Бюлетень №3 (381) 2016 рік | Українська музика | Сучасна рок-культура\nБюлетень №3 (381) 2016 рік\nПочаток січня – різдвяні концерти бардів Театру поетичної пісні Олени Алексєєвої для солдат у Запоріжжі\n9 січня – доброчинний концерт-вертеп «Українське Різдво» за участі Тараса Компаніченка, Київ, Caribbean Club,\n13 січня – вечір-презентація нових книг у Харкові\n15 січня – концерт Олександра Супруна (Запоріжжя) і Фелікса Дробишева (Дніпрорудний) у Запоріжжі\n16 січня – концерт Олега Попенка за участі Катерини Ізосимової та Олександра Козинця у київському КАП “Арсенал”\n16 січня – концерт Фелікса Дробишева (Дніпрорудний), Запоріжжя, бард-кафе міського КАП "Островок"\n17 січня – концерт Оксани Галахової у міській бібліотеці ім.. Т. Шевченка у Сумах\n17 січня – презентація книги архієпископа Ігоря Ісіченка «Духовні виміри барокового тексту», Харків, Свято-Дмитрівська церква\n17 січня – концерт Юлії Савочки (Охтирка), акомпанемент Валерія Опаленка у Сумській обласній бібліотеці\n20 січня – презентація літературно-художнього альманаху "Левада" у Харкові\n24 січня – концерт до дня народження Володимира Висоцького у Сумському державному університеті\n24 січня – день народження Оксани Зоря, автора пісень із Кривого Рогу\n24 січня – прем’єра спектакль-концерту «Мир Вашему дому!» до дня народження В. Висоцького, Київ, Будинок офіцерів\n24 січня – вечір пам’яті Володимира Висоцького, Миколаїв, Науково-педагогічна бібліотека, вул. Адміральська, 31\n25 січня – день народження Володимира Висоцького\nМинулий рік виявився для харківської літературної молоді вельми плідним.\nВийшли друком поетичні книги 6 авторів, а також літературно-художній альманах "Левада" (за підсумками Обласного семінару "Молода Слобожанщина").\nТож січень - час підбивання підсумків. 13.01, напередодні старого Нового року, о 15:00 запрошуємо на вечір-презентацію нових книг Анни Дадики ("Джемове соль-мажор"), Влада Петренка ( "Island"), Світлани Ринкевич ("Навзаєм"), Антоніни Тимченко ("Скрипалик"), Асі (Анастасії) Шевцової ("Небесный рок-н-ролл"), Олени Якименко ("Зонтичні").\nА за тиждень, 20.01, о 17:30 чекаємо на презентації "Левади".\nВечер памяти Высоцкого проводят совместно «Белая Ворона» и Научно-педагогическая библиотека.\nДата: 24.01 (воскрс)\nМесто: Научно-педагогическая библиотека (Дом тв. учащихся)\nАдрес: Адмиральская, 31\nВот плей-лист с последнего концерта (26.12.15)\nгородская библиотека им.Шевченко, отдел литературы по искусству\nПриглашаем Вас на первый авторский концерт талантливого автора-исполнителя Оксаны ГАЛАХОВОЙ.\nОксана - очень многогранная личность: педагог, психолог, экономист, дирижер духовых оркестров, профессиональный музыкант, обладает глубоким очаровательным вокалом, и просто замечательный Человек!\nВ концерте принимают участие: Екатерина ИЗОСИМОВА, Александр КОЗИНЕЦ, Владислав НИКИТЮК.\nЖдем Вас любители жанра авторской песни!\n17 січня 2016 р., неділя\nПрезентація книги архиєпископа Ігоря Ісіченка «Духовні виміри барокового тексту»\nНова збірка літературознавчих статей присвячена аналізові творів національного письменства XVII-XVIII ст. як явищ християнської культури, що відображають самобутність київської духовної традиції та її включеність до загальноєвропейського релігійного контексту.\nКнига містить шість розділів: 1. Механізми творення тексту. 2. Текст як феномен містичного діялогу. 3. Текст як феномен полемічного діялогу. 4. Поетика тексту. 5. Літературні тенденції. 6. Бароковий текст у сучасному дискурсі.\nДослідник аналізує твори Івана Вишенського, Касіяна Саковича, Кирила Транквіліона Ставровецького, Сильвестра Косова, Іоаникія Ґалятовського, Паїсія Величковського, Григорія Сковороди та ін.\nАвтор – доктор філологічних наук, професор Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, Національного університету «Києво-Могилянська академія».\nПрезентація відбудеться за адресою: Свято-Дмитрівська церква – Полтавський шлях, 44 Харків.\nЗапоріжжя – сайт http://reporter-ua.com/2016/01/14/bardy-v-zaporozhe-proveli-rozhdestvenskie-koncerty-dlya-soldat_283269\nБарды в Запорожье провели рождественские концерты для солдат\nАртисты Театра поэтической песни Елены Алексеевой и воспитанники кружка авторской песни ГДДиЮТ поздравили с Рождеством наших воинов-защитников, находящихся на лечении и реабилитации в областных медицинских лечебных учреждениях Запорожья. Об этом сообщает пресс-центр ЗОО НСЖУ.\nМузыкальные концерты прошли на одном теплом, легком дыхании, объединившем исполнителей и слушателей. Известные песни из классического репертуара Владимира Высоцкого, Микаэла Таривердиева, Сергея Никитина, на стихи Вильяма Шекспира, Юрия Левитанского и других поэтов в исполнении артистов Театра поэтической песни Елены Алексеевой и Жана Селезенева звучали вдохновенно и душевно, отзываясь в сердце каждого слушателя.\nСобственные песни о любви подарила бойцам автор-исполнитель Елена Дегтяренко. На серьезный лад настраивали ребят песни на гражданскую и военную тематику в исполнении Михаила Равича и Германа Лумпова, юных воспитанников Елены Алексеевой из кружка авторской песни Запорожского городского дворца детского и юношеского творчества.\nИсполнители подготовили для военнослужащих и подарили им на концерте новогодние поделки-обереги (куклы-мотанки и патриотичные украшения на елочку).\nЧернігів – сайт http://format.cn.ua/news/nіzhіnskі_artіstі_zі_svjatkovіm_koncertom_vіjіkhalі_v_zonu_ato/2016-01-09-2512\nСуми – сайт КАП “Булат” http://www.bulatclub.com/frm/index.php?t=1662&p=8589#pp8589\n17-го января в областной библиотеке им. Крупской\nв рамках проекта "Творческая среда"\nсостоится концерт автора-исполнителя из Ахтырки\nЮлии САВОЧКИ "ГОРНЯТКО КАВИ"\nаккомпанемент - Валерий ОПАЛЕНКО\nОбластная библиотека им. Крупской отдел искусств\nКиїв – сайт http://www.fіesta-club.net/іndex.php/kalendar/173-24-yanvarya-2016-goda-prіglashaem-na-premeru-spektaklya-kontserta-mіr-vashemu-domu/event_detaіls\nДата Воскресенье, 24 Январь 2016 г.\n- режиссер, артист театра и кино, засл. арт. Украины Игорь Славинский\n- кнопочный аккордеон, засл. арт. Украины Константин Стрельченко\n- художественный руководитель театра, засл. раб. культ. Украины Семен Рубчинский\nКиїв – сайт http://www.dom.bardy.org/afisha-cluba\nМаріуполь – сайт http://ipmgu.dn.ua/index.php/mw/mw-kultura/808-2016-01-06-09-35-51\nПесней лечим все невзгоды\nВ читальном зале библиотеки профкома состоялся отчетный концерт бард-клуба «Юго-Восток».\nАвторы-исполнители Владимир и Виктор Луковниковы, Андрей Ходос, Андрей Чернуха, Сергей Сиверский и Александр Невский поделились со слушателями своими новыми песнями. Какую бы тему ни поднимали участники концерта, а здесь были и лирика, и героика, и публицистика, и размышления, они воспевали жизнь во всех ее проявлениях. Девизом концерта можно считать строку из песни Андрея Чернухи на слова Анатолия Шевченко: «Песней лечим все невзгоды». Предновогодний концерт прошел «на ура» зрителей.\nОксана Чеботаревская, заведующая читальным залом библиотеки профкома.\nДуховний світ українців ніколи не збідніє, доки зберігається могутня фольклорна спадщина і примножуються давні українські традиції. Особливий настрій в українців на різдвяні свята, коли колядуючи, бажають один одному радості, любові, злагоди та довгоочікуваного миру у єдиній та соборній Україні.\nНовий 2016 рік розпочався віншуванням та різдвяними колядками і у Чернівецькому обласному меморіальному музеї Володимира Івасюка. Учасники товариства українських студентів-католиків «Обнова» традиційно, вже в одинадцяте, колядували колективові музею та його господареві — директору Мирославу Лазаруку, працівникам Чернівецької обласної бібліотеки для дітей та ЧОНУБ ім. М. Г. Івасюка.\nЛунали улюблені стародавні та сучасні колядки, звучали щирі, величні побажання:\nНехай Божому дитьові\nВ мирі щастя буде,\nТа нехай же по всім світі\nСлавлять Бога люди.\nРадісно та світло на душі, коли обрядові звичаї предків наслідують і маленькі українці. Дорослим колядникам підспівувала і юна буковинка Настуся Лазарук.\nМузейні працівники щедро обдарували колядників. Тож з дай Боже, у мирі та злагоді нарік дочекатися різдвяних свят та гарних колядників!\nКиїв – сайт http://www.kobzari.org.ua/?page=news&subpage=75\nВолодимиру Єсипку 65 років\n26 грудня 2015 року Голова НСКУ Володимир Миколайович Єсипок відзначив свій 65-річний ювілей. Привітати іменинника прийшли друзі, родина, колеги та учні. Многая літа ювіляру!\nЗапоріжжя – сайт http://iz.com.ua/kultura/page/2/\nЗапорожцам споют "50 на 50"\nИзвестный запорожский бард, президент городского клуба авторской песни "" Александр Супрун выступит на пару с коллегой из Днепрорудного Феликсом Дробышевым и даст концерт "50 на 50" в одном из заведений Запорожья. Выступление состоится в рамках "Вечеров при свечах" клуба АП "". Концерт бардов состоится 15 января, начало в 19.00. Напомним, что днем позже Феликс Дробышев даст в Запорожье сольный концерт в камерной обстановке. Телефоны для справок: 066-737-93-82, 096-360-88-08.\nЗапоріжжя – сайт http://zp.vgorode.ua/news/dosuh_y_eda/283483-berem-vkusniashky-horozhan-zovut-na-kontsert-smeshnykh-pesen\n16 января в 16:00, в бард-кафе городского клуба авторской песни "Островок" в камерном концерте "Вечер при свечах" выступит Феликс Дробышев (Днепрорудный), сообщает "Индустриалка".\n- Это яркий поэт и музыкант, автор и исполнитель, режиссер концерта смешных песен фестиваля "Поющий остров" на Хортице, - говорит организатор концерта, президент клуба "Островок" Александр Супрун. - Третий тайм вечера - легкий фуршет с гостем, с песнями, рассказами, анекдотами.\nКонцерт камерный, в зале всего 40 мест, поэтому необходима предварительная запись. А фуршет организуем из угощений, которые принесут зрители.\nБАРДформування української столиці\nКиїв був першим містом СРСР, яке увічнило ім’я Володимира Висоцького.\n25 січня цього року Великому Артисту виповнилося б 78 років\n(газета «Україна молода» від 13 січня 2015 року)\nІз початком 1982 року кожного киянина охопив піднесений настрій. І річ тут була не в тому, що щойно відгомонів Новий рік, про що свідчили ошатні ялинки, ще не винесені з жодної квартири.\nПродуктові магазини були порожні, на Хрещатику стояли черги по горілку та хек, мало хто міг похизуватися синім курчам або десятком яєць, які він «дістав» у довжелезній черзі. Того року, хоч як це дивно, необлаштованість побуту та відсутність найнеобхіднішого не псували піднесеного настрою киян.\nПричина радісного пожвавлення виявилася простою: 1982 рік було проголошено ювілейним — очікувалося святкування 1500-річчя Києва.\nЦій неординарній події передували кількарічні сутички між прихильниками ювілею та його супротивниками: письменник Іван Білик і публіцист Іван Іллєнко стали на чолі спростовувачів круглої дати, запевняючи всіх, що вік Києва на сотню-дві більший.\nКрапку в суперечці поставив генеральний секретар ЮНЕСКО Фредеріко Майор. Він повідомив, що, за рішенням цієї міжнародної організації, 1500-річчя Києва відзначатимуть у всьому світі. І назвав конкретну дату: 14 квітня 1982 року.\nІ Київ почав помітно змінюватися: напередодні свята було відкрито пам’ятники видатним діячам далекої минувшини: Ярославу Мудрому, княгині Ользі, Нестору-Літописцю, реконструйовано Золоті та Лядські ворота, оновлено фасади будинків усіх центральних вулиць, державним коштом відремонтовано культові споруди, книжковими новинами порадували видавництва «Мистецтво», «Дніпро», «Радянський письменник» тощо. Було випущено медаль «1500 років Києву», якою мене, автора цих рядків, нагородили одним із перших — за видання друком довідника «Вулиці Києва».\nУ березні 1982 року відбулося ювілейне засідання постійно діючої комісії Київського міськвиконкому з найменування та перейменування вулиць, у складі якої я перебував упродовж тридцяти років. Керівник комісії — заступник голови Київського міськвиконкому Галина Миколаївна Менжерес зібрала нас у своєму просторому кабінеті й мовила з помітним хвилюванням: «Сьогодні у нас буде незвичне засідання, ми заслухаємо представників творчих спілок, які напередодні 1500-річчя розраховують на позитивне вирішення своїх звернень».\nВона налаштована була говорити ще, але до кабінету несподівано ввійшли поети Дмитро Павличко та Павло Мовчан. Вона представила їх членам комісії і надала слово. Від імені Спілки письменників України поети просили одній із вулиць Києва присвоїти ім’я Бориса Грінченка — українського філолога й поліглота, автора серії словників української мови, завдяким яким Європа дізналася про те, що є така мова — українська.\nКомпозитор Олександр Білаш від імені Спілки композиторів України просив одну з вулиць Києва назвати ім’ям Левка Ревуцького — українського композитора, який жив і працював у Києві, присвятив йому симфонічну поему.\nАрхітектор Борис Приймак повідомив, що архітектори столиці просять назвати одну з вулиць ім’ям архітектора Ніколаєва, автора концепції забудови Хрещатика, а другу — ім’ям історика архітектури Миколи Закревського, який 1868 року видав друком двотомне «Описание Киева», і воно є неперевершеним у серії києвознавчої літератури.\nУ запису на прийом того дня значилися представники й інших творчих спілок — художників, кінематографістів, а також Академії наук України, штабу Київського військового округу, та несподівано прийом порушив голова Київського міськвиконкому Валентин Згурський. Він увійшов до кабінету Менжерес, за ним двоє молодих чоловіків.\n«До нас прибули гості з Москви, — мовив Валентин Арсентійович, вказуючи на своїх супутників. — Я прошу вас вислухати їх і ухвалити відповідне рішення».\nПісля нетривалої паузи підвівся красивий, яскраво одягнений чоловік і сказав: «Мене звати Анатолій Меньшиков, я артист театру імені Вахтангова, до цього служив у театрі на Таганці. А місія в мене вельми почесна: від імені театральної громадськості Москви прошу одній із вулиць присвоїти ім’я Володимира Висоцького, який несподівано пішов від нас у розквіті творчих сил. У віці 14-15 років Володя жив у Києві, на вулиці Жовтневої революції».\nІ раптом пролунала репліка, яка викликала дружний сміх: найстаріший член комісії Лідія Антонівна Пономаренко заявила категоричним тоном: «Ні, ми не будемо вулицю Жовтневої революції перейменовувати на вулицю Висоцького».\nТа ось уже погляди присутніх зупинилися на іншому москвичі.\n— Ви теж артист? — запитали в нього.\n— Ні, — відповів він. — Я ані артист, ані поет, ані композитор, я сусід Володі Висоцького, Валерій Нісанов. У Москві я живу на вулиці Малій Грузинській, і там же, в одному під’їзді зі мною, жив, і Висоцький, тільки він на восьмому поверсі, а я — на десятому. Його робочий день був надзвичайно завантажений, тому вірші й пісні він писав пізньої ночі, а напише — одразу відчував потребу комусь нову річ показати. Тоді й відчинялися двері моєї квартири, і він просив: «Послухай, Валерію...» Актор Анатолій Меньшиков звернувся до вас від імені театральної громадськості Москви, а я — від імені всіх москвичів. Повірте, вулицею Володимира Висоцького пишатимуться всі кияни.\nЮвілей Києва був, як кажуть, «на носі», час підштовхував, тому з рішенням не тягнули. Воно сповіщало: «Вулицю Новопушкінську в Ленінському районі перейменувати на вулицю Бориса Грінченка; ім’я композитора Ревуцького присвоїти центральній магістралі Харківського житлового масиву (Дарницький район).\nКоли підійшли до вулиці Висоцького, запала пауза: всі знали, що опального барда не любить влада, тому його ім’я одразу «зарубають» такі монстри, як ЦК Компартії України, Міністерство культури України. А що, коли його ім’я подати «в пакеті»? Що й було зроблено: «Імена архітектора Ніколаєва, Миколи Закревського, Володимира Висоцького присвоїти новим вулицям на житловому масиві Троєщина-Вигурівщина», як він тоді називався».\nІ ось уже бригада «Київміськсвітла» знімає тимчасову фанерну табличку «Нова-217 вул.» і встановлює постійну — «вулиця Володимира Висоцького».\nІ дуже скоро ця вулиця почала істотно вирізнятися серед сусідніх: тішила око чистотою і порядком, зеленню газонів і свіжістю фарб, тут неможливо було побачити порожню пляшку, рваний пакет або обгортку від морозива. А коли мешканці вулиці посадили вздовж тротуарів саджанці каштанів та дубів, і вони згодом почали кидати тінь, усі побачили: це вже не вулиця, а широкий зелений бульвар. І ось уже Віктор Андрійович Лага, голова Ватутінського райвиконкому, куди територіально ввійшла Троєщина, відгукуючись на прохання мешканців, підписав розпорядження: вулицю Володимира Висоцького надалі йменувати бульваром. Що й підтвердили заново виготовлені таблички. І всі, хто мешкають на бульварі Володимира Висоцького, пишаються і бульваром, і тим, чиє ім’я він носить.\nНовий час — нові назви\nА потім радянська Україна відійшла в небуття, поступившись місцем незалежній Україні. На нашу комісію звалився безпрецедентний обсяг роботи, адже в Незалежність столиця ввійшла з вулицями на честь класиків марксизму-ленінізму, російських революціонерів, членів ленінсько-сталінського ЦК. Якщо імена всіх цих людей добре сприймали в радянському Києві, то в незалежному нічого, крім роздратування, вони не викликали. Узяти, приміром, вождя світового пролетаріату. Стало очевидним, що київська Ленініана гіперболізована до абсурду — 28(!) об’єктів. Ленін у Києві був представлений набагато ширше, ніж у себе на батьківщині — в Ульяновську. Не перераховуватиму всі 28 об’єктів, але половину, для наочності, назву: Ленінський район, музей Леніна, пам’ятник Леніну, заводи «Арсенал» імені Леніна, «Ленінська кузня», метрополітен імені Леніна, трамвайне депо імені Леніна, станція метро «Ленінська», вулиця Леніна, бульвар Леніна, вулиця Ленінська, вулиця Ілліча, вулиця Володимира Ульянова, провулок Володимира Ульянова, вулиця Ульянових...\nУ Києві тричі були представлені Дзержинський, Калінін, Кіров, Фрунзе, двічі — вулицею й провулком Ворошилов, Будьонний, Жданов, а вже тих, хто був увічнений однією вулицею, і порахувати важко. І найостанніше «придбання» — площа Брежнєва.\nІз проголошенням Незалежності керівник міста почав іменуватися мером, і такими на стику епох були Леонід Косаківський, Іван Салій, Олександр Омельченко. Усі вони досить активно співпрацювали з нашою комісією, і робота з перейменування вулиць ішла успішно.\nТа ось на посаду мера прийшов Леонід Черновецький. Міське господарство було в занепаді, комунальні підприємства не фінансували, міська казна була порожня, а новий мер почав із того, що... призупинив діяльність нашої комісії, передавши її функції начальнику Управління з охорони історичного середовища Русланові Кухаренку. До «честі» цієї людини слід віднести те, що він жодної вулиці не назвав і жодної не перейменував — ця справа потребує глибоких знань, широти світогляду, та й відповідальність — чимала. Зате дав кілька дозволів: на території Києво-Печерської лаври відкрити... шашличну, поряд із Софією Київською побудувати підземні гаражі, від чого ця літописна місцевість почала осідати. Одразу виникли протести громадськості, міліція відкрила кримінальні справи.\nТа незабаром подальші події склалися таким чином, що змусили Леоніда Михайловича залишити Київ. Немовби передчуваючи це, він сказав:\n«Я хочу передати вам теку з архіву моїх попередників, керівників міста. Якщо щось писатимете, наголосіть: Київ був першим містом СРСР, у якому з’явилася вулиця Володимира Висоцького, пізніше — бульвар».\nЯ взяв теку. На ній значилося: «Матеріали по В. Висоцькому. 1982 р.». Усередині була саморобна тонка брошура накладом 100 примірників. Неважко було здогадатися: цю брошуру друзі Висоцького Анатолій Меньшиков і Валерій Нісанов передали тодішньому керівнику Києва Валентинові Згурському в далекому 1982 році... Матеріали цієї брошури наводжу без коментарів.\nІ ЦЕ ВСЕ — ПРО НЬОГО\n«Життя не змінюється миттєво. Те, з чим він боровся, я вважаю, — надовго, те, проти чого він поставав, — надовго, те, що він оспівував, — також надовго.\nКожне покоління знаходитиме в його творчості щось своє, потрібне йому».\n«Найкращі пісні Володимира Висоцького — для життя. Вони — друзі людей. У його піснях є те, що може підтримати тебе у скрутну хвилину, — є сила, ніжність і розмах душі людської. А ще в них є пам’ять».\n«Володя був дуже працездатною і, якщо так можна висловитися, працелюбною людиною: театральні спектаклі, репетиції, зйомки, сольні концерти — ця безкінечна гонитва забирала по вісімнадцять годин на добу. Навіть на відпочинку він не міг сидіти склавши руки, нічого не роблячи. Навпаки, завжди був чимось зайнятий, з кимось домовлявся, про щось дізнавався, занотовував».\n«Володимир Висоцький за походженням своїм був передовсім поетом. Це було закладено в його особистості. Таким був сюжет його долі. І цілком природно, що на таку особистість, як він, наклалася робота, відвага і те, чого не можна було зупинити, — спішка пульсу і нервів, шляхетність усього життя. Таким і має бути справжній поет».\n«Я вважаю його роботи видатними акторськими звершеннями. Кого б він не грав — Гамлет, Жеглов, Хлопуша та всі його інші образи вигідно вирізняються серед його найкращих акторських робіт. Тому що в них з’явився його «особистісний звук».\nУсі його театральні ролі — це не лицедійні роботи, це крик його душі, його проблеми, його біль.\nУ наше мистецтво він вклав цеглини правди, істинності — як справжній актор світового рівня».\n«Він явив диво перевтілення, бо міг раптом стати космонавтом, льотчиком, підводником, шофером або ж офіцером міліції. Його відчуття образу не знало межі, він відчував, думав і вчиняв точнісінько так, як людина, в образ якої він вживлявся».\n«Не можна не погодитися з думкою, що творчість Володимира Висоцького — біографія нашого покоління і нашого часу.\nЧерез Висоцького нині, наче крізь призму, дивляться на наше покоління і на десятиліття шістдесятих, сімдесятих років».\n«На пам’яті мого покоління не було людини, на яку б так відгукнулася публіка, як на Володимира Висоцького. Чому? Тому що люди, слухаючи Висоцького, згадують, що вони люди».\n«Я почав писати свої пісні через те, що почув пісні Окуджави. Я вважаю його своїм хрещеним батьком, бо він мене підштовхнув: я до того часу багато написав віршів і раптом побачив, що можна, взявши інструмент, написати ритмічну основу до віршів, ще більше посиливши вплив цих віршів на зал. Я заспівав деякі речі під рояль, під акордеон, потім усе це якось спростилося до гітари».\n«Першу свою пісню я написав у Ленінграді 1961 року. Було літо, я їхав у автобусі й раптом побачив поперед себе чоловіка, в якого на видноті було татуювання — жіноче обличчя, а нижче напис: «Люба — я тебе не забуду». Мені чомусь захотілося про це написати. Так з’явилася пісня «Татуировка», тільки замість Люби я для рими поставив Валю. Ось так і виникла перша пісня».\n«Сталося так, що я почав працювати в Театрі на Таганці. Головний режисер помітив і приязно поставився до того, що я пишу пісні й сам їх виконую. Мої пісні він одразу ввів у наші спектаклі. Я гадаю, що саме йому я зобов’язаний тим, що моє юнацьке захоплення — написання віршів — не закінчилося на цьому. Зазвичай люди пишуть, а потім кидають це, я ж продовжую писати, тому що мої вірші у вигляді пісень одразу потрапляли на сцену».\n«Перші мої пісні — то данина часу. Це були так звані «дворові» або ж міські пісні, ще їх чомусь іменували блатними. Це була така данина міському романсу, який до того часу був забутий.\nА далі сталося таке: коли я починав писати свої пісні, то не розраховував, звичайно, що в мене будуть у майбутньому великі аудиторії — скажімо, стадіони або ж отакі великі компанії, як сьогодні...»\n«Дружба, як на мене, не означає щоденно телефонувати один одному, вітатися й позичати гроші. По мені, це бажання дізнаватися одне про одного, чути й бути задоволеним хоча б тим, що мій друг здоровий і хай би здоровим був би й надалі».\n«Запитують, ким я себе переважно вважаю: поетом, актором чи композитором. Мені важко відповісти на це запитання: я вважаю, що поєднання цих трьох жанрів та елементів мистецтва, яким я займаюся і роблю з них синтез — це, можливо, якийсь новий вид мистецтва. Але поки що терміна для визначення цього виду немає».\n«Чи збираюсь я випускати книгу віршів? Я до того прагну, але скільки часу збиратимусь — не знаю. А скільки збиратимуться ті, від кого залежить вихід моєї збірки віршів, мені тим паче невідомо.\nЗнаєте, ніж ставати прохачем і оббивати пороги видавництв, вислуховуючи побажання про те, як переробляти рядки і таке інше, — то вже краще я сидітиму й писатиму».\n«На Заході авторські пісні (у нашому розумінні) називають «піснями протесту». Коли одного разу мені переклали кілька таких пісень, я побачив, що в них і близько немає нічого схожого на те, що, скажімо, роблю я, або Булат Окуджава».\n«У Франції свої записи я робив не з оркестром Поля Моріа, як нині чомусь говорять. Річ у тім, що там були дуже хороші оркестранти. І не випадково першу свою платівку я записав із тими оркестрантами, а жартівливі й розважальні пісні — у супроводі двох гітар. Узагалі мені так мало треба, щоб був гарний настрій. Наприклад, мені треба, аби був хороший супровід, коли виконую серйозні пісні, коли ж жартівливі — нормальна реакція на гумор».\n«У чоловікові найперше ціную поєднання доброти, сили й розуму. Коли підписую світлини юнакам, підліткам і навіть дітям, обов’язково пишу: «Зростай сильним, розумним і добрим», а дівчатам дещо інше: «Будь не лише розумною, а й вродливою, гордою».\n«Мені кажуть, що з моїм голосом я мав би співати рок-н-рол, але це ви чули тисячу разів, таких ансамблів мільйони, тому рок-н-рол я не співатиму, а займатимусь своєю справою, яку дуже люблю.\nАле хотів би, аби глядачі й слухачі розуміли, яким важким є шлях до гармонії, коли вірш і пісня хвилюють душу людини. Оце людське хвилювання я оголосив основою своєї творчості — у кіно, в театрі, в пісні. Наголошую: тільки хвилювання допоможе сприйняти все те, що я роблю на сцені».\n«Я не один раз чув, як співають «під мене». Дехто вважає, що треба подихати у кватирку холодним повітрям, випити холодного пива або зірвати голос. І буде «під Висоцького». Заявляю привселюдно: це неправда, тому що в мене такий голос був завжди і з ним я нічого не робив, тим паче пива холодного не пив, тому й витримую по п’ять виступів по дві години кожен перед такою ж аудиторією, як оце зараз — і нічого!»\nДуже поважаю все, що зробив Шукшин. Я знав його близько, зустрічався з ним, часто розмовляли, дискутували, і мені дуже шкода сьогодні, що так і не вдалося знятися в жодному з його фільмів. Зате на все життя залишусь їхнім постійним глядачем. У даному випадку це означає для мене навіть більше, ніж бути учасником і виконавцем ролі в якомусь із його фільмів...»\n«Між естрадою й авторською піснею — дві великі різниці, як кажуть в Одесі. Тому що естрадна пісня передбачає великий оркестр, яскраве видовище, весь час там щось миготить, світить яскраве світло. І якщо цю частину прибрати з естрадної пісні — видовищну частину — естрадна пісня багато що втрачає».\n«Питання про особисте життя, сім’ю, щастя, кар’єру, обов’язок мені ставлять досить часто. Сім’я — це дуже добре, щастя — ще краще, кар’єра також не завадить, обов’язок — безумовно.\nЗапитують також і про те, чому я такий сумний. Гадаю, що питання це не через турботу про моє здоров’я, а лише тому, що всі бажають підбадьорити мене. Цього зовсім не треба. Я абсолютно впевнений у собі, у справі, яку роблю».\n«Я її не дуже сильно відчуваю — популярність. Річ у тім, що коли продовжуєш працювати, то немає часу на те, аби звертати увагу на ці речі. Аби перестати працювати, є саме оцей спосіб — спочивати на лаврах, відчувши популярність свою. Мені здається, що допоки вмію тримати в руках олівець, допоки в голові обертаються якісь думки, продовжуватиму працювати. Тож я позбавлений того, щоби помічати, коли став популярним. Популярність, якщо хочете, навіть заважає мені. У чому причина? Не знаю».\nЕнтузіаст із Києва відроджує музичний інструмент епохи бароко, на якому грала козацька старшина\nТорбан українці бачать щодня, але грають на ньому одиниці. Модний у XVIII столітті струнний щипковий інструмент, родич лютні, винищили почасти у добу Російської імперії, почасти — у радянські часи. Зараз найпростіший спосіб побачити торбан — подивитися на зворот купюри у десять гривень, де він зображений. Певно, сусідство з Іваном Мазепою на купюрі недаремне — до нас дійшли малюнки торбанів гетьмана.\nМайстер музичних інструментів Вадим Вікснін майже десять років тому взявся відроджувати торбан. Зокрема, зробив точну копію торбана Мазепи. Удома у Вадима — домашній музичний ансамбль. Його п’ятеро дітей вчаться музиці, грають на віолончелі, скрипці, флейті. Донька майстра Марія Віксніна, серед іншого, грає на торбані. Ми побували в гостях у Вадима Віксніна і дізналися декілька секретів старовинного українського інструмента.\nГЕРБ МАЗЕПИ — ІЗ КЛАВІШ... РОЯЛЯ\nНа колінах у Вадима Віксніна — точна копія одного з торбанів Мазепи. Майстер зробив його за описом інструменту, що раніше знаходився у Чернігівському історичному музеї. Сам інструмент знищили під час звільнення міста від німців — розбомбили музейну схованку. «Зверху торбан був опоясаний кленовою стрічкою — будь ласка, ось вона, — показує свій витвір Вадим Вікснін. — Також інструмент був опоясаний 32 рейками палісандрового дерева з кленовими прошарками — все повторюю. Голівка і шийка торбана — з палісандру, кілки і накладка на гриф — із ебенового дерева. Герб Мазепи зроблений зі слонової кістки — вирізав його із клавіш дореволюційного рояля». Із цим інструментом часто виступала донька майстра Марія, але торік він зламався. Вадим Вікснін зробив інший торбан, а цей, можливо, з часом переробить.\nЄ декілька версій походження інструмента. «У Польщі торбан вважають українським інструментом, в Україні — польським. Щоб не займатися інструментом, треба списати його на когось», — усміхається Вадим Вікснін. Майстер припускає, що батьківщиною торбана може бути Австрія. «Одним із перших відомих торбаністів був виходець із сімейства Відартів, — пояснює Вадим Вікснін. — Він народився у другій половині XVIII століття в Австро-Угорщині. Грав цікавим способом: інструмент горизонтально клав на коліна. Сьогодні так грають на австрійській цитрі. І торбан, за деякими моїми дослідженнями, є попередником цитри». Торбан був розповсюджений у Речі Посполитій, на ньому грала майже вся польська шляхта і часто — представники козацької старшини.\nКолись інструмент був популярним і в Росії. У Санкт-Петербурзі сьогодні знаходиться велика колекція торбанів. «Майже у всіх дореволюційних письменників України і Росії є згадки про торбан, який згодом жорстко викорінювали. Торбан згадується у Салтикова-Щедріна, у Льва Толстого, у когось з декабристів...» — перераховує Вадим Вікснін.\nВинищення інструмента почалося за часів Російської імперії, за радянської влади цей процес сягнув піку. «Більшість пісень для торбана прославляли честь козака, славу української зброї. На додачу, на інструменті грав гетьман Мазепа, якому досі співають анафему в усіх російських церквах, — пояснює Вадим Вікснін. — І ось, в одному словнику 1917—1918 років пишуть, що, оскільки торбан дуже складний у виготовленні і техніка гри на ньому складна — хоча торбан був у побуті простолюдинів — інструмент вважається неперспективним і підлягає забуттю. Взагалі, у радянські часи знищили усі українські інструменти для виконання класичної музики».\nВадим Вікснін, хоча й має серед предків бандуристів і скрипкових майстрів, торбаном зацікавився випадково. «Все життя займався виготовленням скрипок, ремонтом фортепіано. І от перебудова, незалежність. У домі не було ні копійки, треба було годувати родину, і я влаштувався на фабрику меблів, — згадує Вадим Вікснін. — Раптом знайомий розповів, що одна людина хоче замовити колісну ліру і шукає майстра, який це зробить. Я зрадів, мене це зацікавило, обіцяв подумати. Почав вивчати матеріали про колісну ліру, про кобзу, бандуру, а згодом і до торбана дійшло».\nСпочатку Вадим Вікснін сам грав на торбані — в одній тональності. Раптом — «шок і потрясіння» — у дореволюційного дослідника майстер прочитав, що на торбані могли грати у різних тональностях, виконували вишукані авторські твори. Вадим Вікснін не став перевчатися, а ось донька Марія близько восьми років грає на торбані, використовуючи усі можливості інструменту. Таких, як вона, в Україні, та й у світі, — одиниці.\nЗараз майстер хоче створити ще один торбан. Виготовлення такого інструменту забирає чимало сил, часу, коштів. Єдиний, здається, необмежений ресурс майстра — його ентузіазм. «Колеги з Німеччини, Франції, Америки запитують, які державні дотації, гранти мені виділила Україна. Мовчу у відповідь, бо жодної допомоги не отримую», — знизує плечима Вадим Вікснін. Хочеться вірити, що торбан, раптово відроджений після столітнього забуття, не зникне знов.\nМаріупольців вітали 9 вертепів\nСпонтанний фестиваль у місті об’єднав жителів кількох областей\n«День», 13 січня, 2016\n12 січня у Маріуполі відбувся експромт-фестиваль вертепів, у якому взяли участь івано-франківський Фронтовий вертеп Духовної семінарії, тернопільський Великогаївський вертеп, дитячі гурти з Маріуполя, а також гурти з місцевих селищ Мангуш, Мелекине, Ялта тощо. Ініціювала свято для жителів міста Марія Подибайло, волонтер, координатор центру патріотичних сил «Новий Маріуполь».\n«У мене давно була ідея звеселити місто колядою, — розповідає «Дню» пані Марія. — Минулого року ми вперше організувалися і поїхали з вітаннями до бійців, побачили, що є великий інтерес. А цього року, щоб привітати хлопців, приїхало дуже багато колядників з різних регіонів». Ідея провести фестиваль виникла буквально 8 січня, розповідає волонтер. «По суті, це такий собі майстер-клас для маріупольців у вигляді фестивалю», — вважає волонтер. Приєдналися й місцеві гурти. Задум виправдав себе: на фестиваль прийшло багато людей попри погану погоду. «Я сподіваюся, що наступного року в Маріуполі буде дуже багато вертепівських гуртів. Адже побачили, що все можна робити своїми руками», — підсумовує пані Марія. І додає важливий штрих: «В організації свята нам допомагали низка організацій, які входять до громадської ради при міськвиконкомі, — такі ж волонтерські, як наша. Це один із перших великих заходів — співпраця громади Маріуполя і громад Західної України. Патріотичним силам у Маріуполі потрібна підтримка. Ми не повинні залишитися самі, щоб зберегти динаміку розвитку».


Лохина багато в чому схожа з чорницею. Обидва рослини є так званим багаторічним листопадним чагарником. Лохина росте також рясно, як чорниця, але її ягоди більші і більш довгасті. На смак менш солодкі, в них відчувається більше вологи. М’якоть зеленуватого кольору.\nНа відміну від чорниці, лохина росте не тільки в соснових борах. Її збирають на Алтаї, у тундрі, на Кавказі, серед кедрів, в лісах заболоченій місцевості, на сфагнових болотах. Вона невибаглива і тому їй не страшні ні розріджене гірське повітря, ні сухі, кам’янисті, кислі і бідні грунту. Чагарник воліє рости в помірному або холодному кліматі.\nВ голубиці містяться органічні кислоти, дубильні речовини, вітамін С. Багато користі в листках рослини. В ягодах маса поліфенолів – рослинних речовин, які розслаблюють і розширюють судини. Діючи спільно з пробіотиками, поліфеноли допомагають зняти запалення, знищуючи бактерії викликають запалення.\nПрофілактичні властивості ягоди обумовлені наявністю фитохимикатов — антоціанів. Вони незамінні в боротьбі з такими серйозними захворюваннями, як бактеріальні інфекції, рак, діабет, різні запальні процеси. Сповільнюються процеси старіння, зменшується ймовірність розвитку різних патологічних процесів у головному мозку.\nлохина корисна в якості загальнозміцнюючого засобу в разі авітамінозів, різних порушеннях обмінних процесів в організмі;\nмає виражену жарознижуючу і протигарячкову дією;\nзастосовується у разі гіпертонічної хвороби;\nїї приймають при циститах;\nстимулює апетит, сприяючи виділенню достатньої кількості шлункового соку;\nу випадку діареї або захворювань печінки корисно пити свіжоприготований сік по півсклянки тричі на день;\nнастій з листя, навпаки, послаблює;\nє чудовою профілактикою серцево-судинних захворювань, позитивно впливає на стінки судин. Корисно приготувати відвар з листя і гілок. Для цього 50 грам листя заварюють у склянці окропу і кип’ятять на водяній бані 10 хвилин. Потім настоюють дві години. Приймають по столовій ложці 5-6 разів на день.\nтонкі гілки і листя широко використовуються у разі різних захворювань сечового міхура, нирок;\nлохину рекомендується вживати у разі недокрів’я, оскільки в ній міститься майже вдвічі більше заліза, ніж в аналогічному кількості яблук;\nпектинові речовини ефективно чистять організм, позбавляючи його від радіонуклідів, токсинів і шлаків. Організм ефективно видаляє стронцій і кобальт, лохина рекомендується для профілактики та позбавлення від гельмінтів. В ній маса харчових волокон, їх властивості корисні для забезпечення нормальної роботи кишечника.


Презентация на тему: "1.Стани змагальної готовності спортсмена. Раціональна підготовка до стартів. 2.Механізми виникнення передстартового порушення, апатії, "бойової готовності".". Скачать бесплатно и без регистрации.\n1.Стани змагальної готовності спортсмена. Раціональна підготовка до стартів. 2.Механізми виникнення передстартового порушення, апатії, "бойової готовності". - презентация\nПрезентация была опубликована 2 года назад пользователемВалентина Всеволожская\nПрезентация на тему: " 1.Стани змагальної готовності спортсмена. Раціональна підготовка до стартів. 2.Механізми виникнення передстартового порушення, апатії, "бойової готовності"." — Транскрипт:\n1 1.Стани змагальної готовності спортсмена. Раціональна підготовка до стартів. 2.Механізми виникнення передстартового порушення, апатії, "бойової готовності". 3.Індивідуальні особливості протікання передстартових станів. 4.Стан оптимальної бойової готовності (ОБС) і його компоненти. Лекція 7. Стартові стани і передстартова підготовка спортсменів.\n2 Чотири стани змагальної готовності спортсмена: 1) недостатнє збудження; 2) оптимальне збудження; 3) збудження; 4) гальмування як наслідок збудження.\n3 У стані недостатнього збудження спортсмен вимагає активно збудливих засобів керування: швидкісних і силових вправ у розминці, що збуджує масажу, холодного душу, що збуджують і діють на стан спортсмена, бесід й ін. Стан гальмування внаслідок збудження вимагає уважного й спокійного відношення до спортсмена, що знижує його порушення, малоінтенсивної розминки (краще у відокремленій обстановці), теплого душу, психорегулирующих впливів й ін.\n4 Раціональна підготовка до стартів пов'язана з концентрацією уваги на основних для даної діяльності рухових діях, думках, відчуттях і відволіканням від сторонніх факторів, яких так багато у безпосередній підготовці до стартів.\n5 Регулювання психічного стану спортсменів при наближенні основних стартів здійснюється не тільки засобами психічного впливу, але й розподілом тренувального навантаження в дні, що передують змаганням.\n6 - Спортсменам, схильним до зайвого емоційного порушення, в останні 8-10 днів перед відповідальними змаганнями не слід планувати занять із граничними по величині навантаженнями, варто уникати застосування контрольних тестів і т.п.. В основному варто застосовувати тренувальні завдання з невеликим сумарним навантаженням. - У тренуванні спортсменів, яких відрізняє знижене емоційне порушення, навпроти, варто використати інтенсивні вправи швидкісно-силової спрямованості. Програма їхніх тренувальних занять повинна бути емоційно насиченою.\n7 Недостатня здатність спортсменів оцінювати наростання почуття тривоги, психічної й м'язової напруги, непевності часто є чинником, що обмежує ефективність як змагальної так і тренувальної діяльності.\n8 Психологічні передстартові стани Передстартова лихоманка Апатія Бойова готовність\n9 Передстартова лихоманка – нестійкість переживань, примхливість, упертість, брутальність у відносинах з товаришами й із тренерами, зниження самокритичності, страждає пам'ять, увага, сон порушений, руки й ноги тремтять, на дотик холодні, риси обличчя загострюються, з'являється пропасний плямистий рум'янець. Спортсмен губить апетит, нерідкий розлад діяльності кишечнику; пульс, подих й артеріальний тиск підвищені й нестійкі.\n10 Апатія – супроводжується загальною млявістю, сонливістю, зниженням швидкості рухів і погіршенням координації, ослабленням уваги й процесів сприйняття, ослабленням вольових процесів, нерівномірністю пульсу.\n11 Стан "бойової готовності – характеризується оптимальним ступенем нервового й емоційного порушення.\n12 Одним з найважливіших факторів, що впливають на інтенсивність передстартового порушення, є рівень домагань спортсмена.\n13 3. Індивідуальні особливості протікання передстартових станів. У спортсменів збудливого типу передстартове емоційне порушення значно сильніше, ніж в особи гальмового типу. Для перших поріг перехода в стан передстартової лихоманки значно вище. Це, що для осіб гальмового типу буде близько до стану "лихоманки", для осіб збудливого типу може з'являться звичайним передстартовим станом.\n14 Дослідники Б.А. Душков, Ф.П. Космолінський й А.К. Попов по поведінці перед стартом виявили два типи людей: з високим і зниженим ступенем самоконтролю, що пов'язано, імовірно, з роллю емоційного й вольового компонентів.\n15 Три основних компоненти ОБС Перший компонент - фізичний - це сукупність чисто фізичних якостей і відповідних їм відчуттів в організмі, таких, як, наприклад, сила, гнучкість, легкість, рухливість, розслабленість, почуття вільного, глибокого подиху, гарної роботи серця й т.д. Подібні відчуття, як відомо, повністю залежать від якості фізичної й технічний підготовки спортсмена.\n16 Другий компонент - емоційний. У спортивній практиці міцно затвердилося поняття "рівень емоційного порушення". Під рівнем емоційного порушення розуміється певна сила хвилювання, у якій перебуває людина. Якщо хвилювання велике, говорять про дуже високий рівень емоційного порушення. Коли ж наступає заспокоєння, констатують, що рівень емоційного порушення знизився, упав.\n17 Третій компонент – розумовий - вміння усвідомлювати й подумки представляти програму рухів і дій під час змагань, їх вербалізувати і реалізувати за допомогою самонаказів.\nСкачать бесплатно презентацию на тему "1.Стани змагальної готовності спортсмена. Раціональна підготовка до стартів. 2.Механізми виникнення передстартового порушення, апатії, "бойової готовності"." в формате .ppt (PowerPoint)


Український журнал. „Слизький схил“ евтаназії\nТекст: Марек Ваха, Прага\nІсторичний досвід ХХ століття спонукає відмовитись від евтаназії. У цій статті проаналізовано приклади Німеччини та Голландії – держав, які мають багаторічний досвід розв’язання проблеми евтаназії.\nТермін „евтаназія“ сучасна медична етика дефінує як „активне вбивство пацієнта лікарем на прохання пацієнта“. Іншим часто вживаним терміном є „асистоване самогубство“. Йдеться про ситуацію, коли пацієнт хоче накласти на себе руки, але не здатний зробити це через свою немічність. Тоді лікар готує ін’єкцію зі смертельною речовиною, однак „натискає кнопку“ (в переносному та прямому значенні) сам пацієнт.\nКауза „baby Knauer“\nЯк не різнилися б між собою досвід Німеччини часів Другої світової війни та повоєнний досвід Голландії, в обох випадках маємо ситуацію, що її найкраще описує ідіома slippery slope („слизький схил“ – англ.). Якщо досвід Німеччини можна від початку окреслити як негативний і вартий осуду, то у випадку Голландії на початку був цілком добрий намір полегшити страждання пацієнтів, що, як і багато інших добрих намірів, приніс негативні результати.\nІсторія евтаназії в Німеччині надзвичайно повчальна і допомагає зрозуміти, що саме медична етика називає „слизьким схилом“. Цей момент в історії медицини повторюється в різних варіантах, але за однією схемою: спочатку йдеться про незначний компроміс, який лише на крок віддаляє від етичних принципів, далі ще крок, і ось уже нога на „слизькому схилі“ – а закінчується все тим, що опиняємося далеко внизу, у прірві під горою.\nІсторію евтаназії національного соціалізму у Німеччині почнемо від одної важко хворої дитини і закінчимо неперервною лінією в таборі Аушвіц.\nВ кінці 1938 року з’являється кауза, відома під назвою „baby Knauer“: батько дитини, яка народилася сліпою, без ноги та частини руки і яка, за свідченням лікаря Гітлера, „виглядала як ідіот“, звертається до Гітлера з проханням позбавити його дитини. Гітлер йде назустріч нещасному батькові, після чого пропонує своєму особистому лікарю Карлу Брандту та Філіппу Бухлеру (на той час – високоповажному нацистові) в подібних випадках діяти подібним чином.\nНаступний сценарій нагадував поганий фільм жахів. Класифікація „подібних випадків“ вражає нелюдською логікою – слабоумство, синдром Дауна (зокрема, у зв’язку зі сліпотою та глухотою), мікроцефалія (хворобливо недорозвинена голова), гідроцефалія (накопичення рідини в порожнинах головного мозку та спинномозковому каналі), параліч і деформації всіх видів. Якщо народжувалася хвора дитина, скликався консиліум з трьох лікарів. У документації дитини лікар позначає червоним кольором знак „+“, якщо вирішив покінчити з життям дитини. А якщо був проти вбивства, то пише синім кольором знак „–“. У випадку трьох червоних „+“ батьків ставлять перед тяжким вибором. Або вони підпишуть документ, в якому погоджуються з тим, що перевезуть дитину в спецклініку зі всебічною медичною допомогою (…і де дитина практично вмирає від голоду, холоду або уколу), або відвозять дитину додому і письмово відмовляються від будь-якої медичної допомоги для дитини. Кількість дітей, які померли саме таким способом, налічується від 5000 до 8000. У зв’язку з наведеним вище вперше вживається термін „Lebensunwertes Leben“ – „життя, негідне життя“.\nПо слизькому схилі просуваємось далі – створено програму „Т4“, не-звичайна назва якої походить від місця її виникнення – берлінської вілли на вулиці Tiergartenstraße 4. Програма працює за простою схемою: 1000 : 10 : 5 : 1. На одну тисячу жителів Третього Рейху колись припадало десять людей, що лікувалися від психіатричних захворювань. П’ять з десяти певний час перебували в психіатричній лікарні. І одну особу з п’яти мали включити в дану програму, що, по суті, означало її смерть. Йшлося не тільки про те, аби позбутися „lebensunwertes Leben“ чи „useless eaters“ (некорисних їдців), але й щоб звільнити місця для поранених з фронту та медперсоналу.\nВ логіці слизького схилу помітне велике розширення діагнозів. У Т4 вже потрапляють й хворі на шизофренію, епілепсію, невиліковний параліч, сифіліс, енцефаліт, хворобу Хантінгтона (дегенеративний розлад мозку) та інші нейрологічні хвороби, а також особи літнього віку та ті, які перебували в лікувальних установах упродовж останніх п’яти років. І, звісно, ті, в яких не було німецького громадянства – тобто євреї, негри та цигани. Програма Т4 тривала від 1939 р. до 23 серпня 1941-го, коли Гітлер її офіційно зупинив. До того часу було вбито 70 000 пацієнтів.\nВарто нагадати, що вирішальним поштовхом закінчити програму було послання мюнстерського католицького архиєпископа Клеменса фон Галена (а не протест лікарів, як би цього можна було очікувати). „Якщо встановимо принцип, за яким можемо вбивати “непродуктивні” людські істоти – лихо всім нам, коли постаріємо та захворіємо! […] лихо всім інвалідам […], які пожертвували своїм здоров’ям та силами в продуктивному процесі, […] лихо всім нашим воїнам, які повертаються з фронту каліками“, – пише він у пастирському листі 3 серпня 1941 р., і завершує лист пристрасним запитанням: „Хто сьогодні ще може довіряти своєму лікарю?“. Фон Галена не вбили, оскільки режим не хотів робити мучеників з відомих осіб, але щонайменше трьох священиків, які цей лист поширювали, було страчено.\nДо кінця Другої світової війни було вбито наступних 70 000 пацієнтів. Важлива деталь: у програмі Т4 вперше використали монооксид вуглецю CO, оскільки пацієнтів було забагато для того, аби продовжувати вбивства за допомогою ін’єкції. Наступним кроком на слизькому схилі стане Аушвіц. Замість СО вживатиметься циклон Б, а жертвами стануть не ментально хворі пацієнти, а здорові євреї.\n5 умов безкарності\nСучасна історія евтаназії починається у 1969 році, коли голландський лікар Ян Хендрік ван дер Берг у книзі „Medische macht en medische ethiek“ („Медична сила та медична етика“) пропонує, щоб лікарі, застосовуючи досягнення технічного прогресу, вміли припиняти життя своїх страждаючих пацієнтів.\nУ 1971 р. трапився перший офіційно підтверджений випадок евтаназії в Голландії. Лікарка Гертруда Постма дає своїй мамі ін’єкцію з морфієм. Мати, що хворіла від невтримання сечі та пересувалася на візочку, помирає впродовж кількох хвилин, а доктор Постма йде зізнатися у своїй провині в поліцію. Після судового процесу, що відбувся у 1973 р., її посадять на тиждень у в’язницю та умовно засудять на три роки.\nПісля цього прецедентного випадку евтаназія починає проводитися все частіше. На початку 80-х ситуація в Голландії нестерпна – хоча евтаназія офіційно підлягає покаранню, ножиці між законодавством та реальним життям постійно широкорозкриті. Тому в 1982 р. запроваджуються т.зв. Роттердамські критерії – кодекс, який містить п’ять пунктів. Якщо лікар їх дотримуватиметься, він не буде покараний і причиною смерті може вказати евтаназію. Йдеться про такі умови:\nпацієнт мусить бути компетентним і його бажання мусить бути добровільне та свідоме;\nбажання пацієнта мусить бути уважно продумане, ясне та повторюване;\nпацієнт мусить нестерпно страждати (не тільки фізично) і евтаназія мусить бути останньою можливістю після попереднього недієвого лікування;\nевтаназію проводить тільки лікар;лікар мусить проконсультувати випадок з іншим незалежним лікарем, в якого є досвід евтаназії.\nВ історію евтаназії увійде й 1991 рік. Комісія, очолювана Джоном Ріммелінком, перевірить статистику смертності в Голландії за 1990 рік і констатує, що з 128 876 випадків смерті у 2300 випадках було здійснено евтаназію, а у 600 випадках – асистоване самогубство. Результати будуть більш-менш очікувані, однак комісія з’ясує й те, що в 1000 випадках дійшло до вбивства пацієнта без його експліцитного бажання померти. Комісія наводить, що більшість пацієнтів не могли вимовити своє бажання і лікарі з власної ініціативи припинили їхнє життя за допомогою евтаназії. Цей факт стане одним з найсильніших аргументів громадськості проти евтаназії. Виникає запитання: чи можна вважати евтаназію милосердною смертю з допомогою лікаря, чи вбивством?\nРезультати подібних опитувань на сьогоднішній день не змінюються, за останні роки кількість евтаназій в Голландії зменшилася. Проте вважається, що статистика є оптичним обманом, бо бюрократії навколо визнаної евтаназії настільки багато,що для лікаря комфортніше навести в документах пацієнта іншу причину смерті.\n„Так“ чи „ні“?\nЕвтаназія в сучасній Європі є легаль ною в Голландії, Бельгії та Люксембурзі. Гадаю, що в більшості європейських країн вона заборонена законом тому, що небезпека слизького схилу дуже реальна. Навряд чи існує спосіб, як запобігти зловживанню можливим законом про евтаназію і як заборонити, щоб не вмирали від неї люди, які відмовляються від неї, однак не можуть своє бажання вимовити, або вони перебувають під великим тиском родичів, лікарів і т.п. Заборона евтаназії в Німеччині – промовистий факт сам по собі, оскільки там досі живуть сучасники війни й дискусія про евтаназію в цій країні не стоїть на порядку денному.\nНайважливішим аргументом проти евтаназії є виникнення хоспісів. Перший хоспіс імені св. Криштофа виник у Лондоні в 1967 році, в Чехії, наприклад, тільки у 1996 роціу м. Червоний Костелец. На відміну від лікарні, в хоспісі не проводиться т.зв. каузальне лікування (лікування причини хвороби), а тільки лікування паліативне (полегшення болю). Метою хоспісу є створення атмосфери, в якій не принижується гідність людини й за умов, коли вона немічна або помирає. Питання евтаназії не полягає в дихотомії „довге болісне вмирання в лікарні vs милосердна евтаназія“, а скоріш за все, „немилосердна евтаназія vs достойне вмирання в хоспісі, в присутності родичів та ласкавих працівників“.\nВ концентраційному таборі Аушвіц, у першому в’язничному бараці можна прочитати мудре застереження філософа Джорджа Сантаяна: „Народ, який не пам’ятає свого минулого, приречений знову його пережити“. Тож побажаймо собі, щоб досвід цих двох європейських країн, яким би він був несхожим, примусить нас глибше замислитися над потенційними наслідками закону про евтаназію та про те, чим, властиво, є ота прокламована „гідна смерть“.


А ще вони трохи ллють - Innovation House\nГоловна Статті А ще вони трохи ллють\nВіталій ЖдановСер 30, 2017Журналіст\nЯк працівники Інституту металофізики самі собі допомогли випустити незвичайний обігрівач.\nСпочатку ця стрічка допомагала гасити вогонь.\n«Компанія розташовується поруч – в будівлі Інституту. У нас багато хто орендує приміщення. Наприклад, є виробник кевларових касок, виробник спецодягу для військових, компанія, яка обробляє автокузови антикорозійним матеріалом, є підприємство, яке обслуговує зношені турбіни. Кожна з них зівштовхується зі своїми специфічними проблемами, і вони звертаються за консультаціями і рішенням виробничих проблем, пов’язаних з матеріалами та фізичними процесами в них. На території Інституту є навіть стоматологічний кабінет, де протезують зуби, і ми можемо отримувати інформацію про специфіку та потреби для створення нових матеріалів або технологій їх обробки для стоматології. Таке сусідство дуже допомагає вченим – так вони краще бачать та розуміють практичні проблеми, які можуть допомогти вирішити», – пояснює заступник директора Інституту металофізики з науково-технічної роботи Віталій Бевз.\nКомпанії орендують у інституту приміщення, і це допомагає вченим бачити та розуміти практичні проблеми\nКоли вчені ще стають виробниками, це допомагає випускати в світ їх винаходи\nОбігрівачі розходилися на ура.\nПоки що компанія випускає небагато обігрівачів – близько 500 панелей на місяць.\n10 найважливіших наукових відкриттів 2017 року\nФантастична медицина: шийні хребці надруковані на 3D-принтері


Винники надихнули Надію Мориквас на написання нового роману - Винники Plus\nПрезентація книги «Винова гора» письменниці, есеїстки, літературознавиці, кандидата філологічних наук, головного редактора часопису «Річ» (тексти і візії), винниківчанки Надії Мориквас відбудеться 29 серпня о 16.00 у бібліотеці для дорослих міста Винники.\n«П’ять років я живу у Винниках – чарівному містечку між горами, схили яких колись покривали виноградники, а мешканці виробляли вино. Недаремно німецькі колоністи назвали своє поселення тут Вайнберґен (нім. Weinbergen) – Винні гори. Задля лаконічності образу я вибрала лиш одну гору. Але чому вона Винова – читайте в книжці. Досі поетична аура містечка притягує художників і поетів, а мене сподвигнула на роман (перший, задуманий і написаний у Винниках). Не буду заперечувати магічного впливу місця на авторку. Тим паче, що своїми спогадами, настроями і думками поділилися зі мною багато винниківчан – деякого з них я сподіваюся побачити на презентації».\nТеги: презентація, бібліотека для дорослих, Надія Мориквас, роман


До чого може довести нервовий зрив?\nЯкі наслідки нервового зриву, і в чому вони проявляються?\nБудь нервовий зрив виникає на тлі стресу. Це може бути неприємності на роботі або постійні сімейні конфлікти, або невыплаченый банківський кредит… Причин завжди достатньо. просто люди по-різному реагують на схожі ситуації в житті.\nтобто, образно кажучи, нервова система людини терпить-терпить якийсь подразник, а потім настає момент, коли всі терпіння закінчується, і нервова система виснажується, витративши всі свої ресурси. При цьому людина втрачає здатність нормально спати, його переслідує безсоння, яка додає негативу в стан його самопочуття.\nПроявляється нервовий зрив тим, що людина не може контролювати свої емоції, «тримати себе в руках» — коли оточуючі кажуть йому цю фразу, це абсолютно бездіяльно і навіть недоречно. У людини, що переживає нервовий зрив, відзначаються перепади настрою, сльози з приводу і без нього, йому весь час здається, що всі навколо хочуть його образити чи принизити. З’являється настороженість щодо людей — людина хворобливо реагує на звичайне прохання, підозрюючи, що його хочуть «перевірити» або випробувати, а це додає додаткове напруження нервової системи. І людина дратується і озлоблюється або плаче.\nНервовий зрив завжди виражається втомою людини. Психологи оцінюють її, як хронічну, тобто вона не знімається ні сном, ні відпочинком. І людина не вміє розслаблятися.\nНервовий зрив часом розцінюється, як захисна реакція організму, тому що переживши істерики, сльози, плач, вигуки, і як би скинувши гнітючий вантаж, людина відчуває полегшення.\nНаслідки зазвичай не розвиваються — у більшості людей. Їм достатньо вийти з кризової ситуації, змінити місце роботи або позбавитися від чоловіка-алкоголіка і т. д. тобто забрати подразник — справа піде на поправку. Але буває і так, що нервовий зрив призводить до депресії. Тому завжди в таких випадках варто звернутися до психолога або лікаря-психотерапевта за консультацією.\nЯкщо в житті людини нервові зриви трапляються досить часто, то це може призвести до численних хвороб, хронічної втоми і до того ж може змінитися характер далеко не в кращу сторону.\nМоя одна знайома, тиха і інтелігентна дівчина, за два-три роки перетворилася на нервову і роздратовану, постійно плакала, влаштовувала істерики, всього боялася. А сталося все це на тлі тяжкої психологічної обстановки в родині: батьки постійно сварилися і її залучали у свої розборки. Як вона говорила, доводилося немов «метатися між двох вогнів». До того ж із-за проблем в сім’ї вона ніяк не могла знайти роботу і особисте життя влаштувати. Ось і дійшла до такої межі, що вже пора було вдатися до лікарської допомоги, але як я зрозуміла за її словами, нікому в родині не було до неї ніякого діла.\nАле ось удача посміхнулася їй: зустріла свою любов і вийшла заміж. Чоловік їй попався спокійний, і вона сама стала такою, якою була раніше. Я її навіть не впізнала, коли нещодавно зустріла: видно, що щаслива, ніякої нервозності не видно, доглянута, з дворічним веселим синочком. Розповіла, що знайшла хорошу роботу, і нарешті побачила море – встигли побувати і в Єгипті, і навіть в Іспанії.\nПо-моєму, ніякі ліки і заспокійливі засоби не допоможуть, якщо є головний джерело нервових зривів. Якщо стали нервовими з-за роботи, то краще поміняти її – здоров’я важливіше. Якщо в родині склалася нестерпна обстановка і вона не по плечу тим, у кого слабка психіка, то краще постаратися жити самостійно. Чоловіка-алкоголіка, забіяки або скандаліста неможливо терпіти, від такого бігти подалі, поки не дійшло до нервових зривів. Адже допомогти собі можна лише самим, зібравши волю в кулак.\nНепогано ще знайти собі заняття по душі, щоб хоч відволікатися і доставити собі трохи радості і, що важливо для психологічного стану людини.\nevgenia7 [7.7 K] :\nНаслідки нервового зриву можуть бути просто жахливими. Я от приміром все це пережила. По перше збій у нервовій системі призводить до збою в імунній системі і починають вилазити усілякі болячки, яких у вас зроду не було. Природно лікарі нічого не знайдуть і будуть вас всіляко намагатися лікує, але природно безуспішно. Ну і як підсумок можуть початися панічні атаки, а ця річ просто забере ваш спокій і можливість на нормальне життя. Це постійні напади, різкі скачки тиску в верх і вниз, нудота, запаморочення, блювота, болі в серці, головні болі і часом просто нестерпні. Потім почнуть розвиватися фобії. Ви перестанете виходити з дому, будете боятися залишатися вдома на самоті. Ну фобій може бути безліч і різних. Так само почнуться часті і сильні безпричинні напади страху. Загалом переспектива не райдужна. Так, що не можна відкладати лікування та при перших симптомах потрібно діяти і починати лікування, поки ваше життя не перетворилося на пекло.\n— Найчастіше в житті, а не «по науці», — до істерики. Потім — до почуття незручності із-за цієї істерики, і, нарешті, до депрессухе, викликаної переживаннями і з цього приводу і з приводу причини «невдоволення життям».\nСкачки тиску, підвищення цукру в крові, пригніченість — це теж. Агресивность може бути, недовга,яка теж, як і істерика, зробить свій вплив у вигляді наступних переживань і депресії…\nНервовий стрес може викликати як мінімум більшість хвороб, а як максимум смерть людини від інфаркту або простий зупинки серця. Зі стресом жартувати не можна. Зрозуміло, що без них життя не проживеш, це яким потрібно бути байдужим до всього, але стреси можуть зробити дуже злий жарт.


Легендарний "Тарас Бульба" відгримів на Рівненщині | Новини на Gazeta.ua\nВівторок, 23 липня 2019 13:27\nУ Дубні на Рівненщині вдев'ятнадцяте відбувся найстаріший український рок-фестиваль "Тарас Бульба".\nЗа 3 дні на головній сцені відіграли 26 гуртів. Концерти тут закінчували луцька MOTANKA, молдовський Infected Rain, київський STONED JESUS, івано-франківська KARNA, рівненські OT VINTA та харківський "Танок на Майдані Конґо".\nОкрім головної, були альтернативна локація, де виступило 26 гуртів, та літературна — там відбулися понад 40 подій.\nЦьогоріч гран-прі фестивалю отримав харківський гурт Bud'more. Перше місце виборола команда "Поророка" із Мелітополя, друге – запорізькі "Сутулый Чародей", третє – одесити Galsi Band.\nВідвідувачі з'їхалися з усієї України: Харків, Мелітополь, Львів, Бориспіль, Броди, Дрогобич, Луцьк, Кропивницький, Вінниця, Ужгород.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: "Чорноморські ігри" зареєстрували рекордну кількість учасників\n"Їжджу на "Бульбу" ще відколи він був безкоштовним і гримів на дубенському Майдані Незалежності, - каже Марта, приїхала з Радивилова. - Добре, що є у цьому житті хоч щось незмінне, наприклад, цей фест. Усі свої улюблені гурти я колись відкрила саме тут: "Анна", "Кому Вниз", "Карна". Тому "Тарас Бульба" - це моя любов з юності. І одна з тих любовей, які ніколи не минуть".\nНа ярмарку, де фестивальники купували книги, шкіряні вироби, прикраси та інші сувеніри на пам'ять, можна було повправлялися також у знанні української. Допомагали у цьому волонтери проекту "Р.І.Д.", що створений для покращення та поглиблення знань української мови і культури на теренах країни та поза її межами. Охочі перевіряли свої знання діалектів, граматики, орфографії та фразеологізмів. Найвправніші отримували у винагороду книги.\n"Раніше ми, на жаль, знали Дубно, як місто, де є літачок і заправка. Більше так не буде, - говорить соліст гурту ТНМК Фоззі. - Маємо за честь виступати на найстарішому рок-фестивалі України".\n9-11 серпня у Маріуполі на пляжі "Піщаний" відбудеться щорічний музичний фестиваль MRPL City-2019. На фестивалі для гостей обладнають 3 зони: FAN, VIP-standing і VIP-table.\nЗараз ви читаєте новину «"Свої улюблені гурти я колись відкрила саме тут" - відгримів легендарний рок-фестиваль "Тарас Бульба"». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nЗірки світової метал-сцени почнуть європейське турне в Києві Переглядів: 198


Xiaomi випустила «розумне» крісло — Олігарх — Новини Вінниці\nXiaomi випустила «розумне» крісло — Олігарх\nКомпанія Xiaomi освоїла черговий тип продукції – масажні крісла. По нинішній моді інженери додали в ці меблі систему штучного інтелекту. Новинка отримала назву One-Dimensional AI Intelligent Massage Chair. Про це «ОЛІГАРХ» дізнався з повідомлення techtoday.\nКрісло буде випускатися у співпраці з компанією LeFan Health Technology. Інтелектуальні меблі спроектували з прицілом на молодих користувачів. «Ум» крісла необхідний для управління системою тривимірного масажу, яка підлаштовується в реальному часі під форму спини для досягнення максимального ефекту.\nПредставники LeFan Health Technology заявляють, що масажер може охопити понад 90% площі спини. Він був спроектований за участю фахівців з індустрії китайської медицини, які були залучені на стадії досліджень і розробок. За словами розробників, крісло повинно добре усувати біль у шийно-грудному відділі хребта, з якими стикаються багато молоді люди. Крісло пропонує шість професійних масажних технік, які можна активувати в залежності від потреб. Також підтримується голосове керування через «розумні» колонки Xiaomi.\nУ продаж новинка надійде в кінці липня за ціною $575.\nЯк повідомлялося раніше, в Голландії продають кросівки з жуйки, яку соскреблі з вулиць


Робота в Чернівцях, навчання, кар'єра | Вакансія на посаду Завідуючий господарством. в місті Чернівці\nКонтактна особа: Скрикуляк Наталія\nКомпанія «Нова Пошта» - лідер у сфері експрес-доставки по Україні - у зв'язку з розширенням штату оголошує конкурсний відбір на вакансію «Завідуючий господарством». Вимоги до кандидата: навички організації та проведення дрібних ремонтних, будівельних робіт; комунікативність, пунктуальність, високий професіоналізм; відповідальність, порядність; досвід в роботі буде плюсом. Основні обов'язки: вирішення технічних питань роботи терміналу; дрібний ремонт меблів (за необхідністю); контроль роботи комунікацій терміналу (світло, водопостачання, опалення); сантехнічні роботи, обслуговування прибудинкової території; виконання доручень керівництва. Ми пропонуємо: гнучкий графік роботи; повні соціальні гарантії згідно КЗпП України (у тому числі офіційний дохід, оплачувані відпустки, лікарняні та відрядження); медичне страхування; можливість кар'єрного зросту.\nЗавідуючий складом трц, LC WAIKIKI, з/п за домовленістю 17.10.2020\nЗавідуючий відділом тц майдан, JYSK, з/п за домовленістю 27.06.2020\nЗавідуючий складом запчастин, Автоподіум, з/п за домовленістю 24.06.2020\nЗавідуючий сектором продаж кредитних продуктів, Підприємство, з/п 15.01.2020\nЗавідуючий господарством, Черновицкое АТП 17755, ОАО, з/п 8000 грн. 01.11.2018\nЗавідуючий складом, Д-Мікс Україна, ТОВ, з/п 4000 грн. 04.05.2018\nНеділя, 29 Листопада 05:40


Угоду про асоціацію з ЄС треба підписати до 1 липня – посол України в Італії\n27 лютого 2014, 15:40\nРим – Рішення колишнього уряду не підписувати угоду про асоціацію з ЄС стало дуже неприємною несподіванкою для українських дипломатів у Європі, заявив Радіо Свобода посол України в Італії Євген Перелигін. Водночас він запевняє, що під час Єврореволюції дипломати в Римі продовжували працювати у євроінтеграційному напрямку. Посол відзначає також активну роль української громади в Італії, активісти якої, однак, обурені поведінкою дипломатів.\n– Пане посол, у якому руслі Ви з колегами спрямовували дипломатичну роботу в Римі, коли тривали протести в Україні?\n– Протягом минулих трьох місяців ми дуже часто відвідували як МЗС Італії, так і парламент. Для нас було важливо, по-перше, з’ясувати позицію Італії. По-друге, донести до Iталії об’єктивну інформацію, що відбувається в Україні. І по-третє, зберегти в Італії настрій, який продемонстрували восени минулого року, що Україна має залишитися в євроінтеграційних процесах у Брюсселі.\n– Навіть попри те, що влада відхилилася від єврокурсу?\n– Ми так не вважали, і я не вважаю так сьогодні. Заява уряду на той момент була сформульована таким чином, що ми не відмовляємося від єврокурсу – ми призупинили підготовку до підписання угоди про асоціацію. І для нас було важливо у разі відновлення рішення про можливість негайно підписати угоду, щоб Італія або перед головуванням в ЄС або у період головування (друге півріччя цього року) була готова відразу це питання просувати.\n– Чи отримувало посольство розпорядження від МЗС України щодо висвітлення подій в Києві?\n– Для посольства України в Італії жодного разу не надходили якісь спеціальні ноти. Документи чи інформацію, яку ми отримували з Києва, підписували різні керівники МЗС України. Ми не отримували жодного доручення, яке б спотворювало реальну ситуацію чи вимагало б від мене сказати те, чого я не відчуваю.\n– Наскільки мітинги українців біля посольства вплинули на оприлюднення Вашої офіційної позиції стосовно подій у Києві?\n– На 20 лютого заздалегідь був призначений мітинг біля посольства в Римі. Коли прийшов цей день, страшний день в історії розвитку протестів на Майдані, я вирішив, що це вже не ситуація, коли два мітинги в Києві мирно маніфестують своїми політичними гаслами. Я вирішив вийти до людей, щоб обговорити не на території посольства, а на вулиці, подивитися людям в очі. Це було важко, бо люди були налаштовані... після всієї цієї інформації. Я сказав два речення: я засуджую те насильство, що відбувається цими днями в Україні. І я засуджую всіх тих і всі ті злочинні накази, які призвели до людських жертв. Не дивлячись на те, що люди були незадоволені, бо до них не виходили, а лише запрошували до посольства, але на той момент, мені здалося, всі зрозуміли, що я відчуваю і що я говорю від щирого серця.\n– Чи була у Вас думка добровільно скласти повноваження на вияв незгоди із діями влади?\n– На момент зустрічей із громадою і зараз у мене немає думки заявити про відставку, тому що усіма своїми діями понад 20 років роботи у незалежній дипломатичній службі України я не зробив жодного кроку, за який я не можу відзвітувати перед будь-ким.\n– Пане посол, у Вас великий досвід дипломатичної роботи у сфері євроінтеграції як в Україні, так і за кордоном. Як Ви вважаєте, з чого має починати новий уряд, щоб відновити просування до Європи?\nЙдеться не про переваги і збитки, йдеться про цивілізаційний вибір. Угода – це лише інструмент\n– Треба зробити аналіз і презентацію всіх реалій, які відбудуться в Україні чи в її економічних здобутках після підписання угоди про асоціацію з ЄС. Громадськість має знати про переваги, але і з чим ми маємо зіткнутися і що ми повинні подолати. Однак, сьогодні йдеться не про переваги і збитки, йдеться про цивілізаційний вибір. А далі вже експерти будуть працювати по конкретних напрямках. Угода – це лише інструмент. Якщо ми правильно використаємо цей інструмент, тоді зможемо і побудувати суспільство, і боротися по-європейськи з корупцією, і розвивати економіку.\n– Ви є послом у специфічній країні, оскільки Італія традиційно не дуже зацікавлена Україною. З огляду на це наскільки важко співпрацювати з італіцями у євроінтеграційному плані?\n– Факт є такий, я про це кажу й італійцям: Україна для Італії ніколи не була пріоритетом. Навіть дам таку інформацію: місяць тому в парламенті представили стратегію головування Італії в ЄС, де не лише Україна, а й політика «Східного партнерства» взагалі була відсутня. Після цього я зустрівся із тодішнім першим заступником міністра закордонних справ Мартою Дассу і сказав, що європейський вибір може стати інструментом виходу з кризи. Прошу додати до ваших звичайних пріоритетів ще й пріоритет «Східного партнерства» та України, попросив я. Слід відзначити, що в перший день роботи новий міністр закордонних справ Італії зробила два телефонних дзвінки своїм послам за кордоном, і один із них посол Італії в Києві Фабріціо Романо, щоб з’ясувати ситуацію. Отож, я думаю, що італійська позиція не лише у двосторонніх відносинах із Україною, а й у Брюсселі в середині ЄС зміниться. До того ж вони побачили реакцію української громади, цей суспільний тиск, думаю, змінить позицію Італії на більш продуктивну у стосунках з Україною.\n– Які нові пропозиції Ви готуєте для Рима щодо вирішення української кризи з огляду на італійське головування в ЄС у другому півріччі цього року?\n– Конкретні заходи ми зможемо окреслити після того, як наш новий уряд почне діяти і ми будемо знати, коли і яким чином буде підписана угода про асоціацію з ЄС. Я б хотів, щоб пріоритетом ми поставили вже питання реалізації підписаної угоди, щоб документ підписали до 1 липня цього року. Це цілком реально. Якщо так станеться, думаю, вперше з усіх головувань Італії за часів незалежної України у нас буде найбільш продуктивне головування стосовно України.


11.02.2021 – Стожари\nУкраїнська громада Москви провела в останню путь Віталія Мироновича Ляшука\nвід Стожари 11.02.2021\n4 лютого пішов із життя Віталій Миронович Ляшук – активний член самого першого в Росії українського товариства шанувальників української культури «Славутич».\nУкраїнську вишивку покажуть в Канаді на виставці «Переплетені долі»\nКураторкою виставки є відома українська канадська мисткиня Лариса Цимбалюк-Челядин.\nУкраїні не вистачило півсекунди до медалей у змішаній естафеті на Чемпіонаті Світу з біатлону\nЗбірна України з біатлону зупинилась за крок до медалей у змішаній естафеті на чемпіонаті світу, який проходить у словенській Поклюці.\nУкраїнки США передали гуманітарну допомогу для малозабезпечених дітей Львівщини\nУ громадській організації висловили вдячність членкиням СУА за надіслані подарунки для дітей.\nГліб Піскунов представлятиме Україну на Олімпіаді в Токіо\nХлопець на 22 сантиметри перевищив норматив для відбору на Олімпійські Ігри.


Оливкова олія в косметиці | Wunder2 Україна\nОливкова олія в косметиці\nОливкова олія — одне з найстаріших б'юті-засобів в світі! Його почали використовувати більше 5 тисяч років тому в Єгипті і країнах Азії. Ще в давні часи навіть Гіппократ захоплювався корисними властивостями оливкової олії, а сьогодні вона активно використовується не тільки в медицині, але і в кулінарії, косметології, масажі, при догляді за шкірою.\nМасло оливи додається в засоби для догляду як за волоссям, так і за шкірою. Дякуючи багатому складу масла, воно містить вітаміни B, C, A, F, K, антиоксиданти, жирні кислоти, мікроелементи. Вважається універсальним і придатним для чутливої шкіри.\nКорисні властивості оливкової олії для шкіри\nВідновлює мікроциркуляцію крові, стимулює регенерацію, покращує еластичність, розгладжує зморшки\nГлибоко зволожує, швидко усуває сухість шкіри\nКорисні властивості оливкової олії для волосся\nПокращує стан посічених кінчиків\nЯкщо оливкова олія відмінно підходить для догляду за волоссям, то чому не використовувати її при догляді за віями? Так, і ще раз так! Туш Wunder2 Wunderextensions Curl Mascara з ефектом підкручування і об'єму містить оливкову олію для додаткового догляду за віями.\nВізуальний ефект і постійна турбота, з якою стан вій від туші не погіршується, а навпаки!\nА ви використовуєте косметику з оливковою олією? Діліться в коментарях.


На Симоненковій землі\nВідкривай духовні острови! –\nці слова видатного поета Василя Симоненка покликали і нас, учнів Полтавської гімназії “Здоров’я” №14, до нових відкриттів, яких із захопленням чекали на Лубенщині. Отож теплого вересневого ранку ми поїхали в гості до Василя Симоненка. На нас чекала приємна подорож Симоненковою землею. Відчути і побачити її неповторну красу, серед якої зростав майбутній поет, хотілося кожному з нас. А ще зрозуміти, які ж люди живуть тут, що написав Симоненко своє безапеляційне “Народ мій є! Народ мій завжди буде! Ніхто не перекреслить мій народ!”\nУ музеї Василя Симоненка в Тарандинцях\nІ зрозуміли: справді благословенною є земля, що народила генія. Дякуємо усім, хто нас зустрічав і розповідав про історію свого краю, про життя і творчість найталановитішого земляка. Прекрасні люди, що знають і цінують свою історію, бережно несуть у майбутнє імена тих, хто прославив рідний край.\nНам сподобалося! Ми в захваті від непідробного професійного ентузіазму, творчого горіння директора Калайдинцівської школи Сергія Івановича Мисника. Зі своїм педагогічним колективом він показав нам приклад того, як це бути справжнім патріотом! Захоплюємося їх величезною краєзнавчою роботою!\nДякуємо за душевну, добру розповідь про життя Василя Симоненка, яку почули в шкільному музеї в Тарандинцях. Гадаю, кожен в ту мить відчув, що справді він “на землі людина”.\nРадо зустріла нас у сонячний полудень і свята земля Мгарського монастиря, де слова і помисли свої кожен міг звернути до Господа.\nОкреме спасибі пані Ларисі із Лубен, яка так добре знає своє місто, його минуле, що змогла захопити цим і нас.\nПовертаючись із поїздки, я думала: як важливо знайомити учнів з нашою давниною, традиціями, величними постатями. І чи це так подіяла лубенська природа, чи незрима присутність постаті Василя Симоненка, але діти не залишилися байдужими. Я бачила глибокі погляди, чула непідробний інтерес у запитаннях, готовність вбирати в себе живлющу силу Симоненкової поезії, щоб “правді бути вічним другом І ворогом одвічним злу”.\nОпубліковано 28 Вересня, 2015 29 Червня, 2018 Автор Ірина КислаКатегорії Класний керівникПозначки Класний керівник\nОдин коментар до “На Симоненковій землі”\n30 Вересня, 2015 о 11:51 pm\nТак, i, справдi, змiстовно, цiкаво, з захопленням. Так живеш щось чув, десь бачив…, а доторкнувся i ВIДЧУВ!!!\nНазад Попередній запис: Моя Полтава – місто щастя і добра\nНаступн. Наступний запис: Сонячний вернісаж


Все більшу популярність серед любителів косметичних процедур займає шугарінг пахв. Видалення зайвої рослинності таким способом робить шкіру гладкою і доглянутою на тривалий час. В чому особливість даної методики і можна провести цю процедуру самостійно?\nЩо таке шугарінг пахв\nШугарингом пахв називають усунення волосся з використанням пасти на основі цукру. Ця процедура, на думку косметологів, є найбільш сучасним і поширеним методом епіляції цієї зони.\nДо відома. Шугарінг — давній метод усунення небажаних волосків, застосовуваний ось вже багато століть поспіль. Так стародавні красуні Єгипту та інших країн стежили за своєю гладкістю шкіри.\nДомашній, або проводиться в салоні шугарінг, має ряд переваг, серед яких:\nГіпоалергенність, обумовлена натуральністю складу. Особливо цей фактор стосується пасти, приготовленої власноруч — її склад не викликає побоювань.\nЗручність. Найчастіше у процесі цієї процедури відчувається не більший дискомфорт, ніж при воскової епіляції.\nТривалість результату. Гладка і ніжна шкіра після такої маніпуляції забезпечується на 2-3 тижні.\nТакож слід врахувати, що систематичне видалення рослинності пастою для шугарінга истончает волосся, змушуючи їх рости повільніше.\nАле, незважаючи на велику кількість переваг, має цукрова депіляція пахв і недоліки:\nТрудомісткий процес. Перед нанесенням на шкіру цукрову масу слід розігріти і розім’яти для рівномірного розподілу. Сама процедура видалення волосся припускає точність рухів.\nПомилки в процесі приготування пасти. Через промахів з пропорціями або недотриманням часу варіння паста може вийти надмірно твердої або, навпаки, дуже рідкою.\nНеобхідна довжина волосся. Цей показник повинен складати 3-5 мм. Від більш коротких волосків позбутися методом цукрової епіляції важко.\nДеяка хворобливість відчуттів, яка, втім, скорочується з кожним новим сеансом.\nЯкщо говорити про професійної депіляції, то в салоні шугарінг обійдеться дорожче воскової процедури. Це обумовлено необхідністю більш тривалої підготовки, а також вимог до професіоналізму майстра.\nПідготовка до процедури і догляд після\nШугарінг — процедура, що вимагає ретельної підготовки, від якої багато в чому залежить кінцевий результат. Перед її проведенням слід врахувати кілька підготовчих рекомендацій:\nЗа кілька днів до депіляції рекомендується зробити м’який пілінг за допомогою косметичного скрабу. В результаті ороговілі клітини шкіри втечуть, і суміш краще зчіплюватися з шкірою і волоссям.\nБезпосередньо перед шугарингом слід розпарити шкіру теплим компресом на основі рослинних трав або за допомогою ванни. Така маніпуляція допоможе розкрити пори і зробити видалення волосків менш болючим.\nОптимальна довжина волосся для шугарінга в зоні пахв при видаленні їх цукровою пастою повинна становити не менше 3 мм.\nПісля проведення процедури пахви потребують певного догляду, який допоможе пом’якшити можливі неприємні наслідки:\nУсунути почервоніння і подразнення шкіри можна, обробивши її кремом Пантенол.\nКілька діб після шугарінга не слід довго перебувати на сонці, а також відвідувати солярій щоб уникнути опіків.\nПерші добу після видалення волосків не варто застосовувати дезодорант, оскільки великий ризик проникнення через запалену шкіру різних інфекцій.\nНа завершення процедури допустимо використовувати делікатний крем для чутливих покривів.\nЯк правильно робити самій собі\nРеально провести видалення волосся в зоні пахв самостійно? Цілком. Однак слід враховувати ряд рад, здатних полегшити процедуру:\nШкіра в зоні пахвових западин дуже чутлива, а бо видаляти волоски слід з максимальною акуратністю.\nВиконувати процедуру в домашніх умовах вперше досить важко. Косметологи рекомендують попрактикуватися, застосовуючи бандажну техніку, тобто із застосуванням спеціальних смужок для депіляції.\nВ ході виконання цукрової депіляції слід подбати про хорошому освітленні і дзеркалі для повного контролю ситуації.\nЩо ж стосується самого процесу, шаблон здійснюється кількома етапами:\nНеобхідна зона обробляється антисептиком.\nНа поверхню шкіри пахв з метою знежирення наноситься тальк.\nМаленький шматок пасти розминається в руках і розподіляється в потрібній зоні по напрямку проти росту волосків, як би выдавливаясь в шкіру.\nПоверх нанесеної маси розподіляється паперова або тканинна смуга, яка також розгладжується.\nСмужка різко видаляється з поверхні шкіри по ходу росту волосків через 1-2 хвилини.\nДо відома. Для більш повного видалення рослинності пасту допустимо наносити на оброблювану ділянку кілька разів, але не більше 3.\nНеобхідна кількість і частота сеансів\nШугарінг — практично універсальна процедура, відповідна для видалення рослинності не тільки під пахвами і ногах, але і в зоні бікіні, а також інших частинах тіла. Частота проведених сеансів епіляції в конкретній зоні залежить від кількох факторів:\nграмотності проведеної процедури;\nякості вживаної пасти;\nшвидкості відростання волосся;\nнеобхідного догляду після процедури.\nВ області пахвових западин, як правило, волосся ростуть швидше, ніж в інших зонах. На досягнення оптимальної довжини в 5 мм їм буде потрібно 1,5-3 тижні. Отже, проводити процедуру епіляції пахв слід 1 раз на місяць.\nРада. Тим, хто бажає вдаватися до процедури шугарінга пахв в домашніх умовах як можна рідше, слід скористатися кремами, що сповільнюють ріст волосся через кілька днів після проведеної маніпуляції.\nНаслідки та методи їх усунення\nВ силу різних причин (неправильне проведення процедури шугарінга, чутливість шкірних покривів і т. д.) шкіра може відповісти низкою негативних реакцій, серед яких:\nРоздратування і почервоніння пахв. Вважається звичайним явищем, яке проходить через кілька годин. Для прискорення процесу загоєння шкіру можна протерти трав’яним відваром.\nСинці. Часто є результатом недотримання технології шугарінга і вимагають неодмінною обробки шкіри антисептиком.\nВрослі волоски, які здатні привести до появи прищів. Врослий волосок слід вивільнити з цибулини максимально стерильним способом та обробити зону антисептиком.\nРада. Щоб мінімізувати можливі проблеми з шкірними покривами, перші кілька процедур цукрової депіляції слід виконати у кваліфікованого майстра в салоні, спостерігаючи за ходом його роботи.\nШугарінг — процедура, що має не дуже велику кількість протипоказань. Основними з них є:\nвірусні хвороби, зокрема, герпес;\nалергія на компоненти у складі пасти;\nзахворювання шкіри (дерматити, екзема);\nрани, садна або родимки в області передбачуваної епіляції;\nВажливо! Ні за яких обставин не слід проводити шугарінг людям, що знаходяться в алкогольному сп’янінні. Також можна видаляти волоски з покривів, отримали сонячний опік.\nЕпіляція цукрових карамеллю — популярний метод підтримки гладкості і краси шкіри. Від інших способів видалення волосся він відрізняється зручністю застосування пасти і гіпоалергійністю її складу. Для того щоб полегшити собі роботу, новачкам в цій техніці рекомендується відвідати майстра в салоні, взявши на замітку тонкощі проведення процедури.


Сьогодні віряни освячують у храмах віночки з нагоди свята Євхаристії | Львівський портал\nСоціум Сьогодні віряни освячують у храмах віночки з нагоди свята Євхаристії\n03 Липня 2016, 10:14\nСьогодні у греко-католицьких храмах освячують віночки з нагоди празника Пресвятої Євхаристії, чи як його ще називають – Божого Тіла. Про це повідомляє Львівський портал.\nВласне, 30 червня християни східного обряду відзначали свято Пресвятої Євхаристії, яке завжди припадає на четвер після Неділі всіх святих. Урочисте святкування переноситься на найближчу неділю, тобто на 3 липня.\nВ цей день в греко-католицьких храмах не лише причащаються, а й освячують віночки – символ життя вічного. Після Літургії обходять процесією навколо храму, повідомляє РІСУ.


"Помісний собор" УПЦ КП: хто і навіщо приїхав до Філарета – включення — 5 канал\n'Помісний собор' УПЦ КП 5 канал\n20.06.2019 13:00 Читайте по-русски\nПочесному патріарху вдалося зібрати буквально одиниці священнослужителів – на "собор" прибули лише два єпископи\nТак званий "собор" ліквідованого Київського патріархату триває цими хвилинами у Володимирському соборі. Скликав його почесний патріарх Філарет. У Православній церкві України вже заявили – таке зібрання суперечить статуту ПЦУ, оскільки скликати на Собор може лише предстоятель Церкви митрополит Епіфаній. Наскільки людним є зібрання у Володимирському соборі, розповіла кореспондентка "5 каналу" Ірина Герасимова.\nПро наміри скликати "помісний собор" Київського патріархату Філарет заявив ще минулого тижня. Він досі стверджує, що УПЦ КП продовжує існувати паралельно з помісною Православною церквою України, що отримала Томос від Вселенського патріархату.\nСьогодні з'ясувалося, що почесному патріарху вдалося зібрати буквально одиниці священнослужителів – на "собор" прибули лише два єпископи.\n"На соборі присутні митрополит Білгородський Іоасаф і єпископ Валуйський Петро, вікарій Білгородської єпархії. І так само, духовенство, яке прибуло з єпархій України, і віряни міста Києва", – зазначив протоієрей ПЦУ Олександр Шмуригін.\nЗгадані єпископ і митрополит – фактично керують єпархіями за межами України. А саме, на території Російської Федерації. А ПЦУ отримала Томос від Константинополя на Церкву, яка діє в межах України. Відтак, згадані єпархії є неканонічними з точки зору Вселенського патріархату.\nПрисутні на зібранні й звичайні священники.\n"Чому ми сьогодні посходилися сюди? Щоб задати питання, щоб цього не було, оцього розногласія цього. Якби можна було умиритися, щоб ми дійшли до тої істини", – зазначив отець Георгій.\nЗа кілька годин, по закінченні псевдособору, Філарет обіцяв вийти до журналістів і прокоментувати порядок денний зібрання.\nНагадаємо, минулого тижня почесний патріарх Філарет оголосив про скликання "помісного собору" ліквідованого Київського патріархату. Він наполягає, що структура Київського патріархату не була ліквідована перед наданням Томосу Україні та продовжує свою діяльність. Також розкритикував положення цього документа. На "соборі" почесний патріарх пропонує анулювати рішення від 15 грудня 2018 року, яким Київський патріархат самоліквідувався.\nСитуація на передовій: Міноборони звітує за добу, що минула в зоні ООС – трансляція\nФіларет УПЦ КП Православна Церква України (ПЦУ) скандал


Острозька академія — єдиний український виш, який двічі потрапив у Книгу рекордів Гіннеса. Наука & Техніка - Новини Рівного та області — Рівне Вечірнє\n04.12.2019 11:30 Адміністратор\nНагадаємо, що цьогорічний рекорд, який встановлювали ще 10 жовтня, був приурочений до 25-річчя відродження Національного університету «Острозька академія». Тема лекції – «Середньовічний Острог, відкритий археологами». Участь у встановленні рекорду брали : лектор, науковець, автор низки публікацій на історичну тематику, професійний археолог Богдан Прищепа, свідки встановлення рекорду, археологи-науковці з Рівненщини – керівник відділу історико-культурного заповідника міста Дубна Юрій Пшеничний та завідувач відділу археології та давньої історії Рівненського обласного краєзнавчого музею Олексій Войтюк.\nБогдан Прищепа поділився особистим досвідом проведення розкопок та розповів слухачам, наскільки цінними є археологічні знахідки, знайдені на території Острога. Ідея встановлення ІІ рекорду Гіннеса належить ректору Національного університету «Острозька академія» Ігорю Пасічнику.\n- Історія середньовічного Острога невідома майже нікому. Є науковці, які викладають археологію, але є і ті, що займаються розкопками та можуть з власного досвіду розповісти про історію тієї чи іншої місцевості. У нас на Рівненщині є небагато людей, які є кваліфікованими археологами. І нам пощастило, що ми мали можливість послухати лекцію саме від такого фахівця – науковця-археолога Богдана Прищепи, – зауважив ректор НаУОА, професор Ігор Пасічник.\nВебсайт навчального закладу нагадав, що Острозька академія отримала свій перший статус рекордсмена ще у 2014 році, ставши єдиним українським університетом, який потрапив у книгу рекордів Гіннеса у номінації «Найдовший марафон читання», присвяченого 200-річчю з Дня народження Тараса Шевченка.\n# Острозька академія # рекорд\nПопередня стаття Лелека з Дубровиці полетів у тепле Батумі і зробив відкриття\nНаступна стаття Знайдено спосіб вижити під час нового льодовикового періоду


Соціальне навчання і бізнес-культура | Менеджмент@БЛОГ\nСтів Ле-Бланк (Steve LeBlanc) та Марша Коннер (Marcia Conner), автори блогу Fast Company, нагадують, що хоча технології соціальних медіа і використовуються активно в процесі соціального навчання, та далеко не вони лежать в його основі. Найбільш суттєвим є зсув у корпоративній культурі, який при цьому зазвичай має місце. Цей зсув уможливлює постійну “циркуляцію” знань і поєднує людей у такий спосіб, що вивчення будь-чого приносить радість.\nСоціальне навчання займає своє чільне місце в організаційних культурах, для яких цінностями є служіння і небайдужість, що заохочують взаємодопомогу. А це можливо лише за умови якщо внутрішньо-корпоративна конкуренція та політична боротьба між підрозділами не стануть на заваді новому навчальному досвіду. Ще 60 років тому В. Е. Демінг (W. E. Deming) закликав компанії позбутися страху і зруйнувати бар’єри між департаментами, але досі його вчення не здобуло всезагальної підтримки. Для компаній досі однією з найпоширеніших спільних рис залишаються внутрішній неспокій і бар’єри.\nMUST READ: Неформальне навчання - це серйозно\nЧастково причиною труднощів з переходом на навчання нового типу є те, що наша увага є досить вузькою, і тому навколо нас відбувається незрівнянно більше подій, ніж ті, які врешті-решт потрапляють до зони нашої уваги. Окрім того, насправді ідею соціального навчання, постійного взаємо-мотивування і взаємодопомоги ми ще дуже мало інкорпорували у щоденну бізнес-діяльність. З іншого боку, ми досі не позбулися міфу про те, що саме страх і сором є керівними принципами, що впливають на якість навчання. Але якщо ми навчимося мудрого користування нашим найголовнішим і дуже обмеженим ресурсом – увагою, то її більше залишиться для застосування у між-людських стосунках у команді. Іншими словами, як зауважив Клей Шіркі (Clay Shirky), “справа не у перевантаженні інформацією, а в тому що зламався фільтр”.\nВирощування культури служіння і взаємодопомоги схоже на вирощування саду. Культура соціального навчання може виникнути лише тоді, коли люди знають, що є метою діяльності компанії і чому це є важливим. Людям нелегко перейти від культури страху виявитися “недостатньо хорошим” до такого середовища, в якому всі відчуватимуть можливість і цінність постійного вдосконалення. Але зміни в культурах багатьох компаній, які хочуть краще відповідати викликам сучасності, вже відбуваються і стають безповоротними.\nОпубліковано Лютий 17, 2010 Листопад 30, -0001 Категорії НавчанняПозначки бізнес-культура, навчання, соціальна мережа, соціальні медіа\nНазад Попередній запис: 7 практичних порад ефективної комунікації\nНаступн. Наступний запис: Як заспокоїти ящірку в голові


Небезпеки для міст, які здійснюють водозабезпечення з річки Рось, немає – Гройсман | Біла Церква – БЕЗ ТАБУ\nНебезпеки для міст, які здійснюють водозабезпечення з річки Рось, немає – Гройсман\nЗа словами прем’єр-міністра України Володимира Гройсмана, міські водоканали, які отримують воду з річки Рось, можуть працювати у штатному режимі.\nНебезпеки для мешканців міст, які отримують питну воду з річки Рось, немає, повідомив 10 червня у Twitter прем’єр-міністр України Володимир Гройсман.\n“Щойно отримав інформацію від Українського гідрометеорологічного інституту Державної служби з надзвичайних ситуацій. Наразі небезпеки для питного водопостачання міст, які здійснюють водопостачання з річки Рось, немає. Міські водоканали можуть працювати у штатному режимі“, – пише Гройсман.\nВін додав, що ДСНС контролює ситуацію, але треба дотримуватись інструкцій спеціальних служб.\nВитік хімікатів у водойму стався 9 червня у Погребищенському районі Вінницької області. За даними рятувальників, вантажний мікроавтобус Mercedes-Benz Sprinter з’їхав у ставок, перекинувся і загорівся. Вогнем було пошкоджено каністри з гербіцидами та стимуляторами росту для сільгоспрослин. У ставок, а потім у річку Рось потрапило близько 800 л хімікатів.\nзабруднення річки забруднення річки рось рось