу, пробуджуючи в ній “страждальні стани” (пристрасті) як чуттєві сприймання, емоції тощо, а душа, володіючи мисленням і волею, впливає на тіло, змушуючи його працювати. Ці несумісні субстанції, за уявленнями Декарта, взаємодіють завдяки роботі шишкоподібної залози внутрішньої секреції (епіфізу). Однак його твердження ніхто всерйоз не сприйняв, хоч проблемами взаємодії душі і тіла переймалися тоді вже багато вчених. Намагаючись спростувати ідею своїх попередників про дуалізм душі і тіла, Р. Декарт створив, однак, нову його форму.\nІдеї вікового розвитку особистості Р. Декарт висловив у вченні про пристрасті, порушивши питання про причини і джерела пристрастей, їх характеристику та класифікацію, розвиток, саморозвиток і виховання почуттів. Він був переконаний у необмежених можливостях людини щодо керування пристрастями: “люди навіть зі слабшою душею могли б набути необмеженої влади над усіма своїми пристрастями, якщо б доклали достатньо старання, щоб їх дисциплінувати і керувати ними”. Засобами у боротьбі з небажаними пристрастями Р. Декарт вважав розум і волю.\nНаступні концепції були спрямовані на перегляд поглядів Декарта про свідомість як субстанцію, яка є причиною самої себе (“кауза суї”), про тотожність психіки і свідомості. У XVII ст. мислителі спрямовували свої пошуки на обґрунтування ідеї єдності світобудови, подолання розриву тілесного і духовного, природи і свідомості. Одним із перших заглибився в цей пошук голландський мислитель Бенедикт Спіноза (1632—1677), доводячи, що цілісність людини не тільки пов'язує її духовну і тілесну сутності, а є і основою пізнання навколишнього світу. Він доводив, що дуалізм Декарта корениться не в зосередженості на пріоритеті душі, а в погляді на організм як на машиноподібний пристрій і що це обмежувало можливості причинного пояснення психічних явищ та їх розвитку. Пошуки Б. Спінози засвідчили необхідність переглянути існуючу версію про тіло (організм) як машину, щоб надати йому гідну роль у людському бутті.\nПрацюючи над своїм головним твором “Етика”, Б. Спіноза поставив за мету допомогти людині відшукати лінію індивідуальної поведінки, відкрити шлях до вільного життя. На його думку, кожна річ як одиничний прояв, частинка субстанції (її модус) має два головних атрибути: протяжність (тіло) і мислення (ідею про цю річ, її духовну сторону, душу). Рівень досконалості людського мислення він пов'язував з більшою чи меншою здатністю тіла до дії: мислення виступає функцією дії тіла у світі речей. Афекти Б. Спіноза вважав природними проявами тіла. Розглянуті з погляду атрибута протяжності афекти є станами тіла, в яких унаслідок впливу інших тіл підвищується чи знижується його можливість існувати та діяти. Розглянуті з погляду атрибута мислення афекти — це помилкова, навіяна оточуючими предметами ідея, в якій стверджується більша чи менша, ніж насправді, здатність тіла існувати та діяти.\nЗа твердженням Б. Спінози, на різних етапах життя у людини на основі первинних афектів (бажання, задоволення, незадоволення) виникають усі інші пристрасті шляхом зміни уявлення про предмет, через співпереживання і за асоціацією. Афекти різних людей мають індивідуальні ознаки і відрізняються настільки, наскільки одна людина відрізняється від іншої.\nСвобода у житті дорослої людини полягає, на думку Б. Спінози, не в тому, щоб потурати своїм афектам, а в пізнанні необхідності й у підпорядкуванні своїх дій цій необхідності. Свобода як ідеал людського життя на всіх його етапах є результатом пізнання світу, людини та її життя.\nБуття несвідомого досліджував німецький філософ, фізик, історик Готфрід-Вільгельм Лейбніц (1646—1716). Виступаючи, як і Б. Спіноза, за цілісний підхід до людини, він дотримувався іншої думки про єдність тілесного і психічного, вважаючи її основою духовне начало. За його твердженнями, світ складається з безлічі монад (грец. тоnas — єдине), кожна з яких є “психічною”, наділеною здатністю сприймати все, що відбувається у Всесвіті. Це припущення спростовувало Декартову ідею про рівність психіки і свідомості. На думку Лейбніца, переконання в тому, що душа сприймає лише те, що усвідомлює, є джерелом найбільших оман. У душі невпинно відбувається непомітна діяльність “малих перцепцій” неусвідомлюваних сприймань. Усвідомлення їх стає можливим завдяки особливому психічному акту — апперцепції, яка включає увагу і пам'ять.\nЛейбніц вважав, що все у світі підпорядковане закону безперервності. Природа не робить стрибків. Неорганічне і органічне, рослинне і тваринне, тварина і людина лише здаються протилежностями. За ближчого розгляду вони виявляться сусідніми ступенями, пов'язаними між собою безперервним прогресом. Цей загальний закон Лейбніц застосовував до душевного життя. У ньому поряд з усвідомленими (апперцептованими) відчуттями є і малопомітні (неусвідомлювані) відчуття.\nПояснюючи співвіднесення духовних і тілесних явищ, Лейбніц вивів формулу психофізичного паралелізму, згідно з якою залежність психіки від тілесних впливів є ілюзією, оскільки операції душі і тіла відбуваються самостійно й автоматично. Одночасно між ними існує подібна до двох годинників, що завжди показують однаковий час, гармонія, оскільки вони запущені з найвищою точністю.\nЗагалом, мислителі XVII ст., намагаючись пізнати психіку та її явища, традиційно зверталися до тіла як до машини, знання якого у них були далекі від об'єктивності.\nНа епоху Просвітництва припадає становлення англійської асоціативної психології, засновником якої є Девід Гартлі (1705—1757), який прагнув створити таку теорію, що не тільки пояснювала б душу людини, але й давала б змогу управляти нею. Цю теорію він обґрунтував у книзі “Міркування про людину, її побудову, її обов'язки і сподівання” (1749). Виходячи з уявлення про прижиттєве формування психіки, Д. Гартлі вважав безмежними можливості виховання, впливу на процес психічного розвитку дитини, майбутнє якої залежить від наданого оточенням матеріалу для асоціацій. На його думку, від народження в організмі є набір первинних автоматизмів, а становлення основних елементів душі (відчуття, ідеї відчуттів та афекти) відбувається на основі механізму асоціацій. Тому тільки від дорослих залежить, якою виросте дитина, як вона буде мислити і діяти. Д. Гартлі одним із перших психологів порушив питання про необхідність використання педагогами у своїх навчальних методах знань про закони психічного життя, доводив, що підкріплений позитивним почуттям рефлекс буде стійкішим, а негативне почуття сприяє забуванню рефлексу. Вчасне зміцнення потрібних і знищення шкідливих рефлексів є основою формування соціально схвалюваних форм поведінки, моральної людини. На цій основі викристалізувалася теорія ідеальної людини, яка ґрунтувалася на механістичному розумінні її психічного життя.\nНайяскравіше психологічні ідеї епохи Просвітництва проявилися на французькому ґрунті напередодні Великої французької революції. Філософ, лікар Жюльєн Ламеттрі (1709—1751) запропонував образ “людини-машини”, стверджуючи, що наділяти організм людини душею настільки безглуздо, як шукати її у функціонуванні машини, а виокремлені Р. Декартом дві субстанції вважав вигаданою для обману теологів “стилістичною хитрістю”. За його переконаннями, в людському організмі немає душі, а психічні здібності є продуктом його машиноподібних дій.\nВбачаючи в людині вінець природи, французькі мислителі вважали, що в кожному індивідові закладені невичерпні можливості для вдосконалення і розвитку. Якщо людина погана, то вину за це потрібно покладати не на її гріховну тілесну природу, а на протиприродні зовнішні обставини. Оскільки вона є дитям природи, необхідно існуючий соціальний порядок привести у відповідність до потреб і прав, якими вона наділила людину.\nТеорія природної людини актуалізувала проблему співвідношення між вродженими особливостями індивіда і зовнішніми (географічними, кліматичними, соціальними) умовами. Вона утверджувала вирішальну роль виховання і законів у формуванні людини.\nПринциповим прихильником цієї ідеї був французький письменник і філософ Жан-Жак Руссо (1712—1778), який стверджував, що людина від природи добра, але її дивовижно зіпсувала цивілізація. Свої погляди на психічну природу дитини він виклав у відомому творі “Еміль, або Про виховання”. Виходячи з теорії природної людини, Ж.-Ж. Руссо доводив необхідність природовідповідного навчання. Однак на відміну від чеського педагога і письменника Яна-Амоса Коменського (1592—1670) він мав на увазі не зовнішнє наслідування природи, а те, що навчання повинне супроводжувати природний перебіг розвитку дитини, відповідати її природі, тобто обстоював необхідність внутрішньої гармонійності та природності в розвитку людини. Завдяки йому було науково обґрунтовано вимогу враховувати індивідуальні відмінності дітей, знання яких давали змогу вибудовувати навчання, зважаючи на їхній психічний розвиток.\nОдночасно з індивідуальними відмінностями існують загальні закономірності психічного розвитку дітей, що змінюються з кожним віковим етапом. З урахуванням цього Ж.-Ж. Руссо створив першу розгорнуту періодизацію розвитку, однак її критерії спиралися не на факти і спостереження, а на його особисті теоретичні погляди. Періодизація охоплювала такі періоди:\nа) від народження до двох років. На цьому етапі необхідно зосередитися на фізичному розвитку дітей, оскільки у них ще не розвинуте мовлення, а ранній розвиток його недоцільний;\nб) від двох до дванадцяти років. У цей період слід зосередитися на сенсорному розвитку (розвитку відчуттів) дітей, який, за переконаннями Ж.-Ж. Руссо, є основою майбутнього розвитку мислення. На цій підставі він виступав проти раннього навчання, доводячи, що його варто починати тільки з дванадцяти років, коли закінчується “сон розуму”;\nв) з дванадцяти до п'ятнадцяти років. У цьому віці визрівають усі умови для цілеспрямованого навчання, дитина вже здатна адекватно сприйняти та засвоїти пропоновані знання. Однак ці знання повинні бути пов'язані тільки з природними і точними науками, а не з гуманітарними, тому що моральний розвиток, розвиток почуттів у дітей відбувається пізніше;\nг) від п'ятнадцяти років до повноліття. Цей етап є найкращою порою для розвитку почуттів, оскільки діти вже встигли нагромадити певний життєвий досвід. Цей вік Руссо назвав “періодом бурь і пристрастей”, протягом якого необхідно виховувати в дітей добрі почуття, судження і добру волю.\nПрироду біологічного і соціального в людині намагалися з'ясувати французькі енциклопедисти. Наприклад, Клод-Адріан Гельвецій (1715—1771) і Дені Дідро (1713— 1784) вважали спадковість і середовище основними факторами психічного розвитку, здібностей дитини. Здібність вони тлумачили як здатність виконувати певну діяльність на високому рівні. Однак швидкість і легкість навчання, на їхній погляд, до здібностей не належать. І з часом К.-А. Гельвецій дійшов висновку, що здібності не є вродженими, а формуються в процесі навчання. Цей висновок був закорінений у його концепції загальної рівності людей, індивідуальні відмінності яких є результатом різного соціального становища і виховання. Обстоюючи принцип природної рівності людей, К.-А. Гельвецій у своїх книгах (“Про розум”, “Про людину”) підніс виховний вплив до рівня сили, здатної ліпити з людей що завгодно.\nНа його думку, всі люди володіють однаковими психічними передумовами для розумового розвитку, але не всі здійснюють великі відкриття. Це спричинене різними умовами, у яких вони живуть, збігом обставин, тобто випадковістю, а також прагненням прославитися. Випадок і прагнення до слави — головні причини різного рівня розвитку розуму.\nМіркуванням К.-А. Гельвеція опонував Д. Дідро, переконуючи, що психічний розвиток дитини залежить не тільки від виховання, а й від вроджених задатків. Тобто його погляди на цю проблему поєднували в собі біологічний та історичний підходи.\nНімецький психолог і педагог Йоганн-Фрідріх Гербарт (1776—1841) вважав, що уявлення не є пасивними елементами в душі людини, а мають власний заряд, активність, які визначають їх роль у сфері психічного. Поділяючи і розвиваючи теорію Г.-В. Лейбніца про структуру душі, він доводив, що вона складається з трьох прошарків: апперцепції, перцепції і несвідомого. Апперцепцію Й.-Ф. Гербарт тлумачив як сферу ясної і виразної свідомості, перцепцію — як сферу неясної свідомості. У зв'язку з цим сфера душі, на його погляд, ширша, ніж сфера свідомості, що свідчить про надання великого значення несвідомому. Він запровадив у науковий обіг поняття “апперцептивна маса” — індивідуальний досвід людини. Формується вона в процесі життя, а тому залежить від обраних дорослим способів виховання і навчання. Якщо на початку життя зміст апперцептивної маси визначається зовнішніми впливами, то згодом уже вона зумовлює особливості сприйняття людиною навколишнього світу. Тому різні люди по-різному сприймають одні й ті ситуації.\nОтже, в епоху Просвітництва для організації цілеспрямованого навчання дітей необхідно було знати їхні вікові особливості. Протягом цього часу були сформульовані важливі ідеї щодо ролі біологічного і соціального, вродженого і набутого, раціонального і емоційного у віковому розвитку особистості. Просвітники вказували на безперервність розвитку, роль свободи в ньому, запропонували асоціативну теорію розвитку, а також розробили перші характеристики дитячого та юнацького вікових періодів.\nПерша спроба докладного і послідовного опису психічного розвитку особистості пов'язана з ім'ям німецького філософа Альфреда Тідемана (1736—1803), який опублікував у 1787 р. “Спостереження за розвитком душевних здібностей дитини”. Оскільки тогочасне виховання не враховувало періоди розвитку душевних властивостей, він тиждень за тижнем, від народження до трьох років, стежив за розвитком хлопчика фіксуючи зміни в його сенсориці і рухах, виникнення афектів, довільної артикуляції звуків та ін.\nЗначно ширше і детальніше дослідив поведінку дитини-дошкільника у середині XIX ст. німецький психолог Альберт Кусмауль (1811—1897). Спостерігав за розвитком дитячої психіки французький філософ Іпполіт Тен (1828— 1893). Він описав процес засвоєння мови своєю дочкою.\nА ще на початку XIX ст. про необхідність урахування психологічних даних при формуванні методів навчання дошкільників писав німецький педагог Фрідріх Фребель (1782—1852). На важливості взаємозв'язків між педагогікою і психологією наголошував також український і російський педагог Костянтин Ушинський (1824—1870/71): “Якщо педагогіка хоче виховувати людину у всіх відношеннях, то вона повинна спочатку довідатися про неї у всіх відношеннях”. Надаючи неабиякого значення “напіврефлексам” у формуванні моральної поведінки дітей, він доводив необхідність вивчення рефлексів, звичок, оскільки вважав їх основою морального життя та поведінки людини.\nПо-справжньому проблема зв'язку між педагогічною і практичною психологією постала в середині XIX ст. у зв'язку з розвитком загального навчання. Доки освіта була переважно домашньою, здійснювати індивідуальний підхід до кожної дитини було неважко. За великої кількості дітей у класах масової школи він став неможливим. Тому виникла необхідність дослідити загальні для всіх дітей механізми й етапи психічного розвитку, що дало б змогу з'ясувати, коли, в якому віці, в якій послідовності доцільно навчати дітей, які прийоми є найадекватнішими для них у певному віці.\nВажливе значення для вікової психології мало вчення Ч.-Р. Дарвіна про еволюцію живого на Землі, походження видів та їх властивості, зокрема психічні. Порівнюючи людський організм із тваринним, Дарвін не обмежився анатомічними і фізіологічними ознаками. Він порівняв виразні рухи, які супроводжують емоційні стани, встановивши подібність між цими рухами людини і високоорганізованих живих істот — мавп. Свої спостереження Дарвін виклав у книзі “Вираження емоцій у тварин і людей”, доводячи, що виразні рухи (оскал зубів, стискання кулаків) є рудиментами безпосередньої боротьби за життя і мають важливий практичний зміст.\nПозитивно позначилися на розвитку вікової психології експериментальні методи німецького психолога, фізіолога, філософа Вільгельма Вундта (1832—1920), дослідження пам'яті німецьким психологом Германом Еббінгаузом (1850—1909), індивідуальних відмінностей англійським біологом, психологом і антропологом Френсісом Гальтоном (1822—1911). Використання методів математичної статистики, кореляції забезпечило формування цілісної системи об'єктивних методів психологічного дослідження, важлива роль серед яких відводилася тестуванню, природному і формуючому експериментам.\nПроблемами педології спершу займалися лікарі та біологи, оскільки саме вони володіли об'єктивними методами дослідження дітей. Згодом на передньому плані опинилися психологічні аспекти досліджень, а сама педологія набула яскраво вираженої психологічної спрямованості.\nОднак науковий синтез розрізнених знань на той час зробити було важко. Основу його педагоги вбачали в механічному врахуванні дії “двох факторів” (оточення і спадковості), які безпосередньо зумовлюють процес розвитку. Психологію вони розглядали як науку про суб'єктивне, педагогіку вважали емпіричною наукою. Аналізуючи якісні особливості людини, яка розвивається, вони підмінювали вивчення особливостей особистості дослідженням середовища, що свідчило про їх антипсихологізм. Для визначення рівня психічного розвитку педологи використовували надто недосконалі тести.\nМасовий педологічний рух, який заполонив Америку і Європу, у 20—30 роки XX ст. поширився і в Україні.\nНеабиякий інтерес виявляв до питань вікової психології психоаналіз, доводячи, що пов'язана з інстинктом життя лібідозна (лат. libido — потяг, бажання) енергія є також основою розвитку особистості, характеру. Засновник психоаналізу 3. Фройд стверджував, що в процесі життя людина долає кілька етапів, які відрізняються способами фіксації лібідо і задоволення інстинкту життя. Важливо враховувати, чи страждає людина при цьому, чи необхідні для задоволення її потреб сторонні об'єкти. З урахуванням цього 3. Фройд виокремив такі етапи життя:\nа) лібідо-об'єкт. Він характеризується тим, що дитина має потребу в сторонньому об'єкті для реалізації лібідо. Цей етап триває від народження до 1,5 року і називається оральною стадією, оскільки задоволення дитини відбувається при подразненні порожнини рота. Фіксація на етапі лібідо-об'єкта спричинює нереалізованість дитиною своїх лібідозних бажань. Для цього типу особистості характерна певна залежність, інфантильність;\nб) лібідо-суб'єкт. Він охоплює період від 1,5 року до початку статевого дозрівання і характеризується тим, що для задоволення своїх інстинктів дитині не потрібен зовнішній об'єкт. Іноді 3. Фройд називав цей етап нарцисизмом, вважаючи, що люди, в яких відбулася фіксація на ньому, зорієнтовані на себе, намагаються використовувати оточуючих для задоволення власних бажань, емоційно самоізолюються. Етап лібідо-суб'єкта охоплює анальну, фалічну, латентну стадії. Анальна стадія триває приблизно до трьох років, поки дитина оволодіває навичками туалету, в неї починає зароджуватися почуття власності. Фіксація на цій стадії формує анальний характер, якому властиві впертість, твердість, акуратність, ощадливість. Фалічна стадія настає у три роки, коли діти починають усвідомлювати свої сексуальні відмінності, цікавитися своїми геніталіями. На думку 3. Фройда, вона є критичною для дівчаток, які вперше починають вважати себе неповноцінними у зв'язку з відсутністю в них пеніса, що може спричинити пізню невротизацію, агресивність, властиві фіксованим на фалічній стадії людям. У цей період наростає напруженість у стосунках з батьками, насамперед із представником своєї статі, якого дитина боїться і до якого ревнує. Вона послаблюється до шести років з настанням латентної стадії в розвитку сексуального інстинкту. У цьому віці діти зосереджуються на навчанні, спорті, іграх;\nв) лібідо-об'єкт. Для задоволення сексуального інстинкту людині необхідний партнер. Цей етап називається генітальним, оскільки для реалізації лібідозної енергії людина шукає характерні для її статі і типу особистості способи статевого життя.\nПсихоаналітичну теорію 3. Фройда критикують за перебільшення ролі біологічного чинника у віковому розвитку людини, надмірне спрощення цієї проблеми.\nОтже, наприкінці XIX — на початку XX ст. вікова психологія почала формуватися як самостійна психологічна наука. Активно розвивалася дитяча психологія, що було зумовлене вимогами педагогічної теорії і практики. Важливі ідеї вікової психології сформувалися у зв'язку з дослідженням загальнопсихологічних та педагогічних проблем. Концептуальні підходи до аналізу вікового розвитку заявили про себе в лоні класичних напрямів психології, насамперед у психоаналізі.\nЗагальні тенденції розвитку вікової психології у другій половині XX — на початку XXI ст.\nУ другій половині XX — на початку XXI ст. вікова психологія набула особливо динамічного розвитку, що спричинене загальною тенденцією до гуманізації суспільного життя в постіндустріальну епоху. Загалом, у розвитку вікової психології у цей період окреслилися такі тенденції:\nЗ гуманістичних позицій досліджували розвиток особистості українські просвітники Василь Суразький (середина 50-х років XVI ст. — 1604/1608), Клірик Острозький (XVI ст.), Дем'ян Наливайко (середина 50-х років XVI ст. — 1627), Симон Пекалід (1567 — після 1601). Згідно з поглядами Василя Суразького, тільки зосередившись на внутрішньому світі духовного розуму, зважаючи на зовнішню мудрість і розумову силу знань, викладених у Святому Письмі, можна зрозуміти божественну істину. Для розвитку гуманізму обов'язкова орієнтація на вищу досконалість, на Бога. Таким є ефективний шлях динамічного розвитку особистості, духовності. Розвиток духовності опосередковується розвитком інтелектуально-емоційно-вольового комплексу внутрішньої суті особистості.\nСтановлення духовності, за Кліриком Острозьким, є реалізацією в людині “подоби Божої”. Цей процес має активно-творчий характер, а зусилля людини спрямовані на досягнення богоподібності. Духовне перетворення починається з докорінної зміни її самосвідомості. Вирішальним моментом в усвідомленні людиною своєї природи є покаяння, яке полягає у зміні способу життя. Воно свідчить про наявність у процесі самотворення аналітичного аспекту, згідно з яким для боротьби з пристрастями потрібні досконале знання про них і вміння розпізнавати їх у собі. Тому самотворення передбачає самоспостереження, аналіз власних учинків, думок, психічних станів, самооцінку, тобто самопізнання. На думку Клірика Острозького, орієнтирами особистісного та суспільного розвитку людини є моральні цінності, які набувають ролі організуючого і регулюючого чинника, будучи інтеріоризованими, ставши внутрішніми мотивами поведінки. А необхідною умовою морального життя та духовного становлення людини є свобода, тобто можливість здійснювати трансцендентацію, бути собою, відповідати за свій вибір перед собою.\nЗначну роль у психологічному розумінні ідей гуманістичного розвитку людини відіграла поетична творчість Дем'яна Наливайка та Симона Пекаліда, які переймалися проблемами образу ідеальної людини — носія загальнолюдських і національних рис.\nНад проблемами становлення духовно розвиненої особистості багато розмірковував філософ, письменник Григорій Сковорода (1722—1794), який обстоював ідеї гармонії тілесного і духовного в людині, зв'язку між самопізнанням і формуванням сенсу життя. Самопізнання людини і світу (через людину світ пізнає себе), за його переконаннями, завершується з'ясуванням сенсу буття макро- і мікрокосму, і цей сенс є головною мотиваційною основою дій, спрямованих на утвердження людини у світі, усвідомлення нею своєї гідності. Залежно від розуміння сенсу буття людина вибудовує спосіб життя, свого існування у світі, обирає відповідну стратегію дій. Сенс буття вступає в більш-менш усвідомлювану суперечність із реальною поведінкою людини, і вона коригує свої вчинки. Його Г. Сковорода вбачав у самопізнанні, розкритті людиною себе. У цьому поверненні до основ свого існування реалізуються стратегія людського життя, внутрішній світ людини, стимулюються “сердечні веселощі”, породжується “душевна міць”. Воно є підставою для спокою думки, формування справжнього серця, оживотворення душі. Головною метою життя Г. Сковорода вважав пізнання Бога, який через людину бачить себе самого. Однак людина у цій справі зупиняється напівдорозі, тому й перебуває у напівтемряві (“Мудрого очі — в його голові, а безтямний у пітьмі ходить”).\nРозкриваючи ідею єдності людини і світу (мікро- і макрокосму), Г. Сковорода намагався пізнати сенс життя стосовно його мети: “Я вірю і знаю, що все те, що існує у великому світі, існує і в малому, і що можливе у малому світі, те можливе і в великому у зв'язку зі схожістю будови та на основі єдності всього того, що виконує дух”. У малому світі (серці) він намагався розмежувати непорочну і тлінну природу, реалізувати свою волю, здобути свободу думки, визначати сенс життя, знаходити в ньому “веселощі духу”, що і є щастям життя.\nЖиттєве призначення людини, сенс її життя полягають у переході від зовнішнього (неістинного) до внутрішнього (істинного), що є справою не окремого акту пізнання, а всього життєвого шляху. Протягом нього людина зі “сліпої” стає “очитою”.\nГ. Сковорода досліджував перехід людини від плану “буденної свідомості” до плану “філософської”. Він був переконаний у здатності людини бачити дві природи, а в їх взаємній співвіднесеності пережити почуття буття, відчути буттєву (Божу) “безодню”. Ця “безодня” таїться в самій людині. Страх, любов, почуття чудесного, розуміння світу як символу, простота бачення, на думку Г. Сковороди, є внутрішніми умовами прозріння, стежкою, яка веде до філософської мудрості.\nПерехід людини від буденного до розуміння вищого буття, душевної безодні відбувається завдяки особистісній рефлексії (сповненим сумнівів, суперечностей роздумам), необхідність якої людина відчуває, уявивши себе серед дзеркал: “стань на рівному місці і накажи поставити навколо себе сотню дзеркал вінцем. Тоді побачиш, що єдиний твій тілесний болван володіє сотнею видів (образів), від нього єдиного залежних. А як тільки відняти дзеркала, раптом усі копії сховуються у своїй ісконності, або оригіналі, як гілля у своєму зерні. Але тілесний болван сам є тільки тінню істинної людини”.\nІдеї вікової психології представлені у багатогранній літературній і науково-публіцистичній спадщині Івана Франка (1856—1916). Він цікавився такими проблемами психології, як проблеми особистості (“людини загалом”), її характеру та інших психічних властивостей, умов становлення особистості, розвитку різних типів людей, яких доводилося описувати у своїх творах.\nДля І. Франка проблема особистості була пов'язана з вихованням дітей. В оповіданнях (“Олівець”, “Грицева шкільна наука”, “Отець-гуморист” та ін.) він виявив себе прекрасним знавцем психології дитинства та юності, глибоко проаналізував умови, в яких розвивається особистість, певний її тип, характер, здібності тощо. Людину І. Франко розумів передусім як соціальну істоту, характер якої залежить від умов суспільного буття. Кожна людина є насамперед дитиною певного часу, народу, певних умов. За сприятливих умов виховання розвиваються найкращі риси характеру і здібності дитини, а за їх відсутності навіть найкращі природні задатки, будучи “не вживані і приголомшені, заніміють і захиріють у зав'язку”.\nВ оповіданні “Борис Граб” і незакінченій повісті “Не спитавши броду” І. Франко описав процес становлення особистості обдарованого учня, який завдяки наполегливій праці над собою і з допомогою свого улюбленого вчителя досягнув значних успіхів у навчанні, формуванні позитивних рис характеру, вихованні інтересу до фізичної праці тощо. “Обдарований незвичайними здібностями, величезною пам'яттю, бистрим і чесним розумом, він із тими вродженими дарами єднав велику пильність і працьовитість, замилування до порядку і точності і вироблене гімнастикою та фізичною працею здоров'я та сильну будову тіла. Свій час умів він розподілити так, що на всяку роботу, на всяку науку знаходив час і пору”.\nПсихологію дитини упродовж тривалого періоду вивчав український психолог Степан Балей (1885—1952). Він вважав, що дослідження буде об'єктивним тоді, коли ставитиметься запитання “Як є?”, а не “Як повинно бути?”.\nПсихічний розвиток дитини С. Балей розглядав як постійний процес пізнання нею навколишнього світу. Кожен віковий період, на його думку, характеризується певним способом пізнання. На першому році життя дитина пізнає чуттєві властивості предметів світу, що її оточує. Коли вона починає говорити, настає “вік запитань”. Дитячу гру й фантазію С. Балей розглядав також як форму пізнання. У процесі гри дитина контактує з різними предметами, пізнає їх властивості, вчиться ними користуватися. Систематично здобувати знання про світ вона здатна у 6—7 років, саме тоді найдоцільніший її вступ до школи. Шкільне навчання С Балей (під впливом ідей російського фізіолога Івана Павлова (1849—1936)) пояснював як навчання шляхом утворення умовних рефлексів. Він вважав, що людина — це не tabula rasa, вона має вроджені властивості, інстинкти, які є матеріалом виховного процесу.\nВелику увагу аналізу феномену віри приділяв Валеріан Горбачевський (1891 —1957). У 30-х роках XX ст. у праці “Ідеократизм” він стверджував, що “віра в Бога стає для мислячої людини категоричним імперативом, бо дає людському духові обпертя”. Розуму вона дає синтетичну ідею, що допомагає гносеологічно охопити повноцінність буття; для серця є джерелом, що цілющою водою скріплює почуття людської гідності; для волі є імпульсом до творчої праці та самовдосконалення. Без віри в Бога душа дитини, дорослого і літньої людини стає пусткою, бо замість віри в ній укорінюється скептицизм і нігілізм. Завдяки вірі в Бога людина зберігає душевну рівновагу й упевненість, налаштовується на творчість, ставлячи перед собою світлу мету — наближення до Бога.\nСоціалізація дитини, вважав Г. Костюк, відбувається через її діяльність, засвоєння соціального досвіду, вростання в життя суспільства, через перехід зовнішніх (інтеріндивідуальних) відношень у внутрішні (інтраіндивідуальні) властивості особистості, яка розвивається. За його твердженням, вчаться не тільки діти, а й дорослі, що впливає на їхній психічний та особистісний розвиток. Провідну роль у житті дорослої людини відіграє діяльність зі створення матеріальних і духовних цінностей.\nОнтогенетичні форми, на думку Г. Костюка, не існують окремо одна від одної. Зв'язок між ними полягає в тому, що нижчі форми включаються у вищі й стають механізмами "їх реалізації. Так відбувається розвиток.\nГ. Костюк відкидав будь-які спроби піддати сумніву ідею розвитку, онтогенезу. За його словами, розвиток не можна розуміти “лише як засвоєння та інтеріоризацію зовнішніх відношень”, він передбачає перероблення, систематизування засвоєного, що зумовлює зміни особистості, виникнення нових спонук до діяльності, нових її структур, нової екстеріоризації (породження зовнішніх психічних проявів — висловлювань, дій — у процесі перетворення внутрішніх структур). Навчання сприяє розвитку, а розвиток стає: основою навчання. При цьому закони навчання й розвитку, будучи пов'язаними між собою, мають суттєві відмінності. Внутрішні умови розвитку, формуючись під впливом зовнішніх умов, не є їх простою механічною проекцією. Вони діалектично взаємодіють. З віком виникають різні форми активності особистості в її розвитку (самовиховання, самовдосконалення тощо). На вищому рівні свого розвитку особистість постає як його суб'єкт, який свідомо обирає свій життєвий шлях.\nВиступав Г. Костюк і проти спрощених моделей розвитку, що зводять його лише до накопичення знань, до виховних впливів дорослих. Підтверджуючи необмежені можливості виховання, такі моделі насправді занижують його значення, бо “справжнє мистецтво виховання виявляється там, де воно спирається на прояв “саморуху”, ініціативи, самостійності, творчої активності”. Та це не означає, що модель з “екстремальним ступенем свободи” відповідає реальному процесу розвитку особистості, оскільки вона так само віддалена від реальності, як і детермінізм, що робить індивіда продуктом природних законів.\nНавчання та виховання, за Г. Костюком, мають сприяти не лише успішному вирішенню життєвих “суперечностей”, а її виникненню нових. У формулюванні нової мети, яку індивід усвідомлює і приймає, проявляються розходження між актуальною метою та рівнем досягнень людини. У цьому полягає складна діалектика розвитку, врахування якої необхідне для оволодіння процесом розвитку, передусім для встановлення стадій онтогенетичного розвитку психіки. Результатом онтогенезу Г. Костюк вважав становлення індивідуальних особливостей: “особистість розвивається завжди як індивідуальність. її своєрідність неповторна. Віковий і диференційний аспекти онтогенетичного розвитку людської психіки пов'язані між собою. Загальні закономірності вікового розвитку особистості знаходять свою конкретизацію в її індивідуальних особливостях”.\nРізноманітні аспекти проблеми вікового розвитку розглядають О. Лактіонов, 3. Карпенко, Т. Говорун, Т. Хомуленко, О. Кононко, Ю. Приходько, Т. Пироженко, І. Булах, Н. Максимова, В. Моляко, В. Москалець, Л. Орбан-Лембрик, І. Пасічник, М. Томчук та ін.\nЦінні відомості про психологію вікового розвитку людини містить сповідальна, автобіографічна література. її духовна і рефлексивна культура є для кожної людини зразком психологічної зверненості до себе. Наприклад, християнський теолог Августин (Аврелій) Блаженний (354—430), вважаючи сповідь способом духовного очищення, каяття і розвитку, щиро вів мову про свої дії, роздуми, переживання, шкідливі звички та негідні вчинки на різних етапах свого життя, особливо дитинства і юності.\n“Сповідь” Ж.-Ж. Руссо пройнята прагненням до найглибшого проникнення в мотиви своїх нереалізованих і реалізованих дій, тонкощі спонтанних і добре обдуманих учинків. З перших її рядків Ж.-Ж. Руссо зобов'язується “показати своїм братам одну людину у всій правді її природи — і цією людиною буду Я. Я один. Я знаю своє серце і знаю людей. Я створений інакше, ніж хто-небудь із побачених мною; осмілюсь думати, що я не подібний ні на кого у світі. Якщо я не кращий за інших, то крайньою мірою не такий, як вони. Добре чи погано зробила природа, створивши форму, в яку мене відлила, про це можна судити, тільки прочитавши мою сповідь”. Він описує розвиток своїх відчуттів, мислення та уяви, нахилів і пристрасті до музики, аналізує вплив способу життя на становлення характеру, зокрема, доброти, любові до інших людей.\nАвтор поетико-філософської сповіді “Поезія і правда” німецький поет, природознавець, мислитель Йоганн-Вольфганг Гете (1749—1832) був переконаний, що пізнати себе можна “не шляхом спостереження за собою, а віддаючись справі. Спробуй виконати свій обов'язок, і відразу пізнаєш собі ціну”. На його думку, самопізнання є чинником розвитку людини.\nСкладний духовний світ дитини постає в автобіографічній трилогії російського письменника, філософа-мораліста Льва Толстого (1828—1910) “Дитинство. Отроцтво. Юність”. Звертаючись до дитинства, Л. Толстой писав: “Який час може бути кращим від того, коли дві кращі чесноти — невинна веселість і безмежна потреба любові — були єдиними спонуканнями в житті”. Водночас із розвитком самосвідомості герой трилогії Микола відкрив недосконалість людських стосунків, вступив у період духовних пошуків, кризи та самотності.\nФілософське осмислення індивідуального життя людини на різних етапах репрезентує книга російського філософа Миколи Бердяева (1874—1948) “Самопізнання”, в якій автор розкриває рефлексію, особливості пошуку сенсу життя, особистісні колізії, конфлікти, суперечності.\nНеабиякий інтерес для вікової психології становлять автобіографічні твори українських письменників Т. Шевченка, І. Франка, М. Коцюбинського, Лесі Українки, Ю. Смолича, Є. Маланюка М. Стельмаха, Г. Тютюнника та ін., у яких розкрито особливості переживань, роздумів і поведінки їхніх авторів у різні вікові періоди. Не менш важливими щодо цього є твори історико-біографічного жанру французьких прозаїків Стендаля (1783—1842), Андре Моруа (1885—1967), українсько-російського історика Євгена Тарле (1875—1955) та ін.\nПрофесійні психологи теж публікували свої автобіографії. Цікавою у цьому плані є книга швейцарського психіатра, психолога і філософа Карла-Густава Юнга (1875— 1961) “Спогади, сновидіння, роздуми”. На думку її автора, життя людини є досить нестрогим експериментом, багатоаспектним феноменом. В індивідуальному плані воно пекучіше, менше задоволене і водночас чудесніше, ніж усе інше, що існує та розвивається. Індивідуальне життя К.-Г. Юнг порівнює з рослиною, яка росте зі свого кореневища, її справжні перетворення невидимі, приховані, а те, що з'являється на поверхні, зберігається лише протягом одного літа і зникає, як ефемерний привид. Тому варті уваги лише неперехідні події життя. Внутрішній світ людини виявляється у мріях, снах і зовнішніх подіях, які складають її життєвий шлях.\nВажливим джерелом фактів для вікової психології є щоденники батьків про розвиток дитини, які дають змогу простежити всі найважливіші біологічні та психологічні явища, що в ній відбуваються. Як відомо, історія розвитку особистості забезпечує розуміння її у зрілому віці, оскільки якості, які виявляє зріла людина, закорінені у ранніх враженнях, умовах її розвитку. Систематичний щоденник дає відносно вичерпну історію розвитку дитини. Однак нерідко конкретні факти затьмарюються турботами і переживаннями батьків, які зумовлюють перерви у фіксації спостережень, їх неповноту, неточність, а іноді й відмову від ведення щоденника. Відомі опубліковані щоденники Є. Станцинської про історію розвитку дитини від народження до семи років, В. Рибнікова-Щилова, щоденник матері, написаний професійними психологами Наталією Менчинською (1905—1984) та Валерією Мухіною (нар. 1944).\nНепересічну цінність мають і дитячі сповідальні щоденники, які зсередини висвітлюють різноманітні психічні проблеми особистості, її взаємодії зі світом однолітків і дорослих.\nУсе це разом з експериментальними спостереженнями, дослідженнями, теоретичним осягненням нагромадженого матеріалу і концептуальної проблематики дає змогу віковій психології у різних вимірах побачити суть психічного життя і психічного розвитку особистості на всіх її вікових етапах.


Сценарії децентралізації. Що очікує ОТГ після 2020 року | Новини Останній Бастіон\nАле виникає запитання – що буде далі? Ряд питань щодо існування ОТГ залишаються закритими в майбутньому: чи буде "об’єднання об’єднання" - ОТГ, яким чином проходитимуть вибори, що робитимуть слабші громади, якою буде позиція держави тощо.\nЗгідно з Законом "Про добровільне об’єднання територіальних громад" виділяються наступні етапи створення ОТГ:\nОб’єднана громада вважається утвореною з дня набрання чинності рішень всіх рад про добровільне об’єднання територіальних громад, або з моменту набрання чинності рішення про підтримку добровільного об’єднання територіальних громад на місцевому референдумі та за умови відповідності таких рішень висновку облдержадміністрації.\nТака ситуація підведення усіх під єдині строки є логічною не лише з державної, але й з партійної позиції. Для держави постійні вибори є "головним болем", що змушує постійно приділяти час даному процесу.\nСюди ж можливо підтягнути сильного партійного лідера – президента, який має бути обраний в 2019 році. Він зможе одночасно провести агітацію на всю країну, а не роз’їжджати по хуторах. Ефективність використання партійних коштів зростає.\nАле другий, завершальний, етап реформи, згідно з документом, завершується у 2017 році. Сьогодні, нагадую, 2018 рік.\nФактором, що вплине на об’єднання громад будуть президентські та парламентські вибори 2019 року. Від розстановки сил та позицій залежатиме наявність "кредиту довіри" та можливості жорстко діяти на регіональному рівні.


Стали відомі імена 42 загиблих в Одесі 2 травня - Оприлюднено доповнений і уточнений список загиблих під час трагічних подій в Одесі 2 травня | СЬОГОДНІ\nСтали відомі імена 42 загиблих в Одесі 2 травня\n10 травня 2014, 00:17\nОприлюднено доповнений і уточнений список загиблих під час трагічних подій в Одесі 2 травня\nУ неофіційному списку загиблих 2 травня в Одесі - вже 42\nВ неофициальном списке сейчас – 42 имени.\nНапомним, 4 мая появились первые списки погибших, тогда активисты обнародовали 14 фамилий.\nВ ходе противостояний в Одессе погибли 46 человек, более 200 раненых.\nЯк повідомляє Думская.net, жителі міста складають і списки загиблих самостійно на форумах і в соцмережах.\nУ неофіційному списку зараз – 42 імені.\nРазом з тим міліція імена і причини смерті досі не підтверджує, посилаючись на таємницю слідства. При цьому в МВС заявляють, що особистості більшості загиблих дійсно встановлені, а деяких доведеться впізнавати за допомогою аналізу ДНК.\n1. Бірюков Андрій Васильович, 1978 року народження – вогнепал.\n2. Жулька Олександр Юрійович, вогнепал.\n4. Петров Геннадій Ігорович, 1985 року народження – вогнепал.\n5. Бражевський Андрій Геннадійович, 1987 року народження – падіння.\n6. Варенікіна Анна Анатоліївна, 1955 року народження – отруєння.\n7. Калин Анатолій Андрійович, 1976 року народження – отруєння.\n8. Никитенко Максим Олексійович, 1982 року народження – падіння.\n9. Буллах Віктор Далхаковіч, 1956 року народження – падіння.\n10. Іванов Ігор Володимирович, 1986 року народження – вогнепал.\n11. Маркін В'ячеслав Володимирович, 1969 року народження – падіння.\n12. Негатуров Вадим Віталійович, 1959 року народження – опіки.\n13. Мішин Сергій Сергійович, 1985 року народження – отруєння газом.\n14. Садовничий Олександр Кузьмич, 1954 року народження – отруєння газом.\n15. Острожнюк Ігор Євгенович, 1964 року народження – падіння.\n16. Папура Вадим Вадимович, 1996 року народження – падіння.\n17. Заєць Ігор Леонідович, 1968 року народження – падіння.\n18. Кущ Руслан Олегович, 1984 року народження – падіння.\n19. Гнатенко Євген Миколайович, 1952 року народження – отруєння газом.\n20 . Полулях Алла Анатоліївна, 1962 року народження – отруєння газом.\n21. Яковенко Ірина Володимирівна, 1959 року народження – отруєння газом.\n22. Кушнарьов Геннадій Олександрович, 1975 року народження – отруєння газом.\n23. Пікалова Світлана Валеріївна, 1981 року народження – отруєння газом.\n24. Коврига Микола Сергійович, 1984 року народження – отруєння газом.\n25. Брігар Володимир Анатолійович, 1984 року народження – отруєння газом.\n26. Никитюк Дмитро Ігорович, 1974 року народження – отруєння газом.\n27. Митчик Євген Васильович, 1983 року народження – отруєння газом.\n28. Степанов Віктор Васильович, 1948 року народження – отруєння газом.\n29. Костюхин Сергій Миколайович, 1967 року народження – отруєння газом.\n30. Новицький Володимир Михайлович, 1944 року народження народження – отруєння газом.\n31. Польовий Віктор Павлович, 1966 року народження – отруєння газом.\n32. Бежаніцком Кристина Александровна, 1992 року народження – отруєння газом.\n33. Ломакіна Ніна Іванівна, 1953 року народження – отруєння газом.\n34. Кононов Олександр Владиславович, 1959 року народження – отруєння газом.\n35. Гнатенко Андрій Миколайович, 1989 року народження – отруєння газом.\n36. Балабан Олексій Семенович, 1982 року народження – отруєння газом.\n37. Гибалюк Христина, 1992 року народження.\n38. Лукас Ігор, 1993 року народження.\n39. Алекса Христина, 20 років.\n40. Мільов Іван, 1980 року народження.\n41. Щербінін Михайло Іванович, 1956 року народження.\n42. Колпаков Олексій, 56 років.\nНагадаємо, 4 травня з'явилися перші списки загиблих, тоді активісти оприлюднили 14 прізвищ.\nУ ході протистоянь в Одесі загинули 46 осіб, більше 200 поранених.\nОдеса міліція смерть отруєння мешканці імена списки


Відкриття пам'ятника Шевченку в Новосибірську | Український тижневик Міст\nВідкриття пам’ятника Шевченку в Новосибірську\nВолодимир Павук розповідає, як будувався пам’ятник\nНещодавно в Новосибірську (Росія) відкрили пам’ятник Тарасові Шевченку. «Відкрили 29 вересня. До обіду лив холодний дощ із вітром, а о 14-й все стихло, хоч сонця не було. Спорудили на початку вул. Тараса Шевченка. Маленький скверик. Упорядкування буде наступного року», — повідомив Гнат Стеценко, місцевий активіст.\n«Довгих три роки я йшов до цієї мети! Сказати просто, що було нелегко і не просто було мені його збудувати — це нічого не сказати. Всі три роки я був зазомбований цією мрією й ідеєю, і крок за кроком настирно посувався вперед. І тільки зараз починаю відходити та розуміти, що це мені вдалося, не зважаючи на тисячі перепон, брак коштів, чимало недоброзичливців тощо. Пам’ятник Тарасу Шевченко в Новосибірську є! Щиро дякую всім, хто підтримав наш проект!» — сказав Володимир Павук, голова національно-культурної автономії українців Новосибірська.\nЯк відомо, помер народний поет і художник у Петербурзькій академії мистецтв, у невеличкій майстерні, яка слугувала митцю і помешканням, і робочим притулком. Художник Григорій Честахівський, котрий в останні роки життя Шевченка був для нього особливо близьким другом, склав докладний опис мистецьких творів, робочого приладдя й інших речей, що на той час були в майстерні, і тривалий час зберігав їх у себе.\nЧерез 27 років по смерті Кобзаря, 1888-го п. Честахівський передав цей скарб чернігівському колекціонеру та меценату Василю Тарновському вважаючи, що спадщина Т. Шевченка має зберігатися у «національному хранилищі». Саме колекція Г. Честахівського, постійно поповнюючись зусиллями В. Тарновського, невдовзі стала найбільшою в Україні. 1903 року В. Тарновський передав колекцію Чернігівському земству. З утворенням у 1920-х рр. Чернігівського історичного музею ця колекція стала його частиною.\nТим часом у Києві 1926-го розпочалося формування Інституту літератури, який став носити ім’я Тараса Шевченка. Саме в інституті накопичується величезна спадщина Кобзаря. За урядовим розпорядженням Шевченкові речі звозили до Києва звідусіль — як від приватних колекціонерів, так і з державних музейних установ. У Києві, на Козиному болоті, залишався вцілілий будиночок, у якому свого часу мешкав Тарас Григорович. Саме у ньому оселилася збірка культурної спадщини Кобзаря, що належала Інституту літератури. І цей будиночок можна вважати першою державною музейною оселею Т. Шевченка.\nЗ початком війни всі фонди Центрального державного музею Т. Г. Шевченка, Будинку-музею Т. Г. Шевченка на Козиному болоті, а також рештки Галереї картин Шевченка були евакуйовані саме до Новосибірська! Тепер уже налічується 1384 пам’ятники Тарасу Шевченку по всьому світу: 1256 в Україні та 128 за кордоном — у 35 державах.


Популярна американська кіноактриса — Зої Френсіс Томпсон Дойч — отримала найбільшу популярність у всьому світі, зігравши головну жіночу роль у дуеті з російським актором Данилом Козловським в кінокартині «Академія вампірів». В даний час її фільмографія складається з таких проектів, як «Чому він?», «Дідусь легкої поведінки», «За прірвою у житі», «Дорослі ігри» та інших.\nУродженка Лос-Анджелеса і виходець з мистецької родини (батько Говард Дойч – відомий кінорежисер («Байки зі склепу»), а мати Ліа Томпсон – голлівудська актриса («Назад в майбутнє» і «Щелепи 3»)) – Дойч Зої – безсумнівно, отримала гідну династичний стартап. Проте більшою мірою своїм зірковим статусом вона зобов’язана власному таланту і цілеспрямованості.\nБіографія і кар’єра Дойч Зої\n10 листопада 1994 року в центрі світової кіноіндустрії з’явилася на світ майбутня знаменита кінодіва. У неї є ще сестра Зої Медлін, яка сьогодні професійно займається музикою. У шкільні роки дівчина дуже багато часу присвячувала хореографії, а потім навчалася в Школах-студіях акторської майстерності «Oakwood School» і «The Los Angeles County High School», а також брала участь в постановках студентського театру.\nВ 2010 році починається творча біографія Зої Дойч з дебютного кінематографічного проекту «Все тип-топ, або Життя на борту». Одна з головних ролей (дівчина Майя Беннетт, кохана головного персонажа Зака Мартіна) популярного молодіжного серіалу вмить зробила починаючу актрису відомою в усьому світі. А вже через рік у кримінальному серіалі «Двійник» вона зіграла роль дочки головного героя картини.\nВ даний час фільмографія американської актриси містить не один десяток успішних кіноробіт, серед яких слід особливо виділити наступні: «Прекрасні створіння» (2013), «Академія вампірів» (2014), «Дідусь легкої поведінки» (2016), «Матриця часу» (2017), «Чому він?» (2017), «Дорослі ігри» (2017).\nДо останніх кінематографічним проектів з участю Зої Дойч відносяться фільм «За прірвою у житі», картина матері, де вона знялася разом зі старшою сестрою Медлін, «Рік вражаючого людини», комедія «Підстава», драматична комедія «Річард прощається».\nВ даний час популярна американська акторка не перебуває у шлюбі. Однак її особисте життя має за своїми плечима шестирічні романтичні відносини з канадським артистом Еваном Джогиа.\nРозрив відбувся без жодних інцидентів під час зйомок картини «Академія вампірів», де Зої Дойч зіткнулася з харизмою російського секс-символу – Данила Козловського. Екранна пара довго підтримувала глядацький інтерес до своїх персон, оприлюднюючи в соцмережах спільні фото. Однак цей творчий союз так і не переріс у щось серйозне на романтичному терені.\nВідома актриса крім акторської діяльності має величезний інтерес до танців, малювання і колекціонування кілець. Саме останнє хобі шанувальники можуть відстежувати під час відвідування кінозіркою різних публічних заходів. Відомо також, що актриса дуже часто обходиться без макіяжу, покладаючись виключно на свою природну красу.


Голова Хмельницької ОДА представив ювілейного очільника Шепетівського району | День за днем\n07.02.2019 Гончарук Любов\tШепетівщина 0 коментарів\nСьогодні, 7 лютого, очільник області Вадим Лозовий представив нового голову райдержадміністрації — Віталія Бузиля.\nНа захід у приміщенні Шепетівської РДА зібралися депутати місцевих рад, посадовці, правоохоронці, представники та очільники організацій міста й району, духовенство та запрошені.\nНа початку Вадим Лозовий подякував попередньому голові Роману Підопригорі за роботу, та зачитав розпорядження Президента України Петра Порошенка про призначення Віталія Бузиля на посаду голови ОДА від 31 січня 2019 року:\n«Призначити Бузиля Віталія Володимировича головою Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області зі строком випробування три місяці».\nОпісля очільник області вручив відповідне посвідчення та привітав Віталія Володимировича з призначенням:\n— У 2014 році ми з вами під час Революції Гідності чітко обрали шлях європейської інтеграції. Сьогодні непросто: починали дуже важко і пройшли складний шлях. Я бажаю новому голові підтримувати ті ідеї, які започаткувала Революція Гідності. Бажаю, аби чітко виконував свої обов’язки, успіхів на його нелегкому такому шляху та дуже непростій роботі. А цей успіх може бути тільки завдяки тому, що ми будете спільно працювати над розвитком Шепетівського району, Хмельниччини та України.\nДалі до слова запросили, власне, вже діючого голову Віталія Бузиля.\n— Я щиро дякую Петру Порошенку та Вадиму Лозовому за виявлену мені довіру під час призначення на цю посаду. Я добре розумію усі проблеми району та всі виклики, які стоять перед районною владою. Це, перш за все, реформування медицини, освіти, подальше впровадження реформи децентралізації… Тому я розраховую на вашу підтримку, на підтримку обласної державної адміністрації, підтримку народного депутата Романа Мацоли, депутатів обласної ради від нашого округу, депутатів районної ради, сільських голів, голів ОТГ та всіх, кому небайдужа доля нашого Шепетівського району. Двері мого кабінету завжди відкриті, я готовий до спілкування та конструктивних пропозицій. Впевнений, що разом ми зможемо зробити багато для того, щоб людям жилося краще. І щоб більше ні в кого не виникало сумнівів, що Шепетівка стане центром об’єднаних районів.\nДалі з призначенням на посаду привітав заступник голови районної ради Артур Мовсісян.\nТакож зі словами вітань звернувся міський голова Михайло Полодюк:\n— Сподіваюся, що ця людина принесе більше конструктиву в нашу співпрацю. Отож, хочу побажати наснаги, терпіння і більше корисних справ, які можна встигнути зробити за ці короткі 3 місяці, аби добре себе зарекомендувати, щоб продовжувати працювати й надалі.\nВід імені депутатів міської ради слова вітань пролунали з уст Галини Веселкової.\nНе оминув захід і голова сусідньої Славуської РДА Богдан Маршук:\n— Вам бажаю сил та наснаги (звернувся до Віталія Бузиля — Авт.). А вас всіх попрошу бути однією командою і завжди підставляти йому плече. Бо без вас йому буде дуже важко нести цю ношу і втілювати ці завдання, які покладаються. А я, як сусід, чим зможу, тим допоможу.\nДепутат обласної ради Микола Дячук також особисто від себе та від усього депутатського корпусу привітав Віталія Бузиля із призначенням на посаду та побажав найголовнішого — здоров’я, взаєморозуміння у нелегкий період, подолання всіх перешкод та успіхів.\n— Це дійсно проста людина та професіонал своєї справи, — запевнив Микола Миколайович.\nДо привітань приєдналася і депутатка облради Тетяна Василик.\nОпісля відбулося спілкування очільників із присутніми.\n— В подальшому маємо працювати, в першу чергу, заради громадян, громад та розвитку територій — це є головною задачею. Тут не має бути чиновників! Мене так само найняли на роботу. А ми свою роботу маємо виконувати гідно, достойно, на всі 100 %. Не має бути корупції, тому що ми цією складовою обкрадаємо самі себе! — сказав на завершення Вадим Лозовий.\nДо речі, зі слів «працівників зі стажем» районної адміністрації, Віталій Бузиль став десятим — «ювілейним» головою Шепетівської РДА за роки незалежності.\nВадим Лозовий\tВіталій Бузиль\tГолова РДА\tголова Шепетівської РДА\tДепутати\tМикола Дячук\tМихайло Полодюк\tМіський голова\tПетро Порошенко\tРозпорядження\tШепетівська РДА


Виконувати обов’язки міністра фінансів буде Оксана Маркарова | Громадське телебачення\nВиконувати обов’язки міністра фінансів буде Оксана Маркарова\nПісля звільнення Олександра Данилюка з посади міністра фінансів України, виконувати його обов’язки буде перша заступниця міністра Оксана Маркарова.\nПро це йдеться у повідомленні на офіційному сайті Кабінету міністрів України.\n«Виконання обов’язків Міністра фінансів України покладено на першого заступника Міністра Оксану Маркарову. Відповідне рішення було одноголосно ухвалено на позачерговому засіданні Уряду», — йдеться у повідомленні.\nЗазначається, що до виконання своїх обов’язків Маркарова приступить 8 червня. Верховна Рада України звільнила Олександра Данилюка з посади міністра фінансів. За відповідне рішення проголосували 254 депутати.\nКоронавірус виявили ще у двох українських військовий


Пітт та Джолі надихнули: РосЗМІ поширили чутки, що Марина Порошенко залишає чоловіка, а президентом стане Луценко - Сила чи Розум\nHome / Події / Пітт та Джолі надихнули: РосЗМІ поширили чутки, що Марина Порошенко залишає чоловіка, а президентом стане Луценко\nПітт та Джолі надихнули: РосЗМІ поширили чутки, що Марина Порошенко залишає чоловіка, а президентом стане Луценко\nНещодавно російські засоби масової інформації «другого ешелону» сколихнула новина – Президент України Петро Порошенко складає свої повноваження, а його дружина Марина Порошенко подала позов про розірвання шлюбу. Про це Патріоти України інформують з посиланням на ресурс «Радіо Свобода».\nТак, новину про те, що Порошенко через хворобу не може виконувати свої повноваження поширили видання ТВ-Центр, Русская Планета, ИА ФАН, Известия та інші. При цьому як джерело інформації вказувались «українські ЗМІ». Зрозуміло, що в останніх жодного слова про можливу відставку Порошенка не було. Далі деякі ресурси змінили акценти: мовляв, український президент готовий продати свою посаду, а стан здоров’я – лише привід. Деякі видання, імовірно, перебуваючи під враженнями від розлучення Анджеліни Джолі та Бреда Пітта, приписали початок процесу про розірвання шлюбу і Петру та Марині Порошенкам.\nНарешті вітчизняним журналістам вдалося знайти первісне джерело, з якого поширювалась дезінформація – ним виявився ресурс «Русская Весна», який розмістив інтерв’ю з одіозним екс-регіоналом Олегом Царьовим. В ньому колишній нардеп, змальовуючи політичну ситуацію в Україні, заявив, що Порошенко вже підготував наступника – Юрія Луценка – і лише чекає зручного моменту, аби передати йому свої повноваження, виправдовуючись станом здоров’я.


Слідство ведуть екстрасенси 2020 - дивитись онлайн випуск 8 | Слідство ведуть екстрасенси\nVideo: Слідство ведуть екстрасенси 2020. Випуск 8. Дух вбитої дівчини переслідує свою родину. Частина 2\nСлідство ведуть екстрасенси - дивитись онлайн Слідство ведуть екстрасенси 2020 випуск 8 (ефір від 01.03.2020) Україна\nСлідство ведуть екстрасенси 2020. Випуск 8. Дух вбитої дівчини переслідує свою родину. Частина 2\nДивіться онлайн наймістичніший проєкт України – програму Слідство ведуть екстрасенси 2020 випуск 8 від 01.03.2020, в якому триває історія Яни Шевченко.\nМама Яни звернулася в програму, щоб дізнатися, чому дух її доньи продовжує приходити до неї. В червні 2019 року 26-річну дівчину жорстоко вбили, а вбивцю майже відразу знайшли та посадили за ґрати. Але дух Яни все ж не може заспокоїтися. Жанна Шулакова та Хаял Алекперов спробують з’ясувати причини страждань Яни в світі живих в проєкті Слідство ведуть екстрасенси 2020 на сайті СТБ.\nЖанна та Хаял з’ясують, що Яну на Землі тримають маленькі хлопчики, які загинули за дивних обставин. Як вони пов’язані з загиблою дівчиною, та чи зможуть містики допомогти Яні віднайти спокій? Дивіться просто зараз в програмі Слідство ведуть екстрасенси 2020 випуск 8 від 01.03.2020.\nДивіться онлайн Слідство ведуть екстрасенси. Випуск 7 від 23.02.2020


Чи буде мораторій на проведення перевірок у 2022 році\nHome > Новини > Мораторій на проведення перевірок у 2022 році\nСкасування позапланових перевірок у 2021 році, так само, як і планових, стосується далеко не всіх суб’єктів підприємництва. Наприклад, не дивлячись на призупинення планових перевірок малих підприємств, податкові продовжать перевіряти юрособи та ІП, а при достатній підставі можливі і позапланові перевірки.\nМи допоможемо розібратися з нюансами мораторію на перевірки 2021 і з питанням, планові перевірки на 2021 рік скасовуються чи ні. Чи буде продовжено мораторій на проведення перевірок до кінця 2022 року надалі у статті.\nПосилення контролю з боку влади у 2021\nПодатківці з липня посилили контроль за касовими порушеннями. Інспектори відпрацьовують минулорічні «ковидні» скарги та нове завдання управлінь. На сьогоднішній час перевірку може ініціювати податкова інспекція. Однак існую ще й неподаткові (адміністративні) перевірки. До них відносяться заходи з боку:\nТакож у 2021 році підприємці були здивовані плановими та позаплановими перевірками, відмінність яких зазначено у діючому законодавстві.\nВ якості підстав позапланових перевірок названі наступні обставини:\nна адресу юрособи або ІП виставлено припис на усунення порушень, а від перевіряється немає зворотної реакції в рамках обумовленого терміну;\nякщо перевірка прописана обов’язковою умовою для видачі спеціального дозволу (ліцензії) або дозволу (погодження);\nобґрунтовані звернення громадян (з наведеними фактами) про загрозу і заподіянню шкоди організацією або бізнесменом життя, здоров’я громадян, тварин, рослин, довкілля, об’єктів культурної спадщини, безпеки держави;\nпорушення вимог до маркування товарів; якщо під час проведення заходів щодо контролю без взаємодії з юрособою або ІП були виявлені факти, які можуть вести до порушень;\nокреме доручення Президента України, ВР, вимога прокурора на підставі наданих фактів.\nНаряду з цим мале підприємництво очікує, що мораторій на проведення перевірок бізнесу в 2022 році буде продовжено. Скоріш за всього це буде пов’язано з подальшим спалахом коронавірусної інфекції та тяжким станом бізнесменові.\nЩо робити, якщо ви знайшли себе в плані перевірок?\nЯкщо при ознайомленні з планом перевірок на 2021-2022рр. ФОП знайшов своє підприємство, це суперечить мораторію на перевірки в 2021-2022рр. При появі сумнівів у законності перевірок ФОП зобов’язані:\nподати заяву до відповідних органів;\nприкласти до заяви документи, що обгрунтовують ваше незгоду (наприклад, копію звіту про фінрезультати або Книги обліку, копію відомостей про чисельність працівників).\nПісля отримання заяви у контролюючого органу є 10 днів на прийняття рішення – погодитися з вами і виключити вас з Реєстру або дати обґрунтовану відмову. Зверніть увагу що, в разі початку перевірки, з якою ви не згодні також можна заявити про свою незгоду за вищеописаною схемою. Перевірку повинні призупинити на час розгляду вашої заяви.\nПризупинення виїзних податкових перевірок у 2021 році ніхто не встановлював. Що означає мораторій на перевірки 2022 ДФС у зв’язку з поширенням COVID-19 на законодавчому рівні ВР не встановлено.\nЧи можливий мораторій на перевірки малого та середнього бізнесу в 2021 році, якщо це позапланові?\nМораторій Верховної Ради на планові перевірки (за винятком податкових) у наступному році можливий. При цьому не виключені позапланові перевірки при умові достатнього обґрунтування. Вони також будуть проводитися всіма контролюючими органами нагляду. Які бувають перевірки бізнесу зазначає постанова КМУ про мораторій на перевірки.\nНаприклад, податкові перевірки регулюються положеннями Податковим Кодексом України, прокурорські – законом «Про прокуратуру» і т. д.\nПри появі сумнівів у законності перевірок суб’єкти підприємницької діяльності можуть завжди звернутися у відповідні органи з заявою та отримати коректну відповідь.\nЗаборона на перевірки малого бізнесу в 2022 році через коронавірус\nСьогодні поки що не відомо, чи буде продовження мораторію на перевірки у 2022 році. Якщо подія стане реальною, скоріш за всього існуючі перевірки будуть проводитися за схемою попереднього 2021 року.\nОстанні новини про мораторій на перевірки зазначають, для податкових перевірок в 2021 році не існує ніяких заборон. Робота з перевірки всіх суб’єктів буде тривати в звичайному режимі. Заборонені будуть лише деякі планові перевірки для малого бізнесу, не пов’язані з податковим законодавством.\nПри цьому слід знати, планові перевірки проводять не частіше 1 разу на 3 роки. Планові виїзні заходи не повинні тривати більше відведеного часу:\nне перевищувати 50 годин на рік для малих підприємств;\nне більше 150 годин на рік – мікропідприємства.\nЗагальний період проведення документарних та виїзних перевірок – до 20-ти днів (за наявності підрозділів у різних областях – до 60 днів для юрособи). Вказані терміни затверджені на законодавчому рівні.\nОднак на деякі випадки і види контролю вони не поширюються. Найбільш актуальними з них для суб’єктів малого та середнього підприємництва є:\nпроведення оперативно-розшукових заходів, провадження дізнання, проведення попереднього слідства;\nздійснення прокурорського нагляду, правосуддя та проведення адміністративного розслідування; розслідування причин виникнення аварій, нещасних випадків на виробництві та інших надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру та ліквідація їх наслідків;\nДіяльність органів державної влади в зазначених випадках регламентується спеціальним законодавством: КПК України; Податковим та Митним кодексом, іншими нормативними актами.\nПеревірки підприємців у 2022 році – особливості\nЯкщо ви ставитеся до малого бізнесу, в 2022 році планові перевірки підприємців контролюючими органами обійдуть вас стороною. У робочому режимі перевіряє тільки податкова і можуть виникнути ситуації з позаплановими перевірками від будь-якого з контролерів.\nОднак якщо ви виявили себе в списку перевірок, необхідно виключити себе з помилкового переліку. Для цього потрібно ознайомитися з законодавчими актами, звірити окремі плани.\nПодаткові органи не мають права проводити щодо одного платника податків більше двох виїзних податкових перевірок протягом календарного року. Однак існують винятки, наприклад випадки прийняття рішення керівником органу виконавчої влади, уповноваженого з контролю і нагляду в області податків і зборів.\nНа кого не поширюється мораторій 2022?\nНаряду з тим, що може діяти продовження мораторію на перевірки у 2022 році, він не поширюється:\nна компанії, діяльність яких пов’язана з використанням об’єктів, віднесених до категорій високого ризику;\nна компанії, включені до переліку, затверджений Верховною Радою, що працюють у сферах охорони здоров’я, освіти, соціальній сфері, а також у сфері використання та обігу дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння;\nякщо підприємець притягнутий до адміністративної відповідальності за грубе порушення законодавства України або до адміністративного призупинення діяльності;\nякщо дію ліцензії на здійснення діяльності було призупинено та анульовано, а з дати закінчення цієї перевірки пройшло менше 3 років;\nякщо відносно підприємця призначена планова перевірка в області забезпечення радіаційної безпеки, захисту державної таємниці, зовнішнього контролю якості роботи аудиторських організацій, в області використання атомної енергії або ліцензійного контролю.\nЗі слів радника Уповноваженого із захисту прав підприємців, нові принципи проведення контрольно-наглядових заходів, які можуть дати про себе кожен час, на практиці ще не відпрацьовані. У зв’язку з цим важливо не тільки продовжити мораторій, а й поширити його на проведення рейдових оглядів та інспекційних візитів у 2022 році (за винятком випадків наявності ризику загрози громадській безпеці та здоров’ю громадян).\nЧи буде продовжений мораторій на 2022 рік на сьогоднішній день невідомо. Контролюючі органи станом на липень 2021 року працюють у колишньому режимі. Існує ряд підприємств, які перевіряються регулярно. Їх діяльність пов’язана з максимальними ризиками для життєдіяльності. Тому розраховувати, що малий і середній бізнес буде повністю виключений з плану перевірок в 2022 році не варто (навіть при введенні мораторію на перевірки)


На шляху створення реабілітаційного центру | Каменское Новости Днепродзержинск газета Событие\nВ Днепре к праздникам запустили новогодний трамвай\nНа шляху створення реабілітаційного центру\nОпубликовано чт, 08/03/2018 - 10:07 пользователем Журналист\nВійна залишає свій відбиток на кожному серці, кожній долі. Коли бійці повертаються до мирного життя, на них очікує важкий період адаптації, який не завжди проходить без наслідків. Наша країна повинна бути готова зустріти синів, які її захищали та продовжують боронити спокій українців.\nНаприкінці минулого року стало відомо, що у Кам’янському буде створено реабілітаційне відділення для ветеранів та учасників АТО. Саме проект нашого міста «Створення реабілітаційного відділення для ветеранів та інших цільових груп на базі комунального закладу «Міська лікарня №5» виграв грант «Подолання наслідків конфлікту». Це пілотний проект, який реалізується за програмою Світового банку, направленою на відновлення миру в Україні. Програма орієнтована на подолання наслідків війни на сході України.\nГоловна мета проекту полягає у створенні спеціального відділення, де учасники АТО та члени їхніх сімей зможуть проходити комплексну реабілітацію, відновити фізичне та психічне здоров’я.\nНа першій робочій зустрічі, яка відбулась у грудні 2017 року на базі 5-ї лікарні, був розроблений алгоритм реалізації проекту. Адже приміщення майбутнього реабілітаційного відділення спочатку буде капітально відремонтоване.\n20-21 лютого у Києві відбувся Всеукраїнський семінар з реалізації грантових проектів, участь у якому взяли і представники Кам’янського: головний лікар міської лікарні №5 Віталій Савін, завідуюча департаментом економічного розвитку міськради Дар’я Ширяєва та представник ГО «Патріот-2015» Андрій Козачок, якого було обрано у склад наглядової ради з моніторингу реалізації проекту.\nНавчання для учасників грантових проектів проводили спеціалісти Світового банку, які розповідали про важливі аспекти, на які необхідно буде звернути увагу під час реалізації проектів, та основні етапи впровадження. Як розповів Андрій Козачок, у першу чергу необхідно буде провести технічну діагностику відділення лікарні, де проект буде реалізовуватися. Адже саме за грантові гроші будуть проводитися ремонтні роботи. Окрім того, на кошти Світового банку планується придбання обладнання та меблів для реабілітаційного відділення.\nУ новому реабілітаційному центрі допомогу отримуватимуть не лише ветерани та учасники АТО, а і внутрішньо переміщені особи, тобто всі, хто постраждав під час військового конфлікту на сході України. Спектр надання послуг буде досить широкий, від фізичної реабілітації до психологічної допомоги. «Наша країна ще не готова до того, що в нас є люди, які брали участь у збройному конфлікті.\nДалеко не всі розуміють, що в нашій країні йде війна, – зазначив Андрій Козачок, активіст ГО «Патріот-2015».\n— Учасники АТО потребують психологічної реабілітації, адже повертаючись із зони бойових дій, вони знаходяться у важкому психоемоційному стані. Хочеться викорінити радянську думку про те, що якщо людина лікує психоемоційний стан, це значить, що вона психічно хвора. У розвинених країнах це нормальна практика, коли демобілізовані бійці проходять психологічну адаптацію. Ми вважаємо, що це буде комплекс, який допоможе як попередити проблему, так і боротися з наслідками військового конфлікту. На базі цього реабілітаційного центру працюватимуть спеціалісти, яким будуть довіряти люди. Саме таким чином ми всі зможемо вийти з повоєнного стану».


Тячів - Київ-Пасажирський: купити квитки на поїзд з Tickets.ua\nЖ/Д квитки Тячів → Київ-Пасажирський\nЗалізничні квитки Тячів – Київ-Пасажирський\nОднак не на всі потяги передбачена посадка за електронним квитком. У цьому випадку ви зможете забронювати та оплатити квитки на поїзд Тячів – Київ-Пасажирський онлайн і обміняти роздрукований електронний квиток на класичних паперовий квиток у касі без черги.\nЩоб купити квиток або оплатити бронювання на потяг з Тячів в Київ-Пасажирський за допомогою сервісу Tickets.ua, необхідно вказати дату і пункти відправлення та прибуття. Система автоматично знайде всі можливі варіанти проїзду і покаже вам їх від найдешевшого до найдорожчого. Із запропонованих варіантів залізничних рейсів ви можете вибрати найзручніший для вас за ціною і часом відправлення та прибуття. Ви зможете вибрати тип вагона (плацкарт, купе, СВ або загальний), місця та додаткові послуги (постіль, чай, кава та інші). Вартість квитка на потяг з Тячів в Київ-Пасажирський відобразиться нижче.\nБронювати або оплатити електронний квиток на потяг Тячів – Київ-Пасажирський онлайн можна за допомогою банківської карти Visa/MasterCard, через Приват24 (інтернет-банкінг) або WebMoney. Після здійснення оплати електронний квиток буде надісланий на ваш email. Якщо на документі зазначено, що він є підставою для проїзду, його достатньо просто роздрукувати та надати перед посадкою, якщо ні — обміняти в касі вокзалу без черги.\nЩоб купити залізничні квитки Тячів — Київ-Пасажирський на сервісі Tickets.ua, вам потрібно всього кілька хвилин. Ми пропонуємо вам у зручний час дізнатися вартість проїзду на будь-якому маршруті, розклад усіх потягів за потрібним вам напрямком на потрібну дату, наявність вільних місць, вибір класів вагона і додаткових послуг. З нашим сервісом вам вдасться вибрати кращі пропозиції з усіх можливих.\nПотяги Тячів – Київ-Пасажирський\nХочете швидко й без великих зусиль знайти квитки на потяг Тячів – Київ-Пасажирський? Скористайтеся зручним і простим сервісом Tickets.ua, за допомогою якого забронювати залізничні квитки можна всього за декілька хвилин. Забудьте про довгі черги до залізничних кас — квитки на потяг Тячів – Київ-Пасажирський тепер можна купити не виходячи з дому.\nЩоб знайти пропозиції зручних рейсів, просто заповніть пошукову форму. У ній достатньо зазначити напрямок подорожі й обрати у календарі дату поїздки. На сторінці результатів ви зможете ознайомитися з усіма результатами за своїм запитом, ознайомитися з маршрутом руху потяга «Тячів – Київ-Пасажирський» і включити у замовлення постільну білизну.


Віталій Марків заявив про слід Росії в суді у справі Роккеллі\nМарків розповів про слід Росії у справі Роккеллі, 20 кг листів українців та "вивідачів" у в'язниці\nВоїн НГУ розповів, що на засіданнях італійська сторона намагалася героїзувати російських терористів\nРаніше захисник зазначив, що скандальною справою його принизили як людину, чоловіка та воїна\nЧерез це Марків має намір притягнути винних у сфабрикованій справі до відповідальності\nЗвільнений від незаконного ув'язнення воїн Національної гвардії України Віталій Марків розповів, що італійський суд безпідставно звинувачував його у військових злочинах.\nВиступаючи в студії програми "Свобода слова Савіка Шустера", він наголосив, що побачив у цьому слід Росії. Крім того, Герой згадав про обставини свого арешту і спроби тиску з боку звинувачення (щоб подивитися відео, доскрольте сторінку до кінця).\n"Вітер віяв з боку агресора"\n"Після винесення вироку було важко, а от після оприлюднення мотиваційної частини... Йшлося не тільки про навмисне вбивство журналістів, а й взагалі про кримінальні військові злочини. Це була абсолютна нісенітниця", – сказав захисник.\n"Я вже зрозумів, звідки це вітер віє. Зі сторони агресора. Мотиваційна частина, суд пише, що "сепаратисти" своїм життям ризикували і захищали журналістів, а військовослужбовці навмисно із нудьги стріляли по журналістах. Це не відповідає дійсності. Я це повністю заперечую", – наголосив Марків.\nПід час перебування в італійській в'язниці незаконно заарештованому воїну НГУ Віталію Марківу змінили 28 співкамерників. У такий спосіб сторона звинувачення могла намагатися вивідати у нього певну інформацію.\n"З якою метою, я можу тільки здогадуватися. Вони намагалися мене розговорити. А що, чому, коли що трапилося. На мою думку, намагалися втертися в довіру і щось вивідати. Я взагалі не знав, у чому мене звинувачують. Я сказав – я військовослужбовець НГУ", – зазначив Герой.\nКрім того, він наголосив, що 24 роки йому присудили нібито за неспівпрацю з органами слідства. Причина – відмова воїна надати інформацію, яка не підлягала розголошенню. Вона стосувалася війни на Донбасі та НГУ, де Марків проходив службу.\nПривіз із в'язниці 20 кг листів\nМіністр внутрішніх справ України Арсен Аваков розповів, що з в'язниці Марків вийшов із двома сумками листів і малюнків від українців, які його підтримували. Кожне з цих послань воїн забрав із собою в Україну.\n"Я вирішив жодного листа, жодного малюнка там не залишати. І все абсолютно привіз із собою. Найімовірніше, це було найголовніше, що я забрав із в'язниці", – уточнив нацгвардієць.\n"Мене підтримувало МВС, рідні, побратими, незнайомі люди, які передавали листи та малюнки. Я розумів, що це боротьба за всю країну, а значить – я не маю права здатись", – наголосив воїн.\nСенсація про записку прессекретарки Гіркіна\nАваков також розкрив раніше невідомий факт щодо справи про загибель італійського кореспондента Андреа Роккеллі та його російського перекладача Андрія Миронова. За словами очільника МВС, у кишені росіянина знайшли записку прессекретарки ексватажка терористів "ДНР" Ігоря Гіркіна – Стелли Хорошевої. Міністр наголосив, що раніше ця інформація була під грифом секретності СБУ.\nМарків був готовий сидіти заради України\nАваков зазначив, що незаконно засуджений воїн НГУ був готовий відбути термін ув’язнення, тільки б не постраждала репутація України.\n"На першому суді у Павії ми зрозуміли – буде боротьба, бо журналіст із цього міста і суд присяжних не ухвалить рішення на нашу користь. Тоді ж приїхали побратими Віталія, командувач Національної гвардії, які давали свідчення та доводили, що Віталій не причетний до загибелі Роккеллі. Суддя вислухала, і все", – сказав міністр.\n"Тоді я сказав Віталію, що він може визнати вину і просити помилування. Однак, є ще один позов – проти України. І якщо Віталій візьме на себе провину, то це означатиме одне – українські воїни здійснювали військові злочини. На що гвардієць відповів: "Ні, я на це піти не можу, за мене держава бореться і якщо треба, відбуду покарання", – додав він.