МИ ВЧИМОСЯ ЗАХИЩАТИ БАТЬКІВЩИНУ - Андрій Кокотюха Зоопарк, або Діти до 16\nРанкову зарядку в школах придумали, мабуть, дебіли. Не ту нормальну людську гімнастику, яку найбільш просунуті роблять щоранку або хоча б через раз. Гиря, гантелі, турничск, пробіжка — це я ще можу зрозуміти. Колись, як ще я був малий, мій старий намагався бігати підтюпцем довкола нашого будинку і чомусь йому приспічило брати з собою сина, тобто, мене. Літо, канікули, а він уранці стягає з мене ковдру і кричить: «Ой, товарищ, больше жизни!» Таке життя, правда, не довго тривало. На третій раз він уже не будив мене, а на шостий сам вирішив забити на пробіжку. Толку ніякого, краще поспати зайвих півгодини. До інфаркту, каже, мені ще далеко. В тих, каже, хто погано спить, швидше мотор глухне. Коротше, нормальна ранкова зарядка — не те дрочилово, яким нас у школі змушували щоранку перед уроками займатися. Уроки починалися о восьмій тридцять. Значить, усі повинні прийти о восьмій, аби перед початком уроків зробити так звану зарядку. Коли всією школою, на плацу, коли індивідуально, в кожному класі. Директор сам ходив перевіряв, чи робиться зарядка. Тим, хто запізниться, могли записати в щоденник зауваження, але частіше робили так: залишали після уроків, усіх, незалежно від того, з якого ти класу, першого чи десятого, заводили до спортзалу, і там уся компанія робила зарядку індивідуально, для директора і фізрука. Така ось дурня: ніхто ж її нормально не робив. Руки вгору, руки вниз, ноги ширше, повороти вліво-вправо, десять присідань, і зовсім уже довбойобство — крутити головою, Тепер, кажуть, у школах цього нема, а раніше — ви що, прогуляти зарядку! Краще відразу розстріл. За кілька спізнень на ранкову гімнастику могли записати в кінці тижня зауваження в щоденник: «Поведінка незадовільна». Хто це придумав, не знаю. Тільки нашій трійці для повного щастя не вистачало ще після уроків зарядку робити. Тому ми із Зайцем намагалися прибігти вчасно. Свині простіше: мамка на роботу раніше приходила, сина з собою брала, він постійно в її каптьорці тусувався, ніколи на зарядку не запізнювався.\nВід Свині ми й почули новину: — Історії не буде. У той день історія стояла першим уроком. — Хто тобі сказав? — Яка різниця? Знаю, — Свиня любив напустити на себе таємничий вигляд і показувати, що завжди знає більше, аніж будь-хто з нас. Навіть якщо знання не приносили жодної користі. — І що ж буде? — Зайця справді мало цікавило, чим замінять історію, до якої він, як і до інших предметів, ставився пофігістично. Він часто запитував просто так, аби не мовчати. — Повна херня. В армію нас будуть відбирати. — Яку ще, на хер, армію! — іноді я зовсім не розумів дивних жартів Свині. — У радянську! Приїхали з Чернігова, з військомату. Подивляться, як у нас із військовою підготовкою. Будуть дивитися, кого в морську піхоту, а кого — відразу в стройбат. Анекдот про стройбат знаєте? Це старий анекдот, про те, що в будівельних батальйонах служать такі супермени — їм навіть зброю не видають, вони лопатами воюють. — У нас, блін, ще нема воєнки! — Правильно. Тому восьмі класи й збирають. Бо вона по-любому буде з осені. Хоч у бурсі, хоч де. Воєнрук матушці моїй поскаржився, валідолу в неї просив. Його ж не попередили, ось де прикол. Це Свиня говорив нам на ходу. Вже біля самих дверей класу наш гурт протаранив Арутюнов з криком: «Звірі, людей пропустіть!» Ми забігли після нього, останніми, нарвалися на стурбований погляд Чекіста, який завжди був присутнім на зарядці. Коли ми покидали портфелі й вишикувалися кожен біля свого місця, класний прокашлявся і оголосив: — Значить, так: сьогодні зарядки не буде. Зараз приводьте себе в порядок і всі збирайтеся в спортзалі. Дівчата — теж, — для чогось наголосив він. — Нас там розстріляють? — це «хорошист» Любченко. — Аби мені автомат, Любченко, я б не всіх, але декого з вас точно б розстріляв, — у відповіді я не відчув навіть натяку на жарт. — 3 вами проведуть практичні заняття з військової підготовки. Бо судити і саджати вас уже можуть, а ось Батьківщину захищати — тут вас немає. Більшість голів, і моя в тому числі, мимоволі повернулися в бік Стародуба, який спокійно стояв біля своєї парти. Але Чекіст натякав не тільки на Стародуба: з чотирнадцяти років, як пояснили нам заняттях із основ комуністичної моралі, настає кримінальна відповідальність. — Усе ясно? Рудик, ти подивися, аби клас проявив себе достойно. — Ми будемо кращі, Анатолію Федоровичу! — запевнив староста, хоча всі розуміли: подібна відповідь, навіть її тон мусили зайвий раз підтвердити особливі стосунки Вови Рудика з класним керівником. Вони спілкувалися вже не як учитель із учнем. Зрештою, Рудик так само, як і я, не горів бажанням насправді чогось навчитися від Чекіста. Наука математика його не цікавила, вона вчить лише рахувати гроші, а не робити їх. Тут тепер розмовляли старший товариш із молодшим. — Ну, подивимось, — Чекіст, крутнувся на підборах і швидко вийшов з класу. Він завжди ходив швидко, не ходив — навіть бігав, постійно налітаючи на вчителів у коридорах і машинально вибачаючись на ходу. Щойно він зник, Арутюнов на всю силу горла гаркнув; — Почули всі? Підірвалися — і в спортзал! Шо не ясно, Порося? Тихий вирішив — краще не реагувати, і правильно зробив, бо Арутюнов тут-таки забув про його існування. Клас поволі почав рухатися, а я, глипнувши на свій простенький наручний годинник, подарований старим на чотирнадцятиліття ще в минулому році, зрозумів: буде катастрофа, я сьогодні точно нарвуся на проблеми. Хоча до кінця школи лишився тиждень, проблеми переслідували мене на рівному місці. Те, що прощалося будь-кому, Зоопаркові не вибачалося ніде й ніколи на території нашої коли. Стрілки годинника. показували восьму нуль десять, а в животі моєму раптом почало коїтися чорт знає що. Не знаю, якої гидоти я наперся зранку, але цю гидоту я не виношу, якщо нас зараз почнуть ганяти по спортзалу строєм. Миттю витягнувши з портфеля зошит у клітинку, я вирвав із середини подвійний аркуш і ковзнув до виходу. (Прикинувши, скільки народу зараз наб'ється в учнівську парашу, я вирішив зробити фінт, який робили практично всі: зайняти вчительський сортир. Не дивлячись на наявність у загальних туалетах окремих кабінок, ніхто з пацанів, котрі поважають себе, ніколи не сяде какати на перервах, коли довкола багато народу. Найбільш нахабні й спритні користуються правом учителів на окрему ізольовану кабінку. Мені пощастило. Там, у елітному клозеті, нікого не було. Про всяк випадок я не став умикати світло, зайшов усередину, защіпнувся на шпингалет і, не маючи вже терпцю, скинув штани. Нічого собі підперло — навіть пнутися особливо не треба було! Посеред процесу двері рипнули, хтось зайшов до туалету. Ззовні кабіни смикнули за дверну ручку, чоловічий голос промовив: — Зайнято. — То й що? Поруч вільно! Я впізнав голоси історика і воєнрука. В нашій школі, ясно, викладав не один історик, але саме цей читав у нас. Це його урок зараз зривався. Історика називали Сен-Сімон. Досі поняття не маю, хто такий цей Сен-Сімон і що він зробив аж такою, вартого нашої уваги. Просто його портрет був намальований в підручнику з історії, і цей самий Сен-Сімон виявився в профіль викапаним нашим істориком, тільки без окулярів. Спочатку його хотіли наректи Вороною — профіль справді видавався пташиним, довгий ніс тягнув на воронячий дзьоб. Але прозвати його ім’ям історичного персонажу з підручника було прикольніше. Голос воєнрука не впізнати важко: такого басу, як у відставного майора, ні в кого з вчителів-мужиків не було. До цього пристала кликуха Африканець: казали, він служив десь у Африці, тільки про це вголос не можна говорити, бо те, що радянські війська стояли в Африці — військова і державна таємниця. Старшокласники казали, що коли воєнрук виходив із себе, то назрівав усіх неграми. Через те його друге поганяло було Негр. Тільки вголос його майже ніколи не вимовляли. Зате слово «негр» і фрази типу «негр козел», «негр мудак» і «негр чорнохуй» акуратно писалися на стінках чоловічих туалетів, на зовнішніх шкільних стінах по периметру будівлі й на партах. Воєнрук знав обидві свої' клички, тому старанно стежив за тим, аби під час традиційного косметичного ремонту написи забілювали і зафарбовували. Правда, протягом наступного навчального року вони з'являлися знову. Я вам іще ось таке скажу: наші вчителі не любили воєнрука і обох вчителів праці. Зате Африканець і трудовики водили дружбу з електриком, сантехніком і завгоспом, частенько киряючи в комірчині останнього. В усякому разі, робили це ще не так давно, до Указу, потім на якийсь час припинили — знайти горілку стало раптом неможливо. Але вже наприкінці минулого тижня Тихий зі слів своєї матушки повідомив, що завгосп із кимось на районі домовився про самогон і тепер радіє — мужики зможуть нормально відсвяткувати завершення чергового навчального року. З усіх, хто міг знайти мене тут, у кабінці вчительського туалету, Африканець був найменш підходящою кандидатурою. Історик, думаю, просто не звернув би увагу на учня, хіба міг привітатися. Чекіст у таких випадках виводив порушника дисципліни на коридор і голосно, при всіх, хто бігав на перерві, вимагав, аби учень сказав, де вбиральня для вчителів, а де — для школярів. Але воєнрук, якщо йому вдавалося зловити того, хто сере в неналежному місці, відразу тягнув «негра» до директора, і «негр» так чи інакше мусив визнавати: це він розписує стіни непристойними написами. Після того в школу викликалися батьки, від яких вимагалося здати якусь суму на ремонт. Бажання ходити в учительський сортир такі розклади відбивали лише в невдахи, який попався. Для решти кожен подібний випадок лише додавав відчуття небезпеки, яку повинен здолати справжній пацан. Та зараз мені було не до пригод. Я принишк на унітазі зі спущеними штаньми, тримаючи в кулаку зібгані аркуші в клітинку. Між тим педагогам було явно не до з'ясування причин, чому одна з кабінок зачинена. Видно, історик смикнув за ручку просто так, машинально. — Чому саме на моєму уроці? — Знімаються восьмикласники з усіх перших уроків, — голос Африканця супроводжувало дзюрчання. — Яка різниця, тут усе одно науки пшик лишився. — У мене — підсумковий урок. Я запланував бліц-опитування, аби дізнатися, наскільки засвоєно викладений матеріал і наскільки… — Ой, я вас умоляю! — Африканець крекнув, завовтузився, з крана полилася вода. — Хто хоче знати — буде знати. Хто не хоче — тому ваші історичні дати до одного місця. Це ж не армія, отам коли не хочеш — заставлять. — Розумієте, я готувався. У мене нова методика… — Ну, готувався, нехай так. Що тепер: комісію виганяти? Все одно твій урок сьогодні відміняється. І потім, ви ж грамотні люди. Знову ж таки, історію читаєте, — вода припинила литися, видно, воєнрук закрутив кран. — Оце все довкола нас, уся ця політика — це історія. Дивіться — посилаємо в Афганістан усіх підряд, звідти каліки приходять. Чому? Тому, що історію в школі не вчили? Ти вже, хлопче, вибач за грубе армійське слово — але хуй там! Ти чого червонієш, наче баба? Здається, не так давно сам армію відслужив. Які війська? Зв'язок? — Звідки ви знаєте? — Куди ще очкариків посилати? Значить, дивись… Нічого, що на «ти»? — Нічого. — Правильно. Ти рядовий, а я цілий майор… — Я взагалі-то єфрейтор… — О, воно й видно. Краще мати доньку-проститутку, ніж сина-єфрейтора, чув таке? Ну, не поправляй тут свої окуляри. Пояснюю популярно, бо вже починати скоро, — мій годинник показував восьму двадцять п'ять. — Про Афганістан усе ясно, думаю. Хай пацанва звикає до стройових команд, більше дисципліни буде. Тепер дивись, історик: «зоряні війни», СОІ блядські, ракетний щит — Рейган хіба даремно все це закрутив? Тут гонка озброєнь на повну котушку крутиться, а ви їм про повстання Спартака, чи я знаю… про Наполеона. Кожен із них у душі мусить відчувати себе Спартаком, Наполеоном або Чапаєвим. Для того ми військовою підготовкою і займаємося, товаришу єфрейтор. Із азів починати треба. А ходити за мною не треба, все одно нічого не зміниться. Ти грамотний — пиши Рейгану, хай свої СОІ згортає до поганої мами. Останні слова Африканець говорив уже за дверима, в коридорі. Сен-Сімон, бідненький, мовчить, явно на ізмєні, нема чим крити. З того, про що вони говорили, я й половини не зрозумів. Історик хотів історію провести, а воєнрук — покомандувати зайвий раз. Звісно, майорське завжди зверху над єфрейторським. Швиденько підтершись, я підтягнув штани — і тут почувся дзвоник. Уже половина, блін! Затягуючи на ходу пасок, я побіг до спортзалу, у протилежне крило школи. Як не гнав, усе одно запізнився: чотири восьмих класи вишикувалися в один ряд уздовж стін, по центру вже стояли якісь офіцери в формі, директор школи і чомусь наш Чекіст. Я вилетів просто перед їхні очі, мою появу зустріли реготом, та Африканець швидко припинив його, гукнувши: — Смир-рно! — і коли стало тихо, гаркнув своїм басом: — Смотрите на него! Явление в лаптях! Гайдар в шестнадцать лет полком командовал, и гляньте сейчас на этого Гайдара! Фамилия! — Макогон! — видав я, намагаючись триматися струнко і все ще важко дихаючи. — Да вижу, что Макогон! Не Макогон, а учащийся Макогон. Еще раз — фамилия! — Учащийся Макогон! — дихання пороху приходило в норму. — Стань в строй, учащийся Макогон, и застегни ширинку! Будущий защитник Родины! I правда, калитку я забув застебнути. Цього, можливо, ніхто й не побачив би, навіть я міг отак цілий день ходити, ось тільки звідти визирав клапоть блакитної сорочки, неакуратно заправленої мною в штани на бігу. Під регіт сотні восьмикласників і восьмикласниць я швиденько зайняв своє місце, тут же отримавши запотиличника від Рудика. Справа в тому, що ми з ним — практично одного зросту. Тому в шерензі нам випадало стояти поруч. Із усього Зоопарку я виявився найвищим — метр шістдесят п'ять. Час від часу Арутюнов любив запитати: «Макака, який у тебе зріст? — і коли я казав, наперед знаючи, що почую на це, Арутюнов виголошував: — Хороша палиця гімно мішати!» Хоча сам стояв у строю другим, поступаючись у зрості лише нашому Пашці Жилі. Жила попри зріст, підходящий для юнацької баскетбольної збірної, до спорту ставився байдуже. Хоча коли ми грали на фізкультурі в баскетбол, м’ячі закидав старанно, наче так і треба. Тут іще треба додати: хоч я вищий за Зайця на півголови, а за Свиню — на цілу голову, з усієї нашої компанії я був наймолодшим. Литовченко народився в березні, Тихий — у липні. Свої дні народження ми ніколи не відзначали. А батьки не особливо поспішали нас вітати, хіба матушка Свині за звичкою, що лишилася з дитинства, водила його в цей день до кафе їсти морозиво. Нарешті смішки вляглися, і воєнрук заговорив: — Значит, так, товарищи учащиеся. Кто-то из вас останется в девятом классе, кто-то пойдет учиться в другое место. В любом случае такой предмет, как начальная военная подготовка, начнется для каждого со следующего учебного года. Вы все здесь комсомольцы — (тут він або брехав, або помилявся — до комсомолу вступили далеко не всі, візьміть хоча б того ж Стародуба), — среди вас даже наверняка есть будущие коммунисты. Потому все мы любим нашу родину и должны быть готовы в любой момент встать, как говорится, на ее защиту. Мы решили познакомить вас с тем, что называется азами начальной военной подготовки. Занятие с вами проведет сотрудник областного военного комиссариата подполковник Штрафунов. Він ступив крок назад, підполковник вийшов наперед. Директор і наш Чекіст стали збоку і трішки далі від військових. Окрім Африканця і обласного майора їх було ще троє. Одного з них я, здається, впізнав — наш районний воєнком. Придивившись, я зробив ще одне відкриття — там не всі офіцери. Я не розбирався в погонах, але точно знав: наймолодший чувак у кителі й кашкеті — звичайний солдат чи сержант у парадній формі. Тим часом обласний полковник так само штовхнув коротку промову: — Товарищи будущие призывники! Совсем недавно вся страна отпраздновала знаменательную и важную для всего нашего народа дату — сорокалетие великой победы над немецко-фашистскими захватчиками. Ценой больших потерь добыла эту победу наша армия, — він кахикнув. — И до сих пор служба в рядах вооруженных сил является почетной обязанностью каждого советского человека. Это касается в первую очередь мальчиков. Хотя вы уже не мальчики, вы — призывники, каждый из вас получил уже приписное свидетельство. Я знаю, мне довел ваш военный комиссар, что среди вас есть такие, кто после школы собирается поступать в военное училище. И таких ребят мы особо приветствуем, будем уделять им особое внимание. А остальным советую брать с них положительный пример. Чем больше в армии грамотных советских офицеров, тем слабее армия империалистического противника, развертывающего античеловечную программу «звездных войн». Теперь, чтобы вы узнали, что собой представляет начальная военная подготовка, с вами позанимается военнослужащий второго года службы, отличник боевой и политической подготовки, кандидат в члены коммунистической партии Советского Союза старший сержант Билык Эдуард. Тут я зловив себе на дивній думці: після промови нашого Африканця; а особливо після виступу обласного підполковника Штрафунова чомусь хочеться поплескати в долоні. Усе відбувалося наче на мітингу з нагоди якого-небудь Першого Травня чи Великого Жовтня. Чи як на з'їзді, їх постійно по телеку показували, і мій старий, коли п'яний, дивився на екран і матюкався. Трибуни ще не вистачає. Коли Брежнєв, Андропов і Черненко по черзі помирали, нас усіх заганяли в актовий зал і щось подібне вкручували: ми типу вистоїмо, ми переможемо, сталося горе, але наші завоювання нікому не віддамо… Це в нас Чекіст старався, міг таку промову загадючити — стій, не падай… Старший сержант Білик тим часом обходився без промов. Він, гучно ляскаючи підошвами по підлозі, пройшов стройовим кроком точно в центр білого кола, намальованого на підлозі, зупинився, приставивши ногу до ноги, і крикнув: — Здравствуйте, товарищи учащиеся! — Здра-стуй-те! — відповів йому хор роздрібнених голосів. — Сразу же первое замечание — на приветствие надо отвечать четко и одновременно: «Здравия желаем, товарищ старший сержант!» Чтобы вы не путались сейчас в званиях, я упрощу задачу: отвечайте на приветствие: «Здравия желаем, товарищ командир!» Итак, ребята, внимание… Здравствуйте, товарищи учащиеся! — Здра… жла… тва… щ… ком… дир! — від дружного рику залом пішла луна. Майже така, як від баскетбольного м'яча; коли лупиш ним об підлогу. — Уже лучше. Еще раз: здравствуйте, товарищи учащиеся! — Здра… жла… тва… щ… ком… дир! — Хорошо, — старший сержант Білик Едуард наче приклеївся до центру кола, стояв струнко, як стійкий олов'яний солдатик, лише ротяра у нього розкривався. — Главное в армии, ребята, это дисциплина. А воспитывается она только благодаря регулярному занятию строевой подготовкой и выполнению различного рода строевых упражнений. Первая команда, которую мы научимся выполнять, — команда «равняйсь». При подаче команды «равняйсь» каждый из вас поворачивает голову направо, а строй строит так, чтобы каждый, кто находится в строю, видел грудь четвертого человека. Поэтому плечи надо расправить, грудь выровнять, живот убрать. После команды «равняйсь» подается команда «смирно». Вы должны повернуть голову прямо и смотреть перед собой, плечи расправлены, руки опущены вниз, по швам, и прижаты к бедрам. Показываю. Старший сержант Білик скомандував «рівняйсь» і «струнко» сам собі разів два чи три, зараз я вже не згадаю. Коли ми, на його думку, все зрозуміли, старший сержант почав командувати нам, і ми разів з десять підрівнялись, стали «струнко», вивчивши по ходу ще одну важливу команду — «отставить»! Далі старший сержант Білик навчив нас команді «вольно», після чого ввійшов у смак: — Внимание, ребята! Р-равняйсь! Отставить, плохо! Р-равняйсь! Смир-рна! Вольно! Р-равняйсь! Смир-рр-ра! Вольно! И еще раз — р-равняйсь! Отставить! Р-равняйсь! Смир-рно! Вольно! Так, уже лучше. Після цього наставник показав, як виконуються команди «направо», «налєво» і «кругом». Трохи покрутившись перед нами на всі боки і довкола себе, старший сержант прочитав невеличку лекцію про те, що коли називають твоє прізвище, треба казати «я», а коли щось наказують, слід відповідати «єсть», і вже тоді чітко виконувати наказ. Далі він звелів усім розрахуватися на «перший-другий», тоді наказав: — Первые номера — шаг вперед шагом — марш! Я виявився першим, Рудик, котрий стояв поруч, — другим. Я зробив крок уперед і завмер, чекаючи наступної команди. — Первые номера — кру-угом! Повернувся я правильно, через ліве плече, тільки дуже вже рвонув, не втримав рівновагу і мало не впав. Та на мене чомусь ніхто не звернув увагу. Завмерши на місці, я зустрівся очима з Рудиком. Він дивився байдуже. — А сейчас первые номера будут отдавать команды вторым, а вторые выполнять команды «равняйсь», «смирно», «вольно» и повороты. Потом первые номера меняются со вторыми — вторые командуют, первые выполняют. Приступайте. Тепер Рудик дивився на мене, трішки схиливши голову вбік. Вперше за весь час, що я знаю Вову, я помітив у його очах вираз, подібний до цікавості. І цікавився він мною, Макакою із Зоопарку. Поруч уже почалися команди. Я ковтнув слину, що набігла до рота, тоді вичавив із себе: — Равняйсь… — Чіткіше командуй, Гайдар недороблений, — не промовив — виплюнув крізь зуби Рудик. — Не жуй соплі, козел! — Равняйсь! — тепер уже я наказував голосніше, здалося навіть, що в мене — справжній командирський голос. — Отставить! Равняйсь! Смирно! Напра-во! Нале-во! Круугом! Кругом! Нале-во! Напра-во! Вольно! Равняйсь! Я віддавав накази Вовці Рудику і, сам не розуміючи чому, страшенно кайфував від цього. Староста мовчки крутився на місті. Мене зовсім не цікавило, що там зараз у нього в голові й чи почне він потім, на перерві, влаштовувати стройову підготовку мені персонально. Чомусь відразу напрошувалася відповідь — не почне. Ця гра проходила не за його правилами. — Отставить! — поламав мені кайф старший сержант Білик. — Теперь вторые номера меняются с первыми. Рудик віддавав мені накази без жодного ентузіазму, що давало привід підтвердити здогад: моє командування старостою минеться без жодних наслідків. Урок — він і є урок. Несподівано я відкрив для себе ще одну істину, яка остаточно заспокоїла: адже Рудик змирився з необхідністю щодня знаходитися в одному класному приміщенні зі мною, Зайцем і Свинею, може, ще з кимось. Наближається не просто кінець чергового навчального року — дуже скоро ані він, ані хто інший з тих, кого ми дратуємо однією своєю присутністю, вже не побачить нас. Хіба що на випускних іспитах, але там нема коли звертати увагу на Зоопарк. Саме тому Рудик та інші стали не лише байдужими до нашої присутності, але й несподівано терпимими. Цей здогад я й досі тримаю в пам'яті. Бо це була перша справді доросла думка, яка стукнула в голову чотирнадцятилітнього пацана. Наші військові вправи закінчилися чітко за п'ять хвилин до дзвоника. Старший сержант Білик оголосив: — Вижу, вы сегодня немножко чему-то научились. Остальное освоите на уроках начальной военной подготовки. И, конечно, во время службы в вооруженных силах. Девочкам это тоже обязательно пригодится в жизни. Потому, что в жизни пригождаются любые полученные знания. — Спасибо, товарищ старший сержант, — знову виступив на перший план обласний підполковник. — Мы еще сегодня поприсутствуем на уроке физкультуры, так что не прощаемся. Тут нарешті озвався дзвоник, гості вийшли першими, далі посунули всі інші, збившись у зовсім не по-військовому організовану купу. Я потягнувся за натовпом до виходу, приходячи до чергового, але цього разу — очевидного висновку. У нас наступний урок — фізра. Ці гості збираються за якимось хером прийти на урок саме до нас. Нічого доброго від таких відвідин чекати не доводилося. Буквально за годину стало ясно: в своїх підозрах я виявився правий. Аби не їхня присутність, Стародуб і Рудик не завелися б між собою.\nДивно, мабуть, таке чути від пацана, але фізкультуру я так само не любив, як математику, мову з її вправами, хімію з її табличкою Менделєєва чи біологію з її тичинками і пестиками. Не в тому справа, що я чогось там не вмів робити. Стрибав, скільки треба і через що треба, по канату долазив до середини, іноді — трішки вище, підтягувався разів шість. Правда, підйом переворотом не робив, тут є свої спеціалісти. Проблема в спортивних трусах. Не скажу точно, коли від нас почали вимагати носити на фізру спортивні труси. А я такий, що не можу штани при людях на пляжі зняти, тому й плавати не навчився. Взагалі я не можу, коли я без штанів, і на мене всі дивляться. Спортивні на мені труси чи сімейні, в квіточку-горошок-смужку, все одно — наче голий стоїш. Ясно, нікому я цього не поясню. Та й не хочу особливо. Мені купили спортивні труси, червоні, із синіми смужками. Під них усі вдягали плавки, а звідки в мене плавки, коли я ніде на пляжах не буваю? Про плавки я, звичайно, старим не сказав. Але спортивні труси одягти на фізкультуру був змушений. Ми саме в довжину з місця стрибали, я впав на жопу, ноги розчепіривши, і блиснув яйцями. Далі, думаю, можна не пояснювати. З того часу почав уперто одягати звичайні сині трикотажні спортивки. Фізрук зауваження робив, спробував виганяти з уроку, бо я типу без форми, тільки тут у нього нічого не вийшло: я прогулювати не збирався, а звичайні спортивні костюми ніхто не відміняв. Так що він змирився зі мною. Думаю, що почав рахуватися, бо поважати — навряд. Зате Свиня в нас виступив по повній програмі. Свої спортивні труси розмалював кульковою ручкою. Поставив із одного боку значок «адідас» — три смужки фірмові і відповідний напис іноземними буквами, а з іншого намалював слово Montana. Пісня ще ходила: «Мені купила мама труси „Монтана“» — так, здається, чи щось таке подібне. Не тільки Свиня страждав «адідасами» — їх усі кругом малювали, навіть віршик ходив: «У кого „адідас“, тому баба дасть», чи щось таке. За ці «адідаси» з «монтанами» фізрук Тихому нічого чомусь не сказав. Зате не знаю яким хріном про знамениті Свинячі труси дізнався Чекіст. І виписав тоді всім по самі зелені помідори. Відірвався, як Робінзон на П'ятниці після двадцяти років, прожитих на своєму безлюдному острові з козою. Раз на місяць у нас проводилися політінформації, так класний керівник на одній почав грузити: «Ось, дехто пише на щоденниках і на одязі різні слова. „Адідаси“ всякі та інше глупство. Ось ви пишете, а програму „Сегодня в мире“ не дивитесь. Хто дивився хоча б останній випуск? Бачите, які ви грамотні. А там, між іншим, і про цей „адідас“ говорилося. Ви думаєте, це фірма, красиве слово, все таке різне. Щоб ви знали — фірма „Адідас“ випускає нижню білизну. Фабрики розкидані по всіх капіталістичних країнах, на них працюють негри. Розписуючи цим значком свої речі, ви підтримуєте американський расизм. „Хатинку дядька Тома“ читав хтось? О, тут кілька рук є. Значить, ті, хто читав, поясніть Тихому та іншим, що таке расизм, і після цього мені цікаво, чи далі хто малюватиме різні „адідаси“». Свиня намагався випрати свої спортивні труси як слід, у нього нічого не вийшло, паста тільки розвезлася. Мамка йому нові купила.\nУ роздягальню, відчинивши двері з ноги, влетів Арутюнов, махаючи над головою мішечком із кедами. Такі мішечки батьки пошили всім спеціально для спортивного взуття — вони не продавалися. Кожен підписав свій мішечок, а Литовченку під його прізвищем хтось дописав слово «хуй». Заєць кілька разів намагався витерти його, та потім махнув рукою — все одно хто накарлякав його один раз, зробить це знову. Для чого тоді старатися… — Рівняйсь! Смір-рна! — закричав Арутюнов, пожбурив мішечком просто над головою Свині, налетів на нього, штовхнув у куток і почав боксувати, промовляючи: — Наліво! Направо! Кругом, Паця, кругом! Щось подібне відбувалося з кимось із нас у роздягальні не сказати щоб часто, та з якоюсь закономірною періодичністю. До цього краще було ставитися, як до гри, і це, зрештою, справді було грою, правила в якій для мешканців Зоопарку давно встановлені. — Різобик, знову в бабських трусах! Вигук Рудика відволік Арутюнова від розминки. Його дієва натура переключилася на Козоріза. Той постійно дратував Вову і, чесно сказати, мене так само, своїми трусами: білими, вузенькими, справді схожими на дівчачі. І це тоді, коли решта чоловічої частини класу носила справжні «сімейні» мужичі трусняки, такі, як у справжніх дядьків. Козоріз намагався пояснити — він теж носить чоловічі труси, тільки їх йому привезли з Прибалтики і називаються вони бікіні. Тепер у них мужики масово ходять — і нічого. Тоді ніякі доводи не приймалися: Рудик обзивав Козоріза бабою і мало не в наказовому порядку вимагав, аби той хоча б на фізкультуру приходив у «людських» трусняках. Із часом це так само перетворилося на певний ритуал. За колір і фасон трусів ані Рудик, ані Арутюнов не збиралися нікого пресувати. Просто знаходився зайвий привід якось розважитися чи розрядити обстановку. А зараз Рудик особливо потребував цього: поруч із ним неквапом перевдягався Вітя Стародуб. Я, здається, казав уже про особливе ставлення нашого фізрука до Стародуба. На урок той спочатку приходив у трикотажних штанях, і фізрук при всіх подарував йому не магазинний ширвжиток, а справжні баскетбольні спортивні труси. Вітя постійно забував їх удома, всі своїм виглядом показуючи, що йому по барабану будь-який урок, навіть фізкультура, і в школу він ходить щодня лише в силу прикрих для нього обставин. Але постійні нагадування про подарунок несподівано спрацювали: Стародуб скоро змінив своє ставлення і почав акуратно вдягати на урок ту форму, яку від нього вимагали. Вова Рудик намагався не дивитися в бік Віті Стародуба. — Ти забурів, Різобик, чи тобі щось пояснити? — Ну відчепися, ну Володю, ну знову те ж саме… — Ти знаєш, Різобик, хто такі підарси? — Володю, ну хоре, ну зав'язуй… — Я ще нічого не розв'язував, а ти вже починаєш! — Нічого я не починаю, Володю, ну не лізь, ну… Стародуб нарешті перевдягнувся, почепив піджак, штани й сорочку на вішак і вийшов із роздягальні. Козоріз відразу перестав цікавити Рудика. Уже продзеленчав дзвоник, і в роздягальні майже нікого не лишилося. Один я в кутку перевдягався в свої злощасні спортивки, ще Козоріз, відпущений старостою, швидко зашнуровував кеди. Арутюнов спритно зняв шкільну форму, одягаючи спортивну. Вова, вже вдягнений, стрункий і від природи смаглявий, чогось чекав.\nНарешті Козоріз вибіг. На мене Рудик із Арутюновим не звертали уваги. Саня Макогон не існував для них, ані тепер, ані взагалі. Далі і відбулося наступне дійство: Рудик глянув на Арутюнова, мовчки кивнув, той зняв із вішака піджак Стародуба і перевісив його, почепивши зверху на піджак старости. Зазвичай вони чіпляли одяг у різних кінцях роздягальні, Стародуб і сьогодні дотримався цього правила. Зате Рудик цього різу повісив свої лахи майже поруч з Вітьчиним шматтям. Не кажучи один одному ні слова, вони пішли в зал. — Я подріботів за ними.\nЯсно, знову я забіг до спортзалу останнім, тільки цього разу на мене, слава Богу, уваги ніхто не звернув. Наші всі вже вишикувалися в одну шеренгу, спочатку пацани, за ними — дівки. Я в своїх синіх спортивках, які обвисли пухирями на колінах, виділявся серед голоногих однокласників і однокласниць. Від бабів теж вимагали, аби вони ходили на фізкультуру в трусах, тільки їм простіше: всі як одна перевдягалися в сині, червоні чи зелені закриті купальники, одягали на ноги гетри і чешки. Так виглядають тьолки, які по «ящику» аеробіку показують. На аеробіці тоді не тільки наші дівки, а взагалі всі поїхали. Деякі на «Кохання та аеробіку» по сто разів у кіно ходили. Не звертали на нас увагу через фізрука. Він чомусь не поспішав починати урок, а про щось говорив із обласним підполковником, біля них наш воєнком стояв і Африканець поруч пристроївся. Старший сержант Білик і ще один військовий поки що знаходились збоку і — я зі свого місця бачив — нудилися. А фізрук так захопився розмовою — аж руками махав. Нарешті обласний полковник щось сказав йому, навіть по плечі легенько ляснув, той кивнув, розвернувся і крикнув нам: — Клас — рівняйсь! Струнко! Коротше, краще я вам уже зараз скажу, в чому там увесь прикол був. Може, це вплинуло на подальші події, може, ні, бо Рудик усе одно піджак Стародуба поверх свого кинув. Коли він придумав такий фінт і для чого, тепер уже ніхто не дізнається. Словом, так: воєнрук у той же день, коли гості вже поїхали благополучно, традиційно до мамки Тихого в комірчину зайшов. Йому, крім технічки чи там завгоспа, особливо спілкуватися в школі не було з ким. А ще перепсихував за день… Ну, він прибиральниці сказав, а вона вже потім, через якійсь час, Тихому розказала: фізрук вирішив військових штурмом узяти. Не знаю, на що він там уже розраховував, тільки для нього це був останній шанс якось про Стародуба потурбуватися. Фізрук пояснював: Вітя Стародуб хоча й роздовбай, але ще не зовсім втрачений. Його можна кудись у військову систему забрати, є ж якісь там заклади військові чи напіввійськові, де пацанів після восьмого класу починають до військового училища готувати. Там, казав фізрук, дисципліна і розпорядок дня. Це краще, ніж колонія, куди Стародуб точно втрапить, якщо цей шанс не використати. Фізрук тоді збирався показати нашому воєнкому і обласному підполковнику, на що здатен Стародуб. Хлопець спортивний і не дурний, компанія хіба впливає. До того ж, йому ось недавно повних шістнадцять стукнуло. Йому пояснювали: справді, такі навчальні заклади є, хоча їх і мало. Тільки ж туди не під конвоєм доставляють, до того ж, у цього Стародуба купа приводів у ментівку і він під статтею ходить. Ви йому тільки повірте, втирав фізрук, а я вже з ним сам поговорю. Ніби трішки додавити лишилося, він уже ніби погоджується. Аби два роки до армії десь потримати його в їжачих рукавицях, а там військо з нього решки дурі виб'є, людиною зробить. Як казав Африканець, начальство погодилося подивитися на Вітьку, навіть згодилося подумати, чи справді треба щось для нього робити, а якщо треба, то як саме. Ми, ясний Арафат, про ці розклади знати не могли. Стародуб, сам того не розуміючи, мусив провести на уроці показовий виступ. Зате до Рудика це дійшло дуже швидко. І, як кажуть, підлило масла у вогонь. А вогонь цей мене, Свиню і Зайця обпалив — мало не буде. Ну, значить, далі по порядку. Фізрукові сьогодні не до моїх спортивок було. Спочатку ми пройшлися по залу колом, потім пробігли кілька кіл. По разу стрибнули через «козла» і «коня». Я «козла» ще перестрибну, а «коня» завжди боявся: він довший, я постійно яйцями стукався. А Тихий — той взагалі не міг підстрибнути, налітав пузом на край і верещав на радість усьому класу. Після цього фізрук розпорядився поставити посеред залу турнік. У нас був такий, спеціальний, його до підлоги наглухо прикручували, це будь-хто міг зробити. Арутюнов любив такі завдання найбільше з усіх, тому швидко впоралися. Я боявся, що кожному доведеться перед військовими на турніку черв'яка показувати, тільки фізрук спочатку Рудика викликав: — Рудик, до снаряду! Вова завжди готовий. Для таких випадків фізрук страхувався: в нього такі штуки спеціальні з собою були, чіпляєш їх до поперечини, ніби зашморг виходить. Кисті рук туди засовуєш, і якщо зірвешся раптом, така собі страховка. Смикне, звісно, за кисті, але хоч не загримиш довбешкою вниз. Рудик спочатку підтягнувся кілька разів, потім, наче гімнаст із цирку, яких по телеку показують, зробив підйом переворотом, ще раз, ще, далі — склепку, потім зачепився правою ногою за перекладину, повиснув і так покрутився довкола неї. Ну і закінчив усе це «сонечком». Розгойдався — і р-раз, і д-ва, і тр-ри, і чотир-ри! Тримався прямо, носки витягнув, крутився в повітрі, наче свічка. Коли фізрук сказав «досить», Вова зупинився, повисів ще трохи, витягнув руки з петличок і спокійно став у стрій. Тоді його місце зайняв Вітя Стародуб. Усе те саме, тільки крутився він без усякої страховки. Просто кинув ці штуки на підлогу, і перш ніж фізрук спробував щось сказати, уже гойдався і почав відразу крутити «сонце», а потім — підйоми-перевороти, склепки та іншу гімнастику. Тоді я не знав, як усе це оцінити, але я ж кажу — частенько згадую ті дні, особливо останнім часом. Коротше, почув якось по «ящику» розумну фразу: «До своєї справи він підходить не казенно, а з душею». І все ясно стало: Рудик, майбутній учень полтавської спортшколи, працював на турніку, тоді як Стародуб робив те ж саме просто так. Бо йому подобалося крутити «сонце», та ще без жодної страховки. До того ж, він поняття не мав, що просто зараз фізрук, єдиний у школі, хто хоч трішки йому симпатизував, влаштував щось на зразок оглядин. До кінця уроку лишилося двадцять хвилин. Фізрук розпорядився прибрати турнік і оголосив: пограємо в баскетбол. У футбол пацани ганяли після уроків, і то не в спортзалі, а на стадіоні. Там навіть ворота стояли, тільки без сітки. Була колись сітка — спиздили. Баскетбол проходив так: викликалися двоє, вони були капітанами команд. Далі вони по черзі вибирали собі гравців із усіх нас, причому розібрати треба було всіх, навіть дівки грали. Тому спочатку капітани намагалися розібрати нормальних гравців, потім кращих із тих, хто лишився. Останніми, як правило, брали Зоопарк і Козоріза з Сапуном. — Дівчата можуть іти перевдягатися, — дозволив фізрук, ті відразу підірвалися і погнали в свою роздягальню. Лишилися самі пацани, і тоді фізрук скомандував: — Стародуб — раз, Рудик — два! Обидва зробили крок уперед, повернулися до строю. За встановленими правилами, той, кого викликали першим, має право першим набирати команду. Це могло вирішити результат усієї гри — кожен намагався захопити собі довгого Жилу, а кидок у нього майже завжди прицільний. Колись Арутюнов навіть запропонував фізруку Жилу не залучати до баскетболу взагалі — так чесніше буде. Жила з ним тоді мало не побився. Його Стародуб і викликав першим. Ця шпала спокійно пристроюється за ним — довгому розборки Вови та Віті глибоко по барабану. Чи мені здалося, чи Рудик справді скреготнув зубами, але нема куди подітися — гукнув до себе Арутюнова. Розібралися команди дуже швидко. Ми із Зайцем пішли за Стародуба, Свиня, останній у строю, поплентався до Рудика. Лишилося п'ятнадцять хвилин, може, менше трохи. Фізрук свиснув у свисток, вкинув м'яча на поле. Гра почалася. Таким, як ми, лишалося бігати туди-сюди стадом, наче справді від нас щось тут залежало. У кращому випадку вдавалося разок торкнутися м'яча рукою, аби відбити невідомо куди. Загалом ми просто намагалися гасати купно, а гру вели основні. Цього разу — Стародуб із Рудиком. Навіть не довгий Жила. Той відразу вкинув пару м'ячів у кошик супротивника, потім ініціативу перехопили Рудик, Арутюнов і «хорошист» Любченко — він теж непогано мотався. Пройшовши через поле, наче торпеда, Рудик прийняв красивий пас від «хорошиста», і поки Арутюнов блокував інших, закинув м’яча точно в центр кошика. Практично відразу ж він заліпив туди другого м’яча — кинув мало не з центра поля, влучив у щит, далі м’яч сам закотився, куди треба. Тут Стародуб наче з ланцюга зірвався. Далі грав практично сам — Жила та інші, хто годен мотатися, лише страхували його, іноді приймали паси, аби потім перекинути капітанові, коли той добігав до кільця супротивника. Вітя обводив кожного, хто траплявся на його шляху, проривався вперед, а тоді — бац, бац, бац, ще раз бац! Кілька «баночок» загнав відразу, і потім якось попустився — якщо далі тримати оборону, то команда Рудика програла, навіть коли їм вдасться закинути ще пару голів. Так, у обороні, вони дотягли до фінального свистка. Фізрук знову поставив усіх за зростом, його команда «розійдись» злилася з дзвоником на перерву, і я зачепився поглядом за Рудика: той відразу ломанувся вперед, аби обігнати Стародуба і зайти до роздягальні хоча б на півсекунди раніше за нього. Тепер уже я остаточно зрозумів його маневр. За такі речі, які він збирався пред'явити Стародубу, в нашій школі розбиралися досить круто. Не знаю, правда, як у вашій, — у нас так. Нарешті, ще одне: звичайно, Вова з Арутюновим знали, що я побачив їхні заморочки з Вітьчиним піджаком. Та вони так само знали: хто-хто, а Макака чи хтось інший із Зоопарку в жодному разі не наважиться ані попередити Стародуба, ані ляпнути про це комусь іншому. Навіть не ризикне перевісити піджак на місце. Будь-хто, хоча б той-таки Козоріз, якимось чином міг зіпсувати гру. Тільки не Саня-Макака.\nПацани тільки почали перевдягатися, як Рудик голосно сказав: — Чий це тут блядський піджак на моєму красивому висить? — Ану, козли, всім розібрать піджаки! — підгавкнув Арутюнов. Саме тоді зайшов Стародуб. Його погляд зустрівся з поглядом старости, той повторив, тепер уже тихіше: — Так чий це тут піджак на моєму висить? — Який? — Вітя тримався спокійно. — Оцей, блядь! — Вова зняв із вішака піджак Стародуба, помахав ним. — Це мій піджак. І я його туди не чіпляв, — Стародуб далі не підвищував голосу. — Там вішалки нема. Може, він упав і хтось його з підлоги підняв. Останнім із роздягальні виходив Макака. Це я бачив. Перед ним — ти. Це я теж помітив. — Мавпо, падав піджак? — Рудик навіть не дивився в мій бік. — Не знаю, — більше нічого не придумалося. — Ти, значить, не знаєш. Ага. Ти, значить, підняв оцей брудний піджак і повісив його зверху на мій? Це вже мені зовсім не подобалося. За куртку чи пальто, скинуті на підлогу навіть випадково, вже викликали раз на раз, і хто намагався зіскочити з теми, того офіційно проголошували сцикуном. Те ж саме робили, якщо без дозволу перекладеш чи кинеш інші речі. Ясно, шапкою Зайця чи моїми кедами могли грати у футбол, а в підручнику Козоріза могли писати ручкою матюки, це нічого. Особисті речі таких, як Вова Рудик, вважалися недоторканними. На моїх очах він це використовував. Я, звісно, не застукаю його, білішим буду, тільки діставати в голову зараз так само не входило в мої плани. — Та не брав я нічого, Вов, — про вся випадок я позадкував до виходу. — Мені воно треба! Це він стрілки переводить, хіба не видно? — Видно, — погодився Рудик, далі тримаючи піджак Стародуба за комір. — Кажеш, він валявся? Отак? З усієї дурі Вова хряснув Вітьчин піджак об затоптану підлогу роздягальні, навіть копнув його ногою, наче ганчірку. Стало зовсім тихо. — Підніми. — Сам підніми. Твій же піджак упав. Підніми і повісь нормально. — Підніми. А то… — Що «а то»? — Я тебе, суко, замість піджака повішу. — Давай, ризикни здоров'ям. Насправді ми всі знали, чим ризикував Стародуб. Нікому його не було шкода, але мені, наприклад, чомусь хотілося, аби зараз Вітька начистив Вовці паяльник. І Стародуб не тягнув довго — Рудик раптом без усякого попередження отримав таку пиздюлину, від якої відлетів до стіни. Утримавшись на ногах, староста класу кинувся в атаку, цілячись кулаком у підборіддя ворогу, й таки дістав — усі почули, як у тихій роздягальні клацнули Стародубові зуби. У відповідь той ударив ногою — тоді пацани саме так починали махатися. Вовка відскочив, перехопив ногу, та смикнути не встиг: Вітька рвонув її на себе, тепер противник не стримав рівновагу і загримів на підлогу мордою вниз. У останній момент Рудик виставив перед собою руки, впав на карачки, пружиною підскочив і перейшов у контратаку, молотячи кулаками перед собою та відтісняючи Стародуба в кут, де його можна було затиснути і змусити перейти до оборони. Не знаю, чим би все це скінчилося, аби якогось хріна сюди не принесло фізрука. Відразу зорієнтувавшись, він схопив Рудика за плечі, відкинув його вбік, став між ним і Стародубом, гаркнув: — На чорта ви всі дивитеся! Розтягнути не можете! Вас тут півтора десятки придурків! Арутюнов, я до тебе звертаюся! — Та ми збиралися, — почав крутити той. — Стародуб сам винен, Вова його запитав… — Нічого знати не хочу. Хто винен — не моя справа. Тільки ви що, самі не можете нормально останній тиждень разом довчитися? — він повернувся до Вітьки. — Я з тобою хіба не говорив на цю тему? Чи ти сам не знаєш? Наче не зовсім ще на голову хворий. Рудик, ти староста класу, поки що, в усякому разі. Є ж авторитет, якого чорта все це починати? — Проїхали, — буркнув Вова. — Проїхали, все. — Я змушений тут побути, поки ви перевдягаєтеся, — фізрук розвів руками і більше нічого не сказав, мовчки дивлячись, як Стародуб піднімає піджак, витрушує його, спокійно перевдягається, ховає подаровані труси в сумку. Він вийшов із роздягальні одним із перших. Я бачив його вже біля рукомийників: він змочував руку водою і намагався відчистити піджак. Тоді мені здалося — все, проїхали, вони розібралися. Рудик відірвався за все, в тому числі — за баскетбол. Як виявилося дуже скоро, я помилився. Наступним, третім уроком у той день, стояла біологія. Улюблений предмет Вови Рудика.


Вoлoдимиp Зeлeнcький пepeдaв opдeн Дepжaви poдинi Aндpiя Кузьмeнкa. Фoтo - ЩОЙНО\nВoлoдимиp Зeлeнcький пepeдaв opдeн Дepжaви poдинi Aндpiя Кузьмeнкa. Фoтo\nПрезидент України Володимир Зеленський зустрівся з родиною покійного співака та громадського діяча Андрія Кузьменка. Політик передав сім’ї артиста орден Держави.\nПро це повідомляє офіційне інтернет-представництво президента України. Нагадаємо, що відповідний указ про призначення Кузьмі посмертного звання Героя України був підписаний 17 серпня 2020 року в день народження співака.\nВолодимир Зеленський передав орден батькові Андрія Віктору Кузьменку, відзначивши визначні особисті заслуги у формуванні вітчизняного культурного простору, вагомий внесок у розвиток національного музичного мистецтва та багаторічну плідну творчу та громадську діяльність його сина.\n“Я прекрасно знав Андрія, ми багато разів зустрічалися. Він був дуже крутим хлопцем. Люди люблять його пісні, він живе у своїй творчості”, – сказав президент.\nНа зустрічі також були присутні мама героя Ольга, дочка Марія-Барбара та вдова Андрія Світлана Бабійчук. Усі вони висловили вдячність за увагу до пам’яті Кузьми та побажали наснаги в політичній діяльності.\nПaдiння aкцiй i peмoнт cepвepiв вpучну: чим зaкiнчивcя глoбaльний збiй coцмepeж Попередня новина\nPociя впepшe пpoвeлa випpoбувaння гiпepзвукoвoї paкeти "Циpкoн": з'явилиcя пoдpoбицi. Вiдeo Наступна новина


Вдарив сковорідкою по голові: Під Києвом школяр намагався забити рідну сестру | Корупція Інфо\nПоліція затримала 17-річного хлопця, який намагався вбити свою молодшу сестру в с. Калинівка, повідомляє прес-служба ГУ Нацполіції Київської області.\nНапівживу, знесилену, в нижній білизні дівчинку вночі знайшли працівники Макарівського відділення поліції на території одного з товариств села Калинівка. Сліди волочіння привели поліцейських до господарського вагончика.\nПовідомлення про зникнення 12-річної дочки надійшло в поліцію Київщини від жительки смт Макарів. Поліція встановила, що 17-річний юнак разом зі своєю молодшою сестрою прийшов до свого тимчасового проживання – вагончика, розташованого в с. Калинівка за грошима, щоб придбати горілки. Там хлопець накинувся на дівчинку, почав щосили бити руками і сковородою по голові, поки вона знепритомніла. Потім він, щоб відвести від себе підозру, несвідому і напівоголену витягнув її на вулицю і заховав за туалетом. А сам повернувся у вагончик прибрати криваві сліди злочину.\n12-річну потерпілу госпіталізували каретою швидкої допомоги. Лікарі діагностували у неї травму голови, забої кінцівок, тулуба, множинні колото-різані рани та гематоми на обличчі, садна на шиї, загальне переохолодження.\nПрацівники поліції затримали зловмисника на місці злочину в порядку ст. 208 КПК України. Зараз поліція встановлює всі обставини злочину та причини такого жорстокого поводження неповнолітнього.


Білоруський винахідник Сергій Русаков створив електрокар\nЕкотехнології стали настільки масовими і близькими до простої людини, що навіть звичайний мешканець сусідньої Білорусі – Сергій Русаков – зумів побудувати електромобіль власної конструкції, хоч і пішло на це в нього 2 роки.\nВ Україні також є свої ініціативи. Приклад однієї з них можна побачити на відео вище!\nМешканець Мінська Сергій Русаков зібрав електромобіль, причому не просто зібрав, а зробив це у власному гаражі. Попри те, що машина повністю функціонує, винахідник вже гадає, як можна вдосконалити свій чудо-автомобіль. Сергій вирішив зайнятися цією діяльністю в першу чергу через власне переконання, що саме за такими транспортними засобами майбутнє.\nНа створення своєї власної конструкції білорусу Сергію Русакову знадобилося 2 роки\nПопри те, що автомобіль як транспортний засіб існує давно, а в країнах СНД часто любили майструвати індивідуальні авто через відсутність коштів на нове, в Білорусі така розробка відбулася вперше. Наразі вона залишається єдиною, Сергія Русакова ніхто не збирається надоганяти. Електромобіль базований на вже існуючій машині, тож вийшов доволі компактним, а через те маневреним. Великі автовиробники витрачають роки на розробку систем електромобілів, що нададуть запас ходу близько 100 км. Білорус же зумів зібрати машину, яка має запас більше “сотні”. Якщо ж саморобний електрокар все ж розрядиться, то поповнити запас енергії можна за допомогою звичайної розетки і не потрібно ніяких перехідників.\nЕлектромобіль білоруса на одному заряді здатен долати більше 100 км.\nПрототип авторського електромобіля був готовий уже за 2 роки! Причому йому ніхто не допомагав, скоріше заважали і демотивували своєю недовірою. Тим не менше Сергій Русаков завершив свій задум.\nПопри те, що в задум винахідника ніхто не вірив, Русаков таки здійснив свою мрію\nАвто вийшло абсолютно звичним, ніщо не вказує на нестандартне джерело енергії чи відсутність ДВЗ, окрім, хіба що, відсутності вихлопної труби. Разом із тим всередині змін, порівняно зі звичайним автомобілем, набагато більше. Наприклад, розгін до 60 км./год. відбувається за якихось 5 с., у той час як це не супроводжується жодними сторонніми звуками.\nУ преміум-сегменті одним із найпопулярніших електромобілів є BMW i3\nДля реалізації свого задуму білорусу довелося придбати автомобіль за свої кровні, звісно, недорогий, хоч і іномарку. І батарею, і двигун винахідник збирав повністю сам. Деяких деталей не вистачало, тим не менше автор конструкції знаходив виходи. Наприклад, для показу швидкості слугує спідометр від велосипеда. Використано тут і банальну зарядку до ноутбука.\nNissan Leaf, який б’є рекорди на “а-ля” вторинному ринку, задовольняє покупців як запасом ходу, так і практичністю салону\nСергій Русаков вважає, що його авто являється не просто винаходом, а рухом прогресу. Якщо його електромобіль не стане поштовхом до подальшої електризації Білорусі, то як мінімум автор машини вважає, що це буде хороший приклад як для нинішнього, так і майбутнього покоління. Аби реалізувати свої ідеї, Сергію навіть довелося вивчитися на нову професію. Тепер він слюсар 5 розряду! І продовжує вчитися, відтепер на електрика.\nДо речі, попри рекордні продажі електромобілів в Україні, їхня частка серед усіх авто досі складає дуже невеликий відсоток порівняно з іншими розвиненими країнами. Про це ми писали раніше…\nБілорусь, Нікола Тесла, Сергій Русаков


Вік-енд для футболістів збірної України: результативний дубль Циганкова та гольова передача Сидорчука - Офіційний сайт Української асоціацїї футболу\nЯк і зазвичай, минулий клубний вік-енд виявився насиченим для футболістів збірної України, яких Олександр Петраков запрошував на жовтневі матчі національної команди.\nУ суботу, 23 жовтня, у рамках 12-го туру Vbet Ліги «Шахтар» у Полтаві переміг «Ворсклу» — 2:0. У складі гірників на поле виходили збірники Тарас Степаненко й Данило Сікан, у лавах ворсклян — Дмитро Різник.\nУ неділю, 24 жовтня, у 12-му турі чемпіонату Бельгії «Брюгге» Едуарда Соболя на чужому полі розійшовся миром з «Антверпеном» (1:1).\nУ Vbet Лізі «Динамо» в Києві розібралося з «Дніпром-1» — 2:0. Віктор Циганков записав на свій рахунок забитий м’яч та гольову передачу, а Сергій Сидорчук — результативний пас. Окрім них, у грі взяли участь ще дев’ятеро збірників: Георгій Бущан, Ілля Забарний, Віталій Миколенко, Олександр Тимчик, Віталій Буяльський, Микола Шапаренко та Олександр Караваєв у господарів та Олександр Піхальонок з Артемом Довбиком у гостей.\nЛуганська «Зоря» Сергія Булеци вдома мінімально здолала «Колос» — 1:0.\nІз таким самим рахунком, але в 9-му турі чемпіонату Португалії «Бенфіка» Романа Яремчука перемогла на виїзді «Візелу».\nУ 12-му турі чемпіонату Польщі «Легія» Ігоря Харатіна на чужому полі програла «Пясту» — 1:4.


Коли приїжджали паломники, я варив відро полтавського борщу - архієпископ ПЦУ – Духовний Фронт України\nКоли приїжджали паломники, я варив відро полтавського борщу – архієпископ ПЦУ\n12:30 | 03.09.2021\nМи дуже мало знаємо про те, як створювалася Українська Церква у новітній час. Наші єпископи не дуже багатослівні щодо першого періоду служіння, а віряни так вдячні за Томос, що й не згадують важкі часи становлення. А поміж тим, історія автокефалії в пострадянський період складна і часом трагічна. Владика Афанасій – архієпископ Харківський та Ізюмський Православної Церкви України – з дев’яностих років боровся за автокефалію українського православ’я.\nВін – засновник і редактор одного з перших духовних видань в Україні, письменник і журналіст. Його стараннями відкриваються монастирі.\nАвтокефальна Церква на територіях, де звикла панувати Москва, – це мистецтво маленьких кроків і віра. Це можливість робити те, що можеш, навіть коли мета здається недосяжною. Про маленькі кроки, які дозволили відбутися автокефалії, Укрінформ поговорив із владикою Афанасієм.\nПАСІЧНИК – ТРЕНЕР ХОКЕЮ НА ТРАВІ – ЖУРНАЛІСТ\n– Владико, я почитала вашу біографію. Ви й письменник, і журналіст, і вчитель, і спортивний інструктор. До речі, про спорт. Інструктором якого виду спорту ви були?\n– Безпосередньо інструктором я не працював, бо мав основне місце роботи – пасічником у колгоспі. А ось тренером із хокею на траві – так, а між обласними чи республіканськими турнірами це був ще й футбол і хокей на льоду, тому що хлопців треба було постійно тримати у відповідній формі. Хоч я й не був спортсменом, бо мав хворе серце (це, щоправда, не завадило мені два роки відслужити в армії – сам наполіг, щоб не комісували із сержантської школи). Саме через серце й опинився на районному стадіоні. Намірився зайнятися оздоровчим бігом.\nА після армії – п’ять років районного радіомовлення: і кореспондент, і редактор, і диктор в одній особі.\nПотім так склалися обставини, що я хотів змінити місце роботи, але в Решетилівці райком, щоб затримати на радіо, все зробив, щоб мене не взяли в жодну з організацій. Але кар’єра ніколи не була в моєму житті визначальною. І я влаштувався пасічником у сусідньому господарстві. Пропрацював майже двадцять років. У другій половині цього періоду я й з’явився на стадіоні, не будучи спортсменом, хоча був запеклим уболівальником з футболу і хокею на льоду.\nБезпосередньо бігом не зайнявся, але отримав навантаження набагато більші. Тоді якраз по телевізору показували чемпіонат світу з хокею на траві. То й почав з цього виду спорту – і сам ключки в руках не тримав, і хлопчаки не бачили її в очі. Опановували разом. Що головне в тренерській роботі? Правильно організувати тренувальний процес, організувати гру й об’єднати команду в одне ціле. Це, до речі, відповідає й організаційній роботі в єпархії.\n– Тобто любительський спорт здатен приносити плоди, якщо так віддано ним займатися!\n– Добрі плоди приносить будь-яка діяльність, якщо до неї ставитися серйозно й віддавати всі свої зусилля. Спорт підтримував моє здоров’я, об’єднував молодь. Незважаючи на таку зайнятість, я написав і видав дві книжки оповідань і повістей «Жива роса» та «Осіння горішина». Наприкінці, коли я приїздив на тренування, то мене чекало більше десятка груп дітей старшого віку, середнього й зовсім малі. Я займався їхнім вихованням – перевіряв успішність у навчанні, зустрічався з батьками й т. ін. А потім помінявся керівник районного спортивного товариства, і все «благополучно» вмерло.\n– Інтернет пише, що ви створили першу в Україні церковну газету.\n– Не знаю, чи першу, але 1990 року заснував приватну щотижневу газету «Добродій», вона збирала більш як шість тисяч абонентів! З часом у виданні вже містилися переважно матеріали на духовні теми, з допомогою газети сприяли розвитку Київського патріархату на Полтавщині (були роки, коли наклад передплати сягав більше 9 тисяч абонентів – третій по кількості тираж в області). Коли з постійним видавцем і співпрацівником газети Василем Бондарцем (згодом ігуменом Антонієм) стали послушниками Феодосіївського чоловічого монастиря в Києві, то почали видавати «Добродія» вже повністю як духовно-церковне видання.\n– Таким великим був попит на духовну літературу?\n– Особливо в дев’яностих роках! Ще трималося і на початку двохтисячних, а потім якось різко тираж почав скорочуватися. У цій газеті було перекладено українською мовою й опубліковано на її сторінках велику кількість молитов, акафістів, життів святих отців й ін. Взагалі з допомогою «Добродія» дуже велика кількість людей навернулася до православної віри й переважно стали вірянами Київського патріархату.\nТрошки пізніше мав авторську щомісячну програму з такою ж назвою на Полтавському радіо. Це була достатньо популярна передача. Зараз я головний редактор літературного журналу «Полтавська криниця» (тисяча примірників). Два роки тому, до свого ювілею – 65-ліття, видав раніше друковані оповідання й повісті, зібрані в одному томі. Блаженніший митрополит Епіфаній брав участь у вечорі-відзначенні мого ювілею.\nЯК “ЗАХОЖАНИН” СТАВ МОНАХОМ ТА АРХІЄПИСКОПОМ\n– У монастир ви прийшли доволі пізно, як для монаших традицій. В 50 років. І далі було стрімке зростання: монах – єпископ – архієпископ. Що було до 50-ти. Ви були віруючою людиною? Чи у вас було раптове осяяння? Чи поступове навернення?\n– У чернецтво приходять у будь-якому віці. Моє навернення було поступовим. У нас у районі не було жодної церкви! Єдиний район в Україні, де всі церкви були зруйновані (а в самій Решетилівці їх діяло сім). Коли приїжджав до Полтави, то заходив до Макарівської церкви, але був більше «захожанином». Коли з 1982 року часто став навідуватися до Києва, то обов’язково ходив до Володимирського собору на літургії, завжди відвідував печери Києво-Печерської лаври.\nНа зорі автокефального руху пасічникував, писав прозу, яку вважали антирадянською, з цензурними перепонами видавав книжки. А національно-свідомим став не тоді, коли це вже було дозволено в незалежній Україні, а ще в шкільні роки.\nЯ створив громаду Київського патріархату в Решетилівці (це була ціла епопея) в 1999 році, тоді ж і служби почалися.\nУ той час я по тижню, а то й більше жив послушником у Видубицькому чоловічому монастирі, потім остаточно вирішив прийняти чернецтво. Це сталося пізніше в Житомирі. В 2005 році у грудні в с. Білки Попільнянського району спочатку став настоятелем місцевої парафії, а згодом заснував чоловічий монастир Покрови Пресвятої Богородиці. Коли я туди прийшов, то в церкві не було нічого, навіть богослужбової літератури. Вже з весни стали приїжджати на богослужіння жителі Житомира й області, кияни, полтавці. Часто по цілому автобусу. Після літургії й молебня завжди відбувалася трапеза – я варив відро полтавського борщу (а готую смачно), інші готували страви, люди привозили щось із собою. Сідало за стіл до 60 паломників. Це дивовижний був час.\n– Розкажіть про своє служіння ігуменом в Житомирському монастирі. У цьому поліському краї не надто виражені проукраїнські настрої. Попри Голодомор, Полісся – червоне. Як там сприймали український монастир?\n– Не знаю, наскільки Житомирщина червона, тому що до нас приїжджали українці по духу, і такими ж були й сільські мешканці, які нас підтримували. Господарство недорого продало половину контори, а чималий, фактично новий гуртожиток з ліжками, матрацами й постільним (там зупинялися паломники), що поряд, – взагалі пожертвували монастирю. Трохи осторонь біля ставка стояла велика старовинна дерев’яна церква. Але обставини склалися так, що я перейшов до УАПЦ в червні 2009 року. За два місяці предстоятель УАПЦ, блаженної пам’яті митрополит Мефодій і Архієрейський собор визначили мене єпископом на Харківсько-Полтавську кафедру. Єпископська хіротонія відбулася в листопаді цього ж року в храмі Миколи Набережного в Києві.\nОтримав єпархію з однією діючою парафією і з одним священником. Тому довелося розбудовувати єпархію, вважай, на голому місці. Але, як бачите, так чи інакше, але справився з поставленим завданням.\nЧи можна було зробити більше? Запитання риторичне. Надто потужне проросійське засилля в наших краях, особливо на Харківщині. З одного боку, сильний спротив влади на місцях, а з другого – якась мазохістська віра людей московським батюшкам. Хоча, мені здається, що люди старшого віку просто ностальгують за Радянським Союзом, який уособлюється із Росією.\nНА ЗУСТРІЧ ЗІ МНОЮ МП ПРИГНАВ ТІТУШОК З АРМАТУРОЮ\n– Чи був досвід спілкування з УПЦ МП?\n– Оте «спілкування» з МП продовжується й донині, особливо на Харківщині. Десь років зо три тому в Змієві в міському будинку культури організували мою зустріч із громадськістю міста – там почала діяти наша парафія. Священник Московського патріархату і проросійські містяни організували провокацію – привезли кілька десятків молодиків у спортивних костюмах і характерної зовнішності. У нижньому храмі новозбудованої церкви їх «причастили» гарненько і роздали шматки арматури (вони гуртувалися трьома групами по периметру церковної огорожі навпроти). Залучили також і дітей, щоб вони зайшли поміж наших людей, а молодики в цей час повинні були на нас напасти і влаштувати бійню під виглядом захисту дітей. Усе було б знято на відео й змонтували б фільм про те, які бандити й злочинці автокефали, що навіть дітей не пожаліли.\nАле втрутилися з Харкова органи, які зобов’язані попереджувати подібні події, і до закінчення зустрічі молодики зникли. Тому було протистояння з боку МП тоді, нікуди воно не ділося й тепер.\n– Чи змінив Томос ситуацію Церкви в регіоні?\n– Кардинально Томос ситуацію Церкви в нашому регіоні не змінив, особливо на Слобожанщині. Перш за все тому, що немає священницьких кадрів. Значна частина мешканців райцентрів, селищ і сіл, так само й міст, хочуть мати українську Церкву, тим паче нині, після отримання нами Томосу, але в нас немає кого ставити настоятелями.\nТа хоч і повільними кроками, а ми розвиваємося, тому що знаходяться небайдужі люди, які підтримують і допомагають. Хоча з підтримкою парафій УПЦ МП, тобто РПЦвУ, порівняти не можна. Там перебуває фактично увесь бізнес. А ми отримуємо лиш крихти. Переважно парафіяни все роблять за рахунок своїх невеличких статків.\nДо речі, така ж ситуація й у Полтаві. Але в Полтаві ми зуміли придбати невелику ділянку на самій околиці міста (за нами вже степ), і з тяжкими трудами будуємо невеликий храм. Ото такий у нас кафедральний «собор»!\n– Ви брали участь в об’єднавчому Соборі, а після нього ви відчули єдність між архієреями, адже ви з різних конфесій, між якими не завжди був мир?\n– Єдність між усіма єпископами, не залежно від конфесії, до якої кожен із нас належав до об’єднання, я відчув уже в січні 2019 року, коли ми всі зібралися в Михайлівському золотоверхому монастирі в соборі на богослужіння з нагоди отримання Томосу. Було таке враження, що ми завжди перебували в одній Церкві. Балачки наших супротивників про якісь протистояння не відповідають дійсності.\n– Як триває перереєстрація парафій?\n– Перереєстрацію парафій призупинив ковід. Зараз проходять збори у парафіях, документи перших кількох парафій подані до ОДА, дві громади на Полтавщині вже перереєстровано (тут не виникає проблем з ОДА). Сподіваюся, що до кінця року в основному цей процес завершиться.\nАле зіштовхуємося з певними проблемами в Харківській ОДА, де у відповідному відділі намагаються вносити свої правки до розробленого юристами Київської митрополії зразка Статуту парафії, який приймають на загальних зборах релігійних громад. Виявляється, що працівник відділу краще знає законодавство, ніж юристи однієї з провідних юридичних фірм України.\n– Ви в книжках пишете про, умовно скажемо, “маленьку людину” чи “сільську людину”. Література це література. А як по-вашому, чи повинна Церква реагувати на події суспільно-політичної ваги, на такі речі, як, наприклад, приватизація землі, аграрні закони?\n– Церква не повинна мовчати! Якби Церква стояла, скажімо, осторонь Майдану, захисту України від російської агресії? А питання освіти, штучного переривання вагітності, ЛГБТ, або ж – пияцтва, наркоманії, взагалі вседозволеності, яка руйнує людину як особистість, перетворюючи на бездумного споживача і т.д.? Церква – це українці. Вона живе не тільки церковним життям, а й змушена реагувати на ті процеси, які відбуваються в суспільстві, висловлюючи свою позицію з тих чи інших питань загальнонаціонального й державного життя.\nІ з продажем землі є певні ризики. Я вже неодноразово писав про те, що українську націю створила кількатисячолітня хліборобська цивілізація, яка дала мову, пісню, побут, звичаї, традиції й все інше, що суттєво відрізняє нас від інших народів. Село й так зруйноване до «основанія…», і, не дай Бог, землю “розтягнуть”. Втратимо ґрунт, на якому українці твердо стояли, незважаючи на відсутність державності. Найбільше постраждає мова, тому що раніше місто суттєво поповнювалося сільською молоддю, носієм чистої й багатої мови, а втративши це поповнення, місто загомонить уже не українською, а чимось штучно вигаданим.\n– Я побачила у ваших статусах дуже трепетне ставлення до мовного питання. Якою, на вашу думку, мовою має іти богослужіння: тільки українською чи й іншими?\n– Богослужбова мова в Українській Церкві, звичайно ж, повинна бути українська, але в тих із парафій, що переходять до ПЦУ, – скажімо, на Півдні й Сході, та навіть на тій же Слобожанщині, на побажання парафіян, тим паче, якщо переходить із громадою МП і священник, якому одразу перейти на українську в служінні важко, богослужіння певний час може звершуватися церковнослов’янською.\nЛана Самохвалова, Укрінформ


Як створити хайп? - BigMoney\nдодому Цікаві статті Як створити хайп?\nЯк створити хайп?\nОдин з видів проектів, який зараз активно створюється для заробітку – це фінансові піраміди.\nВони маскуються під самі різноманітні системи, починаючи з інвестиційних ігор, закінчуючи різними фондами. Заробити на них цілком реально, але ризиковано, тому багато хто замислюється про запуск власного проекту.\nЯк створити хайп? Розробити такий ресурс не просто, так як крім самого сайту, буде потрібно хороша ідея і схема розподілу грошей.\nПочинати треба з вивчення, що таке хайпинг, хайп і хайперы. Потрібно стати професіоналом в цій ніші, вивчаючи всі терміни, так як це стане в нагоді вам для подальшого навчання.\nЩо потрібно для створення хайпи?\nНе будемо довго розповідати про всі тонкощі розробки такого типу проекту, а загостримо увагу на найбільш важливих етапах:\nІдея. Вона повинна бути оригінальною, цікавою і перспективною. В першу чергу, ті, хто хоче спробувати заробіток на пірамідах і хайпи, оцінюють ідею. Краще не мудрувати, а придумати щось таке, в чому багато хто розбираються.\nВласники ігор з виведенням грошей пішли кращим шляхом, так як вони пропонують клієнтам просту гру, але для виведення коштів вимагають залучення вкладників. Звичайна піраміда, виконана в привабливому оформлення, що допомагає залучати увагу. Добре подумайте і проаналізуйте найпопулярніші хайпи, щоб розібратися, яка ідея має кращими перспективами.\nФінансова схема. Мабуть, це найскладніше, що належить зробити хайперу. Вам потрібно встановити чіткі суми для інвестування, відсотки прибутковості, умови виплати, нарахування балів за запрошених друзів і багато іншого. Розробляючи таку схему потрібно пам’ятати ще і про бонуси, так як вони привертають увагу нових учасників.\nУ досвідчених фінансистів на це йде чимало часу, що вже казати про тих, хто ніколи нічого подібного не складав. Якщо ви нічого в цьому не розумієте, шукайте готові схеми в мережі або залучайте спеціаліста.\nМайданчик. Щоб схема почала працювати, вам потрібно буде зробити під неї сайт. Оригінальний дизайн і якомога більше різних функцій, ось головні складові. Якщо малювати і верстати сайти ви не вмієте, то після розробки схеми також залучайте досвідчених вебмайстрів. Знайти їх можна на біржах фріланса (Weblancer).\nЗа якісне оформлення доведеться викласти чималі гроші, плюс до цього, скрипти і різний функціонал, можливо, доведеться опрацьовувати окремо. Сюди ж додамо, що потрібно підключати прийом платежів на сайті.\nАктивна реклама. Після старту проекту, йому доведеться забезпечити стабільний приріст трафіку. На пошукові системи не розраховуйте, потрібно використовувати інші джерела. Обов’язково запускайте партнерську програму, а також починайте вкладати гроші в банери, тізери і навіть рекламу в спільнотах Вконтакте.\nВсе це допоможе залучити перших вкладників, тільки не зупиняйтеся, продовжуйте активно запрошувати народ, щоб максимально швидко набрати багато реєстрацій. Чим більше учасників, тим активніше вони будуть користуватися партнеркою.\nЩоб заощадити час, ви можете звернутися в різні веб-студії і замовити розробку хайпи під ключ, але це обходиться дорого. Найкраще знайти програміста, який погодиться співпрацювати за відсоток з доходу, так як сайт вимагає постійної підтримки.\nНезважаючи на деяку недовіру до фінансових пірамід і хайпи, багато людей продовжують вкладати в них гроші.\nНе вірите? А ви подивіться на статистику проекту Golden Birds – в цій інвестиційної грі зареєстровано 743 000 учасників. З цього вже можна зробити висновки, наскільки багато проект приносить організаторам.\nпопередня статтяБурж офферы і заробіток з агрегатором партнерок KMA\nнаступна статтяЯк правильно вибирати акції інвестору?


24 Травня 2022 1750\nУ п’ятницю, 27 травня, у Чернігові запланували проведення прибирання території РЛП «Ялівщина». Тож всіх охочих запрошують долучитися до толоки.\nНагадаємо, довгий час відвідування ландшафтного парку було під забороною, щоб не наражати життя громадян на небезпеку.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: НІЖИН ДОЛУЧИВСЯ ДО ВСЕУКРАЇНСЬКОЇ АКЦІЇ «САДИ ПЕРЕМОГИ»\nПісля того, як працівники ДСНС провели тут пошук вибухонебезпечних предметів, парк поступово відновлює свою діяльність.\nУ Ялівщині проводяться заплановані на 2022 рік природоохоронні, культурно-просвітницькі та наукові роботи. Триває розробка проєкту організації території та зонування парку.


«Хворі» панорами | Газета «День» мобільна версія\n20 листопада, 2018 - 10:18\nЗабудовники продовжують псувати історичне обличчя Києва. На черзі — вулиця Гончара\nЩо не день, то на історичному обличчі Києва з’являються нові «зморшки». Десь це глибокі борозни, як-от найвищий хмарочос столиці на Кловському узвозі, 7, через який назавжди зник панорамний вид на Києво-Печерську лавру з лівого берега Дніпра. А десь це зморщечки, які ще можна приховати. Приміром, на Андріївському узвозі, 14—16, — якщо тамтешній забудовник почує громаду та зменшить висотність свого об’єкту з із запланованих 30 метрів до дозволених 9—12.\nЗгадаймо також ситуацію на вулиці Лютеранській, 14В, де зараз будується багатоповерхівка на 15 поверхів. На думку відомого києвознавця Михайла КАЛЬНИЦЬКОГО, цей хмарочос завдасть історичному образу Києва потужного ляпасу. У своєму блозі на платформі LiveJournal пан Михайло ще влітку наголошував, що це перекреслить найбільше досягнення містобудівної думки в Києві: «Знаменита перспектива вулиці Богдана Хмельницького на будівлю по Хрещатику, 25 («будинок із зіркою») поступово та неухильно спотворюється внаслідок нового багатоповерхового будівництва на Липках. Ідеться про напрочуд ефектний ансамбль нового Хрещатика, що його формують будинки №№23, 25, 27... Їх було зведено на місці знищеної під час війни забудови у 1951—1956 роках. Цей краєвид став однією з архітектурних візитівок Києва, його багато разів відображали в альбомах, на поштівках, у мистецьких творах. Цей об’єкт неминуче накладається на перспективу будинку по Хрещатику, 25, нівечить візуальне сприйняття його гарного і ретельно проробленого силуету».\nПрикро визнавати, але зараз містобудівна політика ведеться бездумно та хаотично. До речі, будівництво на Лютеранській, 14В, має всі необхідні дозволи та погодження. Інша справа, яким чином вони отримувалися. Та, на жаль, суть справи це не змінює. Панорама Хрещатика отримала свою «зморшку».\nА минулого тижня консультативна рада з питань охорони культурної спадщини при профільному департаменті Київської міської державної адміністрації підтримала більшістю голосів історико-містобудівне обґрунтування будівництва багатофункціонального комплексу на вулиці Олеся Гончара, 55Б. Висота комплексу — 56 метрів. Це неприпустимо для історичного центру столиці, де дозволений максимум — 27 метрів, висота трьох-чотирьох поверхів. Зауважмо, ідеться про історичне середмістя, звідки рукою подати до скверу імені Валерія Чкалова, пам’ятника Олесю Гончару, відродженого велотрека, Обсерваторної гірки, Золотих воріт та Софії Київської.\nЗАТИШНА ВУЛИЦЯ ОЛЕСЯ ГОНЧАРА МОЖЕ ОТРИМАТИ НОВОГО МОНСТРА ЗАВВИШКИ У 56 МЕТРІВ. НЕВЖЕ МІСТУ МАЛО СКАНДАЛУ ДОВКОЛА БУДІВНИЦТВА НА ЦІЙ ЖЕ ВУЛИЦІ, ПОБЛИЗУ СОФІЇ КИЇВСЬКОЇ?\nЦя земля належить Інституту геологічних наук НАН України. На початку 2000-х установа уклала інвестиційний договір із ЗАТ «Київміськбуд-1». Компанія мала збудувати офісний центр на земельній ділянці, розташованій впритул до наукової установи. Інститут натомість мав отримати 20% новозбудованої площі, проте не для нового будівництва, а для наукових цілей.\nУтім, пояснювати цю невідповідність в Інституті геологічних наук НАН України відмовляються. Раніше на запити ЗМІ тут відповідали, що будівництво ведеться за дозвільними документами. І це теж дивує, адже забудовник почав будівельні роботи, не отримавши на руки затверджене історико-містобудівне обґрунтування. Після департаменту охорони культурної спадщини документ мають вивчити у Міністерстві культури.\n«На консультативну раду це питання виноситься вже повторно, — розповідає Ірина НІКІФОРОВА, член громадської ради при Міністерстві культури та член Українського товариства охорони пам’яток історії та культури. — Чому? Бо якщо членів ради щось не влаштовує, вони дають рекомендації замовнику історико-містобудівного обґрунтування чи замовнику будівництва. Наступного разу він приходить з урахуванням цих зауважень. На жаль, я пропустила перший розгляд ІМО, але зауваження стосувалися не висотності будинку, а того, що потрібно зробити панораму з восьми різних точок, як це виглядатиме».\n«Як бачимо, виглядає це жахливо. Але на висоту ніхто не звертає уваги. Замовники ІМО посилаються на те, що на Олеся Гончара вже є інші висотні будівлі, зведені у 1980-роках. Але це хибна практика: мовляв, вулиця вже зіпсована, то можна будувати далі. Що цікаво, на будівлі Інституту раніше був купол. Проектанти хочуть відновити його, щоб візуально нівелювати висоту свого нового жахіття. Таким чином Інститут геологічних наук стане трішки вищий, і різниця між висотами видаватиметься меншою», — додає пані Ірина.\nСтавити крапку в цій історії зарано. Ситуація набула розголосу серед киян. А рішення консультативної ради ІМО повинен затвердити чи відхилити директор департаменту охорони культурної спадщини КМДА Олександр Никоряк. Щоб дізнатися його позицію, «День» надіслав редакційний запит.


Головна Суспільство 49% українців стали частіше слідкувати за новинами і лише 8% займатися сексом, - опитування щодо карантину\nВідповідне опитування провела соціологічна група "Рейтинг".\nРезультати опитування, проведеного Соціологічною групою "Рейтинг" 1-2 квітня, продемонстрували, що за період карантину серед опитаних значно зросла частота перегляду новин (майже половина з них стала слідкувати за ним частіше - 49%).\nСлідкують за новинами та готують їжу дещо частіше жінки. Чоловіки частіше стали займатися спортом, більше часу, ніж зазвичай, тратять на сон, алкоголь і секс. Особливо ті чоловіки, які зараз на карантині і не ходять на роботу.\nЗокрема, 8% опитаних заявляють, що під час карантину стали більше займатись сексом, 14% - навпаки.\nПри цьому, серед чоловіків про збільшення сексу в житті заявили 13% опитаних, а серед жінок - лише 5%.\nНагадаємо, за результатами останніх опитувань, рейтинг Зеленського опустився до позначки у 40%


РОМАНІВСЬКІ ВІВЦІ ТА ВІВЧАРСТВО www.vivci.kardash.com.ua • Просмотр темы - Соуси до мясних страв і шашликів\nСоуси до мясних страв і шашликів\nLila » 11 дек 2014, 00:24\nПопулярний соус до шашликів «Ткемалі»,\nце грузинський соус номер один його можна купити в магазині , але краще приготувати самому. Кислуватий, в міру гострий смак, до м'яса саме те що треба! Для цього потрібно :\n1 кг ткемалі, 0,25 склянки води, 1 головка часнику, 2 ст. ложки сухого кропу, 3 ч. ложки коріандру, 1,5 ч. ложки червоного меленого перцю, 2 ч. ложки сухої м'яти, сіль - за смаком\nСливи ткемалі розрізати навпіл, покласти в емальований посуд, підлити воду і закип'ятити на повільному вогні, поки не зійде шкірка і не відстануть кісточки, від яких треба відокремити всю іншу масу. Злити прозорий сік, розтерти масу в пюре і знову варити її до густоти сметани при безперервному помішуванні дерев'яною ложкою, підливаючи раніше відціджений сік. Потім покласти в соус всі прянощі, розтерті в порошок, посолити і прогріти ще 5 хв., після чого остудити.\nДля подальшого зберігання можна розлити соус в пляшки, залити зверху 1 ст. ложкою рослинної олії, герметично закупорити і через добу залити сургучем.\nЩе один рецепт соусу ТКЕМАЛІ (Західна Грузія)\nІнгредієнти : перець червоний гіркий, сушений - 1-2 шт., cлива (чим кисліша, тим краще, можна взяти аличу, терен) - 3 кг, кріп (зрілі з парасольками суцвіття і стебла) - 250 г, вода - 2 склянки, цукор - за смаком, приблизно 1-2 ст.л. ( можна і не додавати), м'ята свіжа - 250 г, кінза свіжа - 300 г, часник - 4-5 зубчиків,\nсіль крупна - за смаком\nСливу помити, засипати в казан, залити водою, і поставити на вогонь варити. Коли ягода розвариться, перетерти все через друшляк, і кісточки, що залишилися в друшляку викинути. Покласти в соус зав'язаний ниточкою в пучки перезрілий кріп, гострий перець і сіль. Далі поварити масу хвилин 30 на повільному вогні. У цей час подрібнюємо всю зелень і часник в блендері. Виймаємо кріп і викидаємо. Додаємо зелень в соус, варимо ще 15 хвилин, і все, соус готовий! Дати охолонути. Заливаємо Ткемалі в пляшки або баночки (простерилізовані), зверху додаємо крапельку соняшникової олії, закручуємо кришками (теж стерильними) якщо будете довго зберігати. Зберігати в сухому, темному, прохолодному місці\nТкемалі – це сорт кислих слив та популярний соус з них . Вважається, що без нього неможливо пережити нескінченні грузинські застілля - кислі сливи, з яких він зроблений, допомагають впоратися з жирною їжею. В Україні такі сливи знайти дуже складно, тому непоганою їх заміною може бути незріла кисла айва, яку продають на ринках. Але для цього в жодному разі не слід використовувати солодкі сливи.\nЗарегистрирован: 02 ноя 2013, 23:45\nRe: Соуси до мясних страв і шашликів\nMreg » 11 дек 2014, 00:39\nДо рецепта Lilaдодам ще декілька\n500 г ягід терну, 0,5 склянки води, 2 ст. ложки рубаної зелені кінзи, 1,5 ст. ложки рубаної зелені кропу, 2-3 зубчики часнику, 1ч. ложка червоного меленого перцю, сіль - за смаком\nТерен залити водою і відварити на слабкому вогні під кришкою до повного розварювання. Протерти готові ягоди в пюре, добавити рубану зелень і мелені прянощі, посолити, перемішати і злегка уварити.\n500 г кизилу, 0,25 склянки води, 4 зубчики часнику, 1 ч. ложка коріандру, 1 ч. ложка «Хмелі-сунелі», 2\nст. ложки рубаної зелені кінзи, 1 ст. ложка рубаної зелені кропу, 0,5 ч. ложки меленого червоного перцю, сіль - за смаком\nЗрілий кизил протерти крізь друшляк, звільнивши від кісточок, додати до отриманого пюре кип'ячену воду, товчений з сіллю і перцем часник, всі перераховані прянощі, рублену зелень і перемішати.\n1 кг помідорів, 1 головка часноку, 2 ч. ложки червоного меленого перцю, 3 ч. ложки приправи «Хмелі-сунелі», 2 ч. ложки коріандру, сіль - за смаком\nПомідори нарізати на четвертинки, скласти в емальований посуд, залишити на добу і потім злити світлий сік , що відокремився, який можна використовувати в супи. М'якот, що залишилася прокип'ятити на слабкому вогні, щоб зійшла шкірка, і протерти в пюре або віджати через соковижималку, видаливши шкірку і насіння. Після цього продовжувати варити пюре на повільному вогні до бажаної густоти при постійному помішуванні, щоб маса не пристала до дна посуду. Заправити масу прянощами, посолити і прогріти ще протягом 3-4 хв.\nПри використанні в якості заправки до смажених баклажанів до цього соусу додають обсмажену дрібно нарізану цибулю (6 головок ріпчастої цибулі на 1 кг помідорів).\n100 г тклапі, 0,5 склянки кип’ятку, 3 ст. ложки рубаної зелені кінзи, 2 зубчики часнику, 1ч. ложка червоного меленого перцю, сіль - за смаком\nТклапі подрібнити, покласти у фарфорову чашку, залити окропом, закрити блюдцем і залишити на 30 хв. Потім розтерти, додати стовчені з сіллю прянощі і ретельно перемішати.\nТклапі (груз. ტყლაპი) це висушене на сонці пюре з м'якоті сливи ткемалі або аличі. Його ще називають кислий лаваш і готують не лише з ткемалі, а й з кизилу. Пюре з плодів сушать на сонці у вигляді величезних коржів-пластин. Тклапі можна зберігати тривалий час. Для приготування страв відлиста тклапі відламують шматок, розмочують у невеликій кількості теплого бульйону або іншої рідини, а потім отриману суміш використовують для готування. Тклапі насамперед використовують для харчо, а також салатів та м'ясних страв.\nЗарегистрирован: 09 дек 2014, 11:54\nMreg » 11 дек 2014, 00:53\nКласичний горіховий соус\n1-1,5 склянки очищених волоських горіхів, 0,5 склянки гранатового соку або 1 ст. ложка винного оцту, 0,75 склянки води, 2-3 зубчики чеснот, 2-3 ст. ложки рубаної зелені кінзи, 1 ч. ложка червоного меленого перцю, 1 ч. ложка приправи «Хмелі-сунелі», 0,5 ч. ложки імеретинського шафрану, 0,5 ч. ложки коріандру, сіль - за смаком\nГоріхи, перець, часник стовкти і перетерти з сіллю до пасто¬образного стану. Додати інші прянощі і знову перетерти. Гранатовий сік змішати з кип'яченою водою і при постійному помішуванні розвести цією сумішшю горіхово-пряну масу.\n8 ріпчасті цибулини, 3- 4 склянки очищених волоських горіхів, 1-2 ст. ложки кукурудзяного борошна\nабо 1,5-2 ст. ложки пшеничного (якщо горіхів береться менше, то частка борошна збільшується), 2-3 ч. ложки подрібненого часноку, 1ч. ложка коріандру, 1ч. ложка чорного меленого перцю, 0,5 ч. ложки кориці, 5 бутонів гвоздики, 0,5 ч. ложки приправи «Хмелі-сунелі», 1ч. ложка винного оцту або 1 ст. ложка гранатового соку, 0,25 ч. ложки червоного меленого перцю, 0,5 ч. ложки імеретинського шафрану, 0,5 склянки курячого жиру, топленого або знятого з бульйону, 2-2,5 склянки курячого бульйону, сіль - за смаком\nНа половині вказаної норми курячого жиру обсмажити дрібно нарізану цибулю. На жирі, що залишився пасерувати борошно до блідо-жовтого кольору, розвести його в охолодженому бульйоні, закип'ятити.\nПотовкти волоські горіхи з часником, перцем, коріандром і сіллю, розвести в бульйоні, влити в підготовлену цибулю і тушкувати 15-20 хв.\nДодати корицю, гвоздику, «Хмелі-сунелі», винний оцет або гранатовий сік і прогріти на повільному вогні ще 5-8 хв.\nУ деяких районах Грузії соус «Саціві» заправляють ще 2-3 збитими яєчними жовтками. Але роблять це лише в разі нестачі горіхів або занадто рідкої консистенції соусу.\n200-300 г очищених волоських горіхів, 0,5 головки часнику, 0,75 склянки соку незрілого винограду, граната або ожини, або суміш цих соків, 0,75 склянки міцного курячого бульйону, 1-2 ч. ложки червоного меленого перцю, 1 ч. ложка імеретинського шафрану, 0,5 склянки рубаної зелені кінзи, сіль - за смаком\nГоріхи стовкти з перцем, сіллю, часником, кінзою. Все перетерти в однорідну масу, додати имеретинский шафран. Потім поступово розвести масу бульйоном, весь час розтираючи її. Після цього так само поступово додати кислий фруктовий сік. Соус «Сацебелі» добре поєднується зі смаженою або відварною куркою та індичкою.\n200 г очищених волоських горіхів, 2 склянки курячого бульйону, 2 ріпчасті цибулини, 2-3 яєчних жовтки,\nст. ложки рубаної зелені кінзи, 0,25 склянки винного оцту, 3-4 зубчики часнику, сіль - за смаком\nГоріхи і дрібно нарізану кінзу потовкти, перетерти разом з сіллю, розвести винним оцтом, потім\nбульйоном, додаючи те й інше поступово при постійному помішуванні. Потім додати дрібно нарізану цибулю, прокипятити близько 10 хв і зняти з вогню. Ретельно збити яєчні жовтки, розвести їх поступово кількома ложками теплого, але не гарячого соусу, а потім так само поступово вливати цю суміш в соус, безперервно розмішуючи його, щоб запобігти згортанню яєць.\nСоус «Гаро» подають до смаженої домашньої птиці.\nMreg » 11 дек 2014, 01:01\n4 зубчики часнику, 100 мл кефіру, 35 г сметани, сіль, червоний мелений перець-за смаком\nЧасник очистити, потовкти у ступці з додаванням солі. Розвести часникову суміш кефіром і сметаною, додати червоний мелений перець і ретельно перемішати.\nЧасниково - оцтовий соус\n2 головки часнику, 1 ріпчаста цибулина, 0,25 склянки винного оцту, 0,25 склянки холодної кип'яченої води, 1 ч. ложка коріандру, сіль, зелень кінзи, кропу, петрушки, базиліка, естрагона - за смаком\nЧасник потовкти з сіллю, додати мелені прянощі і рублену зелень. Винний оцет розвести водою і поступово з’єднати цю суміш з часниковою масою, весь час розтираючи її.\nMreg » 11 дек 2014, 01:07\nІнградієнти (в грамах) :\nцибуля-шалот 10, часник 2, розмарин свіжий 2, чебрець свіжий 2, олія оливкова 15, помідори Пілаті 65, сіль за смаком, перець чорний мелений за смаком, помідори свіжі 20, кінза свіжа 3\nНарізану цибулю-шалот, часник, свіжі розмарин і чебрець обсмажити на оливковій олії. Додати помідори Пілаті (солодкі м'ясісті помідори), довести до кипіння. Пробити в блендері до однорідної маси, процідити, посолити і поперчити. Перед подачею розігріти, додати конкасе з помідорів.\nТоматний соус налити в соусник і посипати рубаною кінзою.\nІнградієнти (в грамах) : масло вершкове 10, помідори 30, часник 5, сир пармезан 3, сіль за смаком, перець чорний мелений за смаком\nНа вершковому маслі обсмажити нарізані кубиками помідори, рубаний часник, в кінці додати тертий пармезан, сіль і перець.\nІнградієнти (в грамах) : цибуля-шалот 20, олія оливкова 20, молоко 300, сіль за смаком, перець чорний мелений за смаком, гвоздика 1 -2 шт., горіх мускатний 0,5, масло вершкове 20, борошно 20\nПодрібнену цибулю-шалот обсмажити на оливковій олії. Додати молоко, сіль, перець, гвоздику і мускатний горіх. Змішати вершкове масло з борошном і отриманою сумішшю затягнути соус. Процідити.\nСОУС «САЛЬСА ВЕРДЕ»:\nІнградієнти (в грамах) : петрушка 15, салат рукола 15, часник 3 зубчики, лимон (сік і цедра) 1 шт., анчоус 1 шт., яйце (жовток) 1 шт., олія оливкова 200\nПетрушку, рукколу, часник, сік і цедру лимона, анчоус і яєчний жовток з'єднати з оливковою олією і пробити в блендері. Можна припустити інгредієнти через м'ясорубку для отримання більш густої конcистенції соусу\nСОУС ЧЕРРІ З ВИНОГРАДОМ:\nІнградієнти (в грамах) : помідори черрі 4 шт., виноград 20, базилік зелений (або кінза) 5, часник 5, розмарин свіжий 5, олія оливкова 30, сіль за смаком, перець чорний мелений за смаком\nПомідори черрі, ягоди винограду, зелений базилік (або кінзу), часник і свіжий розмарин крупно нарізати. Залити гарячою оливковою олією і довести до смаку сіллю і чорним меленим перцем.\nМОСТАРДА (італ. Mostarda) італійська кухня - соус з фруктів, маринованих в гірчиці і сиропі. Мостарда використовується як гарнір до відварного м'яса і як соус до сиру. Є безліч рецептів її приготування.\nОсь один для прикладу:\nІнгредієнти - 2 яблука; 3 груші; 1/2 частина не зовсім дозрілої дині; 10 жовтих слив; 8 червоних слив; 3 персика; 4 інжиру; 25 дрібних цукатів і 2 великих; 1 літр води; 900 гр. цукрового піску; 1/2 літра сухого білого вина; 30 гр. сухої гірчиці.\nПриготуйте сироп. Для цього всипте цукор, влийте воду в каструлю і тримайте все на слабкому вогні. Коли сироп почне кипіти, залиште його на вогні ще близько 15 хвилин. Попередньо вимийте і очистіть фрукти і ягоди, великі поріжте на частини. Покладіть їх у сироп і влийте туди вино. Варіть все, поки фрукти будуть майже готові, всипте гірчичний порошок, помішуючи ложкою. Через кілька хвилин зніміть з вогню. Фрукти розкладіть в банки і залийте зверху сиропом. Краще проварити мостарду (уже в банках) на водяній бані близько 40 хвилин. Остудіть і закрийте кришками. Вживати через 2 місяці.


ТЕРМІНОВО! Бойовики розпочали штурм позицій сил АТО під Авдіївкою, є втрати | Діловий Переяслав\nТЕРМІНОВО! Бойовики розпочали штурм позицій сил АТО під Авдіївкою, є втрати\nСічень 29, 2017 Січень 29, 2017 Діловий Переяслав 0 Comment штурм\nУнаслідок ранкового штурму бойовиками в районі промзони Авдіївки поранено трьох українських бійців.\n«З сьомої години, з метою захоплення наших позицій противник розпочав штурмові дії. Вдалим маневром та контратакою підрозділи Збройних Сил України зупинили противника та не допустили захоплення позицій українських військ. Сили російсько-окупаційних військ зазнали значних втрат», – йдеться у повідомленні.\n«Провокація мала на меті звинуватити українську сторону у порушенні досягнутих домовленостей. На даний час обстановка в районі Авдіївської промзони залишається напруженою. Противник продовжує штурмові дії та не полишає спроб відтіснити українські підрозділи. На жаль, з нашого боку також є втрати», – розповіли в прес-центрі.\n“Тактика у бойовиків та ж сама, що і на Світлодарській дузі: вони проводили не менше години обстріл з мінометів, гранатометів, всього, що у них є на озброєнні. Близько 7 години ранку вони намагалися атакувати наші позиції. Мета була проста: хотіли спробувати вибити з наших позицій. Думаю, ті, хто їх відправляв, добре знали, що у них нічого не вийде… напевно хотіли, щоб більше загинуло. Наші атаку відбили, бій був досить жорсткий, у нас є втрати, у них, звичайно, втрати більші, але про їхні втрати ми не дуже переживаємо”, – цитує 112.ua речника штабу АТО Леоніда Матюхіна.\nЯк стало відомо пізніше, троє українських військових загинули, один отримав поранення під час боїв під Авдіївкою. Про це повідомив спікер Міністерства оборони України Олександр Мотузяник. За його словами, достеменно відомо, що у лавах сил АТО на цих рубежах загинув 1 військовослужбовець, ще 2 – померли від важких поранень, ще 1 – отримав поранення і вижив. Мотузяник наголосив, що йдеться про втрати, які сталися з початку доби, 29 січня.\nСкасувати вихідні, а не свято: В’ятрович пояснив “декомунізацію” 8 березня та 9 травня →


ППАЛЕША-МОНОМАХ — Код ЄДРПОУ 32388762\nПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО АЛЕША-МОНОМАХ\n19.02.2003 (17 років 5 місяців)\nКАМЕННА ЄВГЕНІЯ ГЕОРГІЇВНА\nАдреса: 83059, Донецька обл., місто Донецьк, Калінінський район, ПРОСПЕКТ ІЛЛІЧА, 95 А\nУчасники та бенефіціари 32388762\nБАБАК ЕДУАРД МИКОЛАЙОВИЧ\nАдреса засновника: 22111, Донецька обл., місто Донецьк, Ленінський район, ПРОСПЕКТ ЛЕНІНСЬКИЙ, 12, 22\nДата (період) обрання або переходу на єдиний податок: 17.05.2012\nДата виключення: 02.10.2015\nНомер взяття на облік: 06306952\nНомер взяття на облік: 05-16-03-7096\n20.02.2003 Змінився вид діяльності 18171 - ПЕРЕРОБКА ЧАЙНОГО ЛИСТУ\n20.02.2003 Змінився розмір статутного капіталу 50 грн.\n20.02.2003 Змінилася адреса М.ДОНЕЦЬК, КАЛІНІНСЬКИЙ Р-Н ПР-Т ІЛЛІЧА БУД. 95А\nІнформація про компанію "АЛЕША-МОНОМАХ"\nОтримайте ключові деталі про юрособу "АЛЕША-МОНОМАХ". Ключова інформація про юрособу допоможе юристу в аналізі, співпрацювати з бізнес-партнером або не варто. Ці відомості доступні в держреєстрі. Таку інформацію отримують за допомогою ІПН контрагента 32388762.\nДані про компанію "АЛЕША-МОНОМАХ"\nЗа кодом контрагента, що називається номер запису в ЄДР, можна дізнатися, в якому місці знаходиться ця фірма - для "АЛЕША-МОНОМАХ" це Донецьк, в нашому каталозі на літеру П. Юридична адреса контрагента 83059, Донецька обл., місто Донецьк, Калінінський район, ПРОСПЕКТ ІЛЛІЧА, 95 А, а також більш докладні дані можна отримати в повній версії нашого сервісу. За кодом підприємства в нашій базі містяться дані про фаундерів і тих, хто має право підпису, прізвища, імена та по батькові цих осіб. Ключові особи цієї компанії - керівник Каменна Євгенія Георгіївна, а також засновники Бабак Едуард Миколайович. У повній версії системи можна знайти судові рішення по цій компанії, дані з податкового реєстру і статутний капітал компанії. Форма власності компанії – ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО Дивіться інші компанії в Донецьк або в каталозі на букву П\nПП "НПФ "АЛЬРАМИ"


Кекси зі сливами, виноградом рецепт | Кулінарні рецепти\nВідповіді на питання. > Кулінарні рецепти > Кекси зі сливами, виноградом рецепт\nКекси зі сливами, виноградом рецепт\nСьогодні неділя, а значить, більшості з нас немає потреби поспішати на роботу, вірно? Тому давайте насолодимося домашньою випічкою і порадуємо нашу сім’ю новим рецептом, а точніше смачними кексами зі сливами, виноградом.\nПродукти за рецептом кексів зі сливами, виноградом:\nКурячі яйця – 3шт\nМаргарин для випічки – 125г\nГашене сода – 1 год.л.\nСливи – 200г\nВиноград – 200г.\nРецепт приготування кексів з виноградом і сливами:\nДля тесту нам необхідний розм’якшений маргарин, для цього краще всього залишити його на ніч при кімнатній температурі. Отже, замішуємо з м’якого маргарину з яйцями, гашеного содою, цукром, кефіром і борошном тісто. Тісто повинне вийти еластичним.\nСливи і виноград моєму, видаляємо всі кісточки і кладемо на паперовий рушник, щоб стекла вода. Потім кожну ягідку розрізаємо на дві або 4 частини, залежно від їх розміру і розмірів ваших формочок.\nДля випічки можна взяти невеликі формочки і спекти кілька кексиків, або взяти, наприклад, велику силіконову форму для випічки і у нас вийде один великий кекс. В даному варіанті кулинарочки використовували маленькі формочки.\nОтже, наші формочки змащуємо маргарином або кладемо папір для випічки, половинку кожної формочки кладемо тісто. Потім сливу і виноград і знову тісто.\nЗаповнені нами формочки розставляємо на аркуші для випічки і відправляємо в заздалегідь розігріту духовку до 180-200?С. Час випічки наших кексів буде залежати від того, яку форму ви використовуєте. Перевірити готовність кексу, можна за рум’яної скоринки і проткнувши зубочисткою або ножем.\nКекси зі сливами, виноградом найкраще виймати з формочок тільки тоді, коли вони охолонуть (зауважте з духовки відразу як испекутся). Рецепт досить простий, причому тісто дуже смачне, а от з начинкою можна «пограти» замінивши ягоди вишнею, яблуками, родзинками, одним словом, тим, що є у вас під рукою.\n« Смачні бутерброди з яйцем, сиром і часником рецепт\n10 порад як побороти тягу до солодкого »


Мої записи: Ilha das Flores\nЧи вважаєте Ви показ телесеріалу "Доктор Хаус" антидержавним, оскільки він відкрито демонструє нікчемність вітчизняної медицини в Україні?\nНа минулому тижні переглянув прикольний фільм Ilha das Flores. Там в оригінальній манері на прикладі помідора показано хто і в яку чергу має доступ до їжі в Бразилії. Спочатку виробники, потім покупці, потім свині, а після свиней — люди, які не мають грошей. Цікаво, що виробник виявився японцем, а серед людей, які не мали грошей, японців чомусь не було...\nКоли я переглянув фільм, то подумав, який цікавий фільм можна було б зняти, наприклад, про яблуко на українському ринку. Спочатку його збирає український заробітчанин в Європі. Потім, якщо його не з'їдять у Європі, не з'їдять українські митники, податківці, санітарний нагляд, власники ринку, то цей самий заробітчанин зможе його купити за гроші, зароблені за збір яблук. Ну чим не пригодницький сюжет?\nВтім, як справедливо зауважив Роман, цей сюжет є все-таки нетиповим для України: українці віддають перевагу натуральному господарству на своїх шести двадцяти сотках. У цьому є глибока філософія. Адже якщо обходитися без грошей, то не треба платити ПДВ...\nОпублікував Sandy о 15:49 Мітки: політика, рецензія


Laguna.ua | Стільці Стілець DC 009 хром/вишня. Ціна, купити за 142грн Стілець DC 009 хром/вишня в Ананьєві. Стілець DC 009 хром/вишня: огляд, опис, продаж.\nСтілець DC 009 хром/вишняАнаньївБезкоштовна доставка+ Бонус 2\nКод товару: 143967\nОпис:Стілець DC 009 Хром/Вишня\n- Стілець DC 009 по виду конструкції нагадує складний механізм, але насправді це цілком стаціонарне виріб. Хромовані ніжки перехрещуються між собою, і плавно переходять в спинку, яка має в своєму складілукруг, обхвачує спину людини. Над перехрестям ніжок розміщено сидіння, на якому буде зручно сидіти власнику або його гостям.\nКонструкція виглядає дуже витонченою завдяки тонким металевим елементам, і її можна використовувати в приміщеннях різної спрямованості: від обідньої зони до робочого кабінету.\n- Догляд за стільцями DC 009 складається періодичного очищення його поверхонь сертифікованими миючими та миючими речовинами.\nЦя інформація вже є на ціннику включно з датою, на яку інформація була актуальна. Інтернет-магазин "Лагуна" це є автоматично оновлюваний комплекс з періодичністю оновлень кілька разів на добу. Всі товари, що ви бачите на сайті, за замовчанням є в наявності (відповідно товари що закінчилися автоматично знімаються з показу). По телефону вам буде надано ту саме інформацію. Тобто менеджер відповість вам те саме, що бачите й ви, бо менеджер бере цю інформацію звідти ж. Вартість залежить від габаритів товару, населеного пункту доставки, типу доставки і тарифів перевізника. Відповідно ми не можемо просто зараз (до оформлення заявки) надати Вам приблизні або точні дані. Оформіть заявку.Коли я зможу отримати Стілець DC 009 хром/вишня?\nВ Дніпрі вул. Панікахи, 2 (НПО Орбіта, 11 корпус, стара прохідна, оф.206). Всі населені пункти України обслуговуються через транспортні компанії, наприклад "Нова Пошта". З точки зору отримання замовленого товару нашими представництвами можна вважати точки видачі наших партнерів, компаній-перевізників. З інших точок зору представництв окрім Дніпро не існує.Де і як подивитись на товар Стілець DC 009 хром/вишня в Ананьєві?\nТак, працює з 2003 року. За цей тривалий час інтернет-магазин "Лагуна" став одним з лідерів інтернет-торгівлі України та пропонує вам безліч товарів, з якими ви можете ознайомитись в каталозі, обрати та придбати прямо зараз! Кількість товарів в каталозі показано справа від логотипу. Сподіваємось наш сервіс сподобається і надалі ви будете користуватись послугами лише нашого магазину.Наша історіяНовітня історія Стілець DC 009 хром/вишня в м.Ананьїв:Відділення: вул. Незалежності, 19Або замовляйте доставку Стілець DC 009 хром/вишня від інтернет-магазину "Лагуна" у м. Ананьїв за вказаною вами адресою!\nКупити Стілець DC 009 хром/вишня в інтернет-магазині Лагуна (можливо в кредит, на виплат) в містах, селищах міського типу та селах: Ананьїв, Амури, Ананьїв Село, Байтали, Благодатне, Бондарі, Боярка, Великобоярка, Вербове, Гандрабури, Долинське, Дружелюбівка, Жеребкове, Калини, Козаче, Коханівка, Кохівка, Красне, Михайлівка, Новогеоргіївка, Новодачне, Новоіванівка, Новоолександрівка, Новоселівка, Пасицели, Романівка, Селиванівка, Струтинка, Точилове, Шевченкове, Шелехове, Шимкове а також в усіх інших населених пунктах України