2. Схід сонця\n3. Випромінювання свята\n4. Вареники з вишнями\nГості з Аргентини\nПовісті. Оповідання. Думки\nАле незважаючи на великі втрати у людських\nіснуваннях, на жорстокий наступ на людські душі, на\nжахливі поруйнування краю, життя під небесами продовжувало свій плин, своє перетривання і в нашім Закутку. Життя – се річ така дуже розмаїта і багатовимірна, щоби його можна було зупинить цілковито а навіть наймогутнішою людською потугою. Одвічний поклик життя сильніший над усі супротивні людські пристрасті. Бо в поняття це входить і щорічне земне розбуяння квітів та дерев, і життя худобини, звіра, і піяння птаства піднебесного. Життєдайні сили усьому сущому на землі посилають Сонце і небесні світила, а й могутнє випромінювання Любови, що було у замірах Творця. Тому за одним махом усе одразу неможливо, як то декому здається, викорінити. До того ж ріжнорухе пульсування життя має дивовижну властивість до відродження і оновлювання.\nТреба завдячувати нашому прекрасному хуторові, що він заплів у моє дитинство таку дивну барву, де поряд і Річечка, неперекопана, стрічкою поміж сіножатями вигиналася, і вільхи по обидва береги стояли, гайок витворюючи. Та Річка іще не перекопана була, і поля довкола межами зеленими врунистими позначені, так різнокольорово зацвітали щороку, і стежки білі поміж ними, що аби-но ступив на таку стежку да іти спрямувавсь, то чого тільки не надивишся там, що тільки не милує око твоє, – і жита, і пшениці, і вівса, і гороху маленькі смужки, і нивки білої-білої гречки (се вже потому «На білу гречку впали роси…»), й пахощі п’янкі затуманять твою голову, захмелієш цілковито. Хутірські хати у зелених садочках, в’язами та осокорами отороченими, чудувалися. По полю на Наталії1 три дикі груші шатристо розросталися, як великі дива світу. А удалині і ліс синів. Поряд тебе, із твоїм входженням у світ, із пізнанням сього світу і прилученням до його краси були і коні, і худоба свійська, і овечки, й барани круторогі, і маленькі лагідні телятка, і лошата, і собаки, й коти, і гуси, і кури, і незчисленне птаство дике, що навперебій виспівувало такі чудесні мельодії, і все різне, кожної птахи спів на спів другої не схожий був, і метелики, і цвіркуни, і джмелі вусаті, а у воді, у Річці риба й раки, і жаби – і все розмаїття животвору Божого поряд з тобою співіснувало. І це таке багате природне окруження клало, заронювало у дитячу свідомість великий заряд позитивної енергії. Це всупереч а будь-чому.\nА поруч ще й жила казка, і перекази, і передання. Пам’ятаю, у ті перші повоєнні роки як часто і багато розповідали дорослі, в основному старі люде, баба Купчиха, про незвичайні небесні з’яви, що показувалися на небі вечірньої чи світанкової пори, що їх бачили люде у Бронному, у Високому, а котрі і сама Купчиха своїми очима бачила. Це були якісь небесні вогняні стовпи, або ізнов древні старці із білими бородами воссідали на небесному престолі, або ізнов великими вогняними буквами написи із’явилися на півнеба. Купчиха бачила ті написи, хоча й не могла прочитати, але дано було, послалося їй у розуміння, що ті написи сповіщали про кінець світу, який ось скоро гряде. Я вислуховував ті розповіді, причаївшись, із завмиранням серця. І так чудно робилося мені, аж зідхав у павзах, і незрозуміло ставало, чому такий прекрасний світ да має загинути через людські гріхи. І хіба ж не можна було б тим людям обійтись без гріха, жити так, щоб не грішити, то й світ зостався б.\nОповідям таким не було кінця і краю, особливо коли збиралися на вечірки кужіль прясти. Тоді і про вовків, і про ляків різних можна було почути, і про телегузів, що се якби скелет людський світиться, і рухається темної вечірньої пори, несеться за заблукалим самотнім подорожанином, що як би не втікав той, то не втече, телегуз світляковий так і насідає на людину, що й погибає декотра од переляку. Тут можна було почуть і оповіді із сивої давнини, про часи, які відшуміли, і про людей, котрі відійшли, за далиною вже. І все у тім давнім часі було таке манливе та прекрасне, далебі прекрасніше усе, як тепер. Аж дівчина, котра не стримається да й вигукне «Ото нам би в ту пору треба було народиться да жить, то й горя не знали б!»\nА то просто казки розказували. Це вже знаєш, що казка, що вигадане, нереальне, а все одно кортить слухать, бо й у казці, якби все живе, якби продовження самого життя чи відлуння його.\nВідтак ізнов пісень співали. Одна пісня іншою змінювалася. Були пісні веселі, а були й печальні. Се за словами, та й по голосу можна було розрізнить. Але мене дивувало, що ті пісні із людського голосу вихоплювалися раптово і несподівано, якби хтось усередині людини ті пісні підказував. Бо це ж треба було таке велике число пісень вивчить і запам’ятать як на слово, так і на голос. Що аж феномен людської пам’яті здавався мені тоді дивовижно неймовірним.\nІз шести років, здається, я був приставлюваний до роботи. Навесні, коли розливалися води, наставав Великий Піст, земля парувала, струменіло пахощами незрівнянними духмяне повітря – усе манливо кликало надвір, мене заставляли сукати цівки, бо у хаті в час Посту, як звичне, розставляли верстать, і ткали полотно, чи радюги, чи що там, шматники, чи рябу таку тканину полотняну на штани мені, й на верхній одяг для усієї родини. Туди в основу впліталась чорна нитка, виварена в ольшинових котиках. І матерія виходила чорно-біла, ряба, у клітинку, якби французька матерія. Я любив спостерігати, як полотно тчеться, і саме по собі складається у грубе покотьоло, як потому знімають його із верстата. А от цівки сукати не любив. Се було надзвичайно марудне для мене заняття. Може, а й мабуть, таки тому, що сильно кортіло мені вийти надвір, в обійми веселої манливої весни.\nА коли пообсівають поля, пообсаджують городи, й коли зазеленіє трава, мені доручали на Болітці пасти гусей. І це вже було заняття веселіше. Гуси на волі, і ти на волі, хоча до одного місця прив’язаний – до Болітця. Траплялося, що я засинав на малій сіножатці. Гуси те одразу завважували своїми маленькими всюдипроникними очицями, й моментально ішли в шкоду, ховалися у ячменеві, пшениці, у вівсові, чи що там іще було посіяне поблизу, поспіхом, але якби і повагом об’їдали колоски, обшморгували волоття. Коли хатні заставали гусей у шкоді, на мене з криком накидалися, розбуджували, я прокидався зо сну стривожений, і одразу із раю потрапляв у гамірний, дратівливий світ – тоді перепадало і мені, і гусям. Але траплялося інколи, що гуси затримувалися у шкоді, а сон мій тривав довго, гуси наїдалися досхочу, та й самі поволеньки виходили зі шкоди, якби впорядкованою зграйкою, розташовувалися на Болітці, уже не паслися, розкошували у ситості, вола їхні були небачено грубі, спокійно вищупували дзьобами під крилами та під животиками, скрізь, де можна було дістати, і як дозволяло згинати шию грубе воло. Тихенько собі перемовлялися. А баба галамага. Я інколи, прокинувшись із тривалого і смачного сну, заставав таку ідилічну картину. Але серце моє одразу заходилося неспокоєм, і це тривожило мене іще сильніше, як коли гусей заставали у шкоді. Бо невдовзі хтось із старших домашніх неодмінно переходив Болітце ніби у своїх справах, але за грубими волами і поведінкою гусей одразу ж і здогадувався, висновував про шкоду, та й завертав убік на поле, ішов дивитись потраву. І тоді перепадало тільки мені, а гусям уже нічого. Не понісши кари, вони уже й реабілітовані стояли та вищупували дзьобами своє пір’я. І це друге діяло на мене дошкульніше, аніж перше. Тут впливав момент несправедливості. Як мене докірливо відчитували, ганили, то гуси тільки байдужо поглядали на мене своїми малими очицями, побіля яких, як мені здавалося, гарцюють смішинки, лукавинки. І зносити такий насміх із їхнього боку ставало просто несила.\nНа Болітці біля гусей тоді я часто мріяв про дорослість. Що все кортіло мені скоріше хоч трохи підрости, дорівнятися до справжнього пастуха, полишити сих гусей із їхнім Болітцем, чи Болітце із гусьми, вийти на широкий простір, і разом з усіма пастухами гонити на Наталію пасти свій товар – і корову, і телятко, і овечки, і барана круторогого, на якому, воссідаючи, і тримаючись за круті роги, і поїздити можна. Він собі біжить, як ні в чім не бувало, а і тебе везе. Тільки щоб дорослі хатні не бачили, не знали, бо на баранові їздити не дозволялось.\nСе була елегія, ідилія мого пастушкого життя, як відлуння тих давніх античних і біблійних елегій та ідилій, хоча під тую пору мені іще й тринадцятий не минало.\nЯк пасли ми товар на Наталії. У череді пасли, а кожний свій товар наче й зосібна пас. Скільки голів тієї худоби було, овечок да телят скільки, то й душ пастухів не набагато менше було.\nАле тільки навпрошки, як глянуть на схід сонця, то до Наталії рукою подать – близенько. А якщо в обгін свій товар гнати, великою дорогою у світ, да на Стінку, ізвідки вже гинша доріженька прямісінько на схід сонця поворот, відгалуження робила, да через мазурську Купину, да через сіножатку, да через Річку на високую Білу гору, що проз Дубину на самісіньку Наталію до першого болота на сиві комиші й вела. Се була путь дальня. І від нашої хати. Ті ж, котрі гонили свій товар на Наталію пасти від Шляху, із Правої дороги аж – для тих се був путь іще далекіший, хоча й не пряміший також. І для кожного се завжди було так проблематично свій товар штири рази щодня сюди-туди прогнать доріжками вузькими, що крізь жита, пшениці, вівса, гречки білопінні, да що там іще, попрорізувані, прогнать і шкоди не наробить. Бо наробиш кому шкоди, да відомо стане, що це ти, то лиха тобі не обібратись, і опінія твоя гонориста, яко пастуха, а геть поникне. Шкодливих пастухів у нашій окрузі уже знали, і на них лягала печать вирізнюваного привселюдно відчуження. Це ж не те, що тепера: наробив шкоди, чоловіка обікрав, побив, а то і вбив, та й в іроях ходить – не вирізнюваний осудливо привселюдно. На нашім хуторі у мої дитячі літа сі звичаї іще не побутували – наближалися хіба тілько із-за пагорба невидимо, хоча й відчутно, може, у схованім бринінні настроїв.\nІ тут треба було добре пильнувати, як женеш свій товар на пашу. Бо товар, худоба, вона і на те є худобина, що тільки норовить, як би у шкоду вскочить да зела свіжого сріберно росяного уранці скубнуть, да потолочить його. На шкоду кожна худобина надто спокуслива. І хіба встережеш, утримаєш її, коли сутність твоя, у прочумлюванні скута, іще до бадьоріння сповна не розпросторилася. Але і в міру бадьоріння єства твойого не пильнування худоби ону заманює, зате світу вранішнього росяного свіжого розглядування зір твій манить, спокушує необоримо. Який тихий да прекрасний він. Надто ж коли ти першим женеш свій товар, і уся первісна вічна краса усесвітова перед тобою стелеться і розгортається. Як сонце червоне велике із-за Наталії перед тобою устає уповільнено, але неухильно. Таке потужне джерело денного тепла і яскравіння світової краси. У тім Наталинськім моїм раннім дитинстві нічого, здається, я не любив так заманливо спостерігать, як схід сонця. Як воно повільно неухильно із-за Наталії устає. І ти наближаєшся, і воно навстріч тобі устає. Але не зійтись вам ніколи упритул, не позустрітися зблизька. Бо як ти до обрію наближаєшся, то обрій від тебе тікає, навіть якби і вдалося тобі через цілу Наталію перейти да до самих Холопів сягнуть. Такий сей безмірний та дивний світ все мінився у зорові твоїм, і в свідомість твою кладучи дивність нез’ясовну.\nСе далеко потому уже на схилі віку свого на своїй убогій постелі одпочиваючи, я слухав радіопередачу «Світ розмаїтий», гостем якої тоді був один уславлений пілот-випробувач. Тон мови його випромінював поважність. І в єстві моїм ізнов запульсувала колишня давня симпатія до пілотів, як вони вільно у піднебеснім просторі почуваються, і шматок хліба їхнього завжди чесно зароблений. Ізнов Антуан де Сент-Екзюпері. Маленький принц.\nІ стала ведуча радіопередачі єлейним голосом, а я вслухався все, героя неба того розпитувать. Чи вірить він в амулети. Та ні ж. І чи зустрічався з НЛО. А ніколи. Від інших тільки чув, начувавсь. І чи малює. А трошки. Олівцем в основному. І якими мовами іноземними володіє. А ніякими. Тілько коли у світи широкі далекі став літать, то вивчив англійську мову у тім обсязі, що може спілкуватися у леті та в час приземлення із диспетчерами аеродромів. І тут згадав я, не втримався, як у газеті «Бульвар» зізнавався оден побратим, ніби він знає напам’ять аж дванадцять іноземних мов. Що викликало у мене неабияке подивування. І запитав я потому принагідно у довірчій розмові а ще в одного знакомого побратима, чи й направду хвалений той наш сучасник да знає аж дванадцять мов. Лукаво усміхнувшись, сей уже побратим, і відказав тільки: «А він жодної, а він і своєї, як слід, і то не знає».\nІ в спогадуванні, пригадуванні отакім одверта стриманість сього пілота будила у моїм серці іще глибиннішу повагу до нього.\nА тут ведуча уже ізнов єлейно, єлеєм маже, да з новим запитаннячком да навстріч пілотові іде. Яка дивина найбільша та найвражальніша йому у небі запам’яталася. Й відповідь пілотова тут раптовою й однозначною була. А зустрічав він, і не раз таку дивину в небі. Як летів він до схід сонця, супротив сходу сонця. Червоне сонце із-за обрію сходило, показувалося. І то була картина неймовірно, невимовно прекрасна. Бо у леті в небі воно ж зовсім не так сприймається, як на землі. Червоне сонце устає і біжить тобі навстріч в ушвидшенні, і се картина дивовижна. Що її і словами не передать. Жодна мова у світі неспроможна передати цілковитого сенсу речей, особливо страшних і прекрасних. Тодось Осмачка.\nІ в інтонаціях розповіді пілота забриніла непідробна стриманість в осяганні світу. І зі стіп злежаности пам’яті моєї заворушився спогад, і над очі уявно картинка постала. Як я у дитинстві схід сонця зустрічав, на Наталію свій товар пасти женучи.\nБо і мені відтоді завжди, кожного разу було як зворушливо схід сонця зустрічать. Рівно ж як і проводжать сонце при заході, коли воно ізнов червоним та великим робилося. Чогось дивовижнішого у величності своїй мало на світі мені зустрічалося. Як схід і захід сонця.\nАле були ранки і були дні святкові, дні недільні і дні рокових свят. Вони і зараз стоять перед зором моїм, й уповільнено кінематографічно лине течія їхня. Се була врочистість виняткова, і міра благодаті висока. Як дарунок небес за праведні труди. Ніколи більше у житті не клалось на моє серце таке врочисте і благісне осягання свята, як у ті дитячі Наталинські літа. Особливо і знову ж таки у літні ранки, у пору Зелених свят. Врочистість і свято клалися на наш хутір, на Наталію і увесь піднебесний простір іще звечора. А уранці високий святковий настрій розсіювався рівночасно, як і сонячне проміння розсіювалося. І загусав, і вистоювався, як і сонце загусало та вистоювалося. І сочився наскрізно не знати й ізвідки. Що увесь світ скоро був напоєний, суцільно пронизаний врочистим святковим настроєм. І це було сяяння неймовірне, й печать умиротворення незрівнянна клалася на серце. Що того також словами не передать. У музиці хіба. Ізнов як прекрасний голубий Дунай. Що пливе блакитними річками льон. І щось діється із твоєю душею несказанно неймовірне, але осягнуть того усвідомлюванням і розумінням своїм неможливо.\nІз Наталії нам добре видно було, як святково бриніли у сяянні високім наші хутірські оселі із своїми садками густо зеленими. А дорогою, шляхом трахтовим аж ген ішли до сусіднього села наші хуторяни, хуторянки здебільшого, до церкви. Одні лиш цятки віддалеки розрізнюємо, а празникові вишивані строї на них самі угадуються. І застигла від пасіння у благіснім умиротворенні худоба, усесвітову гармонію наслуховуючи. І хвалу Творцеві у величній симфонії складало різноголосне птаство. Свято є свято. І його незрівнянне благісне випромінювання пронизувало кожне живе дихання. Й тривання його продовжувалося аж цілий довгий день, і ніхто нічого в цей день не робив, окрім запорювання худобини, бо вона – створіння німе, і сама собі ради дати не може. Хоча високий святковий настрій і кожну худобину наскрізно пронизував та осявав.\nІ тільки під вечір на твоє серце клалося передчуття, усвідомлювання, що усе на цім світі минає, й угадування віщувало, що скоро все скінчиться, святковий настрій за ніч розсіється, потане в темені аж до наступного свята, а завтра настане, спаде на наш край будень.\nЯк поклалось на свідомість мою і відбилось у пам’яті, то усі фази того святкового дня були високо повнозначні в осяганні моменту благості, врочистості, краси й гармонії. І як на день товар заженеш, то у дворі і в хаті яка благодать стояла. Зелене липове гілля скрізь по стінах порозвішуване разом із запахущими паннами-лепехою. А у хаті то і на землі, на долівці, і на лаві, і на канапі панни порозкидувані лежали. А лиця усіх домашніх – і Батька, і Матері, й усіх старших братів та сестер випростовувались у сяянні посмішки та благодаті. Й лагідності неймовірної. Що підступитись мені, малому, було зовсім не страшно, як то наразі ставало в усі інші дні. І в моменті отім як бриніння моєї і віковічної мрії наближалося. Момент, коли лев і лань поряд возлежатимуть, а над світом запанує високий мир.\nЧасом десь уже пополудні, коли сонце сягало заповітної небесної висоти, а світовий простір застигав якби у нерухомості, тільки удалині на небозводі хиталося марево, фата моргана, із церкви поверталися Мати, у вишиваній червоним і чорним сорочці, і спідниця на них так само вишивана чи підтикана була, а за Матір’ю ішли тітка Катерина, Батькова старша сестра, і дядько Юхим. Я тоді так соромився у нашому дворі і в хаті чужих людей, що тут і віддалявся у якесь потаємне місце. Але тітка Катерина мене одразу і виявляла, наближалася до мене упритул, і з кишені у вишиваній, візерунчастій легкій камізельочці діставала два кольорових у папірцях цукерки й подавала мені. А я повинен був поцілувати тітці Катерині руку. Так Мати научали, наказували. Хоча й варівко робилося мені, та несмілість сковувала. Але і дивність нова клалася на серце, що аж розкошував я потайки собі десь у закутку, коли гості до столу всідалися.\nЙ іще надвечірня картинка свята запам’яталася, коли сонце до заходу хилилося, довгий літній день згасав, прохолода, вільгість на землю спадала. А умиротворені, празниково вбрані хуторяни сиділи по дворах своїх на лавках і ослонах коло хат, вели тиху мудру гутірку, а на їх випростані спокоєм лиця клалася печать передчуття будня.\nУсі фази святкового дня містили повнозначні благісні смисли буття. Хоча й одмінні, неповторювані у перебігу миттєвостей вони були. Але найврочистішими вирізнювано це все-таки були ясні ранки недільні і ранки великих рокових свят. І коли випадало мені котрийсь такий ранок на Наталії прогавити, то важке огірчення клалося, і довго, уже цілий день не сходило із серця мого. А траплялося це тоді, коли Мати, жаліючи, не будили мене, а посилали пасти наш товар когось із старших. І коли у яснім уже молодім дозрілім ранкові я теліпався на Наталію, щоби замінить на пасовиську старшого брата, то щемкий жаль за чимсь неповторно втраченим суцільно сковував моє єство. І довго потому іще здавалося мені, і зараз здається, що то був найпрекрасніший ранок на світі. І не раз так здається іще часто мені, що найяскравішу дивину світу сього ми або прогавили у сні, спали ми, а вона розгорталася проминально поза нами, або не застали уже її, тобто прийшли у цей світ запізно, або станеться вона, із’явиться, заяскравіє, коли нас уже не буде, відійдемо коли ми. Щось подібне і Мати наші згадували, коли уже паралізовані були, говорили мені, свій жаль висловлювали. Що які то були благісні і неповторні часи у їхньому уявлюванні, проглядуванні і розумінні, коли Ісус по землі ходив, зцілення і дива різні грішному людові являв.\nСе далеко й далеко потому, через гони літ, через десятиліття цілі, укінці аж століття і тисячоліття я із репродуктора увечері в своїм убогім помешканні слухатиму римсько-католицьку програму «Кредо». І передаватимуть, говоритимуть радійно про послання Папи Римського про свято, які високі смисли містяться у святкових днях, як учинені вони за замірами Творця, щоб від трудів своїх одпочивала людина і возносила хвалу Господові. Й дні такі а зовсім одмінні од буденних. Бо у дні такі входить у наше серце високе відчуття й осягання свята, яке кладеться, посилається у піднебесний простір ізвиш, і бриніння його у наших відчуттях та в усвідомлюванні нашім яке незбагненно нез’ясовно благісне і блаженне. Що також посилається ізвиш.\nІ одразу із пам’яті моєї так і побігло, найшло над очі пригадування, якими ж яскравими були у нашім дитинстві на зорі життя усі ті літні хутірські й Наталинські недільні ранки і дні. Які високі смисли буття клалися на твоє серце, увіходили у свідомість, якими первісно світлими переживаннями повнилася твоя душа. Що аж тільки на схилі віку ось осягаєш їхнє істинне значення, і складаєш усьому тому правдиву ціну.\nЯк 1948 року наша старша сестра вийшла заміж, то скоро й перебралися вони жить у сирітську хату на пагорбі. Мене Мати потому часто посилали із якоюсь передачею до сестри. Через Попову гору – се вже не пагорб, а справжня тобі піщана гора із вітряком у місці високо найпримітнішім, вітряк тоді ще інколи крильми своїми розмахував, як я ішов, – було кілометрів п’ять пішого ходу. Найчастіше посилали мене улітку, але і в інші пори року також. Зажену товар, візьму нарихтований Матір’ю клумак у руки чи за плечі – та й подавсь собі. А спека, буває, аж тремтить у високості під небесами, розімліла геть. А я іду та до місць нових подивовано приглядуюсь. І все таке чудне мені. І що подалі від дому заглиблююсь у простір світовий, то все інтересніше мені.\nТак що ті місця уже тоді вабили мене, нез’ясований для душі інтерес викликали міченістю, може, своєю.\nА одного спекотного літнього дня року, здається, 1949-го зі мною у дорозі така неспогадано жахлива історія прилучилася, яка проте по перебігу своїм одразу ж і потішливою стала.\nЯкось то отакого спекотного літнього дня – теплінь тиха стояла неймовірна, повітря аж дихтить, пашіє в тремкості ясній – коли загнав я із паші до хліва уже товар, Мати і зрихтували мені передачу до сестри нести. Миску глибшу вареників із вишнями. В хустку завинули біло жовтаво із квітками червоно чорними посередині. Видно, се була уже стара хустка, а мені здавалось, що нова, празникова. І так се подивовано не узгоджувалось у сприйманні і розумінні моїм, що от врочисто празникова річ да на таку прозаїчну річ, як загортання миски із варениками, ужито. Але від того і мисочка сама, і вареники з вишнями – щойно вчора сі плоди земні сонцем тішились, я їх на вершечках гілля позривав, – сьогодні вони вмістом вареників стали – також нового сяяння і смислів набували. А не такого тільки, щоб у рот укинуть.\nПозв’язували Мати ріжки хустини, і не видно синьої мисочки, сховалася, два вузлики у центрі перетинання її витворились. Я за вузлики ті у руку та й пішов собі. Понад Річкою. Скоро й хутір наш поминув, на широку ґрунтову дорогу вибивсь. Стежка тут обіч біла, аж сяє до сонця, співає, твердо втоптана. Що то ніг людських по ній ступало, що то слідів позоставлено. Міркую собі. До них незчисленних і свої сліди босих порепаних стіп додаю.\nА навкруги теплінь ясна висока застигла і висне. Аж ряхтить у полуденнім зеніті. І людей по обидва боки дороги ніде не видно. Душа віддалилася й розчинилася у високій ясності тій. Німують дерева. Врочистість для осягання й душею переживання недосяжна.\nЖита клаптиками, килимками сиво, як полотно, половіють. Вибілюються у ясності. І нивки із іншим збіжжям стигнуть. Десь людина, змаліла геть, удалині показалась. Її значіння в дооколі неістотне. Бо те, що під небесами вистоялось, схоже, значніше, й величніше і над саму людину, і над її душу. Яка то інша висока усесвітова душа своє дихання над краєм випромінює.\nУ дивних відчуттях простую собі, а сутність моя мала у безмежжі того простору вже розчинилася. Помалу й до Попової гори наблизивсь. Стежка тут уже піщана, ноги вгрузають, і пісок поміж пальцями чуть. На гору зіп’явсь, і вже долина в усі сторони світу передо мною лежить, простяглась, розпросторилась.\nВітряк німує, і немов жива істота, також замисливсь. Стежка, що перетинає, проз вітряк на Попову гору веде. І от, ізвідки тільки він і взявсь, стежкою піщаною від вітряка мені на перетинання пес біжить. Суцільно чорний. Тільки язика червоного висолопив та й віддихується. Жах який несказанний. Аж спокій високий піднебесний сколихнувсь. Душа моя від переляку тут же і в п’ятах порепаних опинилась. Над усе у світі із самого малку я боявся собак. Однаково, як великих, так і малих. Але над усе чорних. Сей страх і з літами не розвіявсь, дотепер у мені сидить. Страх то така річ, аби но завітав, то й засів невитравно, а то й розростається іще. Про це, про мій стан душі отакий, собакам, кажуть, добре відомо. Аби-но завважив, що боїшся його, так одразу в наступ та агресію переходить, не відстане вже.\nІ в тому я мав можливість пересвідчитись. Хоч, може, той чорний пес, це вже як потому я став здогадуватись та висновувать, і не належав до скрайніх таких, а поблажливіший був. Може, він незалежно від мене свою путь куди то тримав, до подруги, наприклад, і не обов’язково суцільно чорної, а язика червоно висолопив тому, що спека ж полуденна допікала. А йому ж іще в кожушку незміннім перебуваючи.\nПросто наші шляхи, дороги наші, може, випадком перетнулися, як випадком багато чого робиться у цьому житті. А мені вже здалося, що пес нарошне мені навперейми женеться і кусать з наскоку наміривсь. А поряд – хоч би одна яка душа жива. Зупинивсь я. Занімів на місці. Ноги мої глибше у пісок вгрузать почали. Чи то здалося просто так мені. Як же і буть мені тепер, що робить. За вродженою полохливістю і ніяковістю я не із тих, щоб ув одчайдушний поєдинок із нападником вступати. Я ізмалку і аж дотепер до того схиляюсь, як би зручніше нападника обійти, розминутися із ним. У крайньому випадку у переговори із ним вступить, домовиться. Уже якщо і неможливо й те, то задобрить його, на компроміс піти. Зрештою останню лахманку свою скинуть та віддать, аби він, нападник, од душі відсахнувся. І хоча висока одвічна істина про те, що коли просять, вимагають від тебе сорочку верхню, то й спіднє віддай, а спіднє вимагають, то й каптана свого скинь, іще не відома була мені, вона лиш у повітрі надо мною носилась в піднебессі. Але діяти саме таким чином я уже був готовий, правда, не так від внутрішнього переконання, готовності душі, як із спонуки.\nЯ вирішив, здогадався, вірніш, – на що ж іще і здатен був мій кволий здогад, – задобрити пса, хоч він не накидався й не гавкав поки що на мене. Крізь ріжки розтулені хустини празникової я руку свою в мисочку заглиблюю. Вареничка із вишнями дістаю.\n– Ось нате, прошу пана, покуштуйте. Може, ви не куштували іще із вишнями…\nІ під ноги псові суцільно чорному вареника кидаю.\nВін до подаруночка мого нагнувсь. Язика червоного свого в рот увібрав, зелепання припинив, обнюхувать вареника почав. Відтак голову підвів і на мене дивитись став. А смачне. Якби подяку висловлював. І вже аж потому за трапезування приступив, узявсь. Але я того вже не бачив. Страхом великим гнаний, я чимдужч поспішав своєю дорогою. Як би подалі відійти. А думка моя довкола одного оберталася, вертілась, як же він, пес, вареничка того їсть. Із кісточками вишні варені ковтає, чи кісточки випльовує.\nНе озираюсь допоки, боюсь поглядом своїм, озиранням щоб лиха не наробить, не накликать. Та по якімсь то моменті все-таки озираюсь, а пес уже женеться до мене ізнов, і вже близько. Суцільно чорний із язиком червоним висолопленим. Я хутчіш руку у мисочку занурюю та вареничка дістаю, під ноги псові кидаю:\n– Ось нате, прошу пана; смакуйте далі, якщо ваша ласка. Тільки кісточками не вдавіться…\nА сам тим часом чимдужч дорогою поспішаю захеканий. Мені якби чим подалі увійти, поки пес трапезуватиме.\nТа цього вареника він уже хутчіш із’їв. Розсмакував, що воно таке. Та й ізнов із висолопленим язиком червоним за мною женеться. І хоч би гавкнув тобі. А я вже третього вареничка із миски дістаю. Та й псові під ноги:\nА сам чимдужч поспішаю, щоб подалі увійти. Вже й Попову гору минув. У долину дорогою спустивсь. Мисочка моя легенькою стала, а пес і не думає від мене відставати. Переслідує. Ось і річечка вже блищить. Я бігти пустивсь. Навтеки. Мені дай річечку перетнуть. Може, у воду, у брід пес не піде, ніг мочить не схоче. Змірковую собі. Хіба перескочить у вузькім місці.\nЯ річечки уже майже сягаю, але з одчаєм намацую у мисці тільки одного останнього вареника. І тут винахідливість, як з’ясувалося, моя спрацювала. Я переламую того вареника. Спершу одну половину переслідувачеві під ноги кидаю, відтак уже на самому березі річечки – другу. І на переміллі пускаюсь убрід. Віддихуюсь на другому протилежному березі.\nТепер я на однім березі, а пес – на другім. Озираюся. Дивимось одне одному в очі. Схоже, і на переміллі пес убрід пускатись не наважується. І я полегшено віддихуюсь, що нарешті спекався грізного переслідувача. Але що скаже сестра і що скажуть Мати? Чогось вигадувать я не вмів, але уже знав, що коли говорити правду, то не повірять. Якщо і збиратимуться вірить, то сумніви на перешкоді повстануть, вийдуть та й розростатимуться, як пересторога.\nА поки що стою на березі, віддихуюсь. Серце моє безпеку відчуло та й ізнов на розкошування випростовується. Я долиною уздовж річечки милуюсь. Така прекрасна долина. Від опівнічних вітрів пагорбом захищена. У глибині долини он садок пишний у розімлілій високій ясності в зелені стоїть. Одпочиває. Не скажеш, що замріявсь. Дивно так. Садок пишний, а без хати. Хату уже спалили. Адамів садок тільки й зоставсь. Батькова хата згоріла. Хату батько будував, садок Адам садив.\nА пес, повертівшись трохи на тім березі, покрутивши хвостом, повернувся та й побіг собі в протилежному напрямку, у протилежну сторону на Попову гору, ізвідки й із’явивсь. І друга знов загадка. Чому ж це він а жодного разу і не гавкнув на мене, може, той пес був якийсь дивний у колі своїм сумирний, не від світа сього, як і я серед людей.\nСестрі та Матері я все-таки розказав про вареники, як і було насправді. Не можу сказать, чи повірили вони, і як це у їхнім розумінні відбилось. Але для мене та подія назавжди зосталася потішливою пригодою. Як я із самого раннього дитинства собак боявся. І тепер боюсь, коли до схилу обважнілого мій полудень віку котитись почав.\nАле того спекотного, куди, у котрий бік не глянь, то повітря розімліле у задусі хитається, літнього дня 1949 року я стояв над рівчаком із порожньою мискою і опереможено дивився услід псові, що розмірено поволеньки трушки біг, повертався на Попову гору.\nПес усе віддаляється й віддаляється, але перш ніж змалілий він щезає, розчиняється у тремкім жовтім мареві, рветься ясна тонка струна мого зацікавлення, що простяглась у тремкім жовтім просторі між зором а між змалілою цяткою пса.


Статті - Центр англійської мови ELC\nELC 01.08.2019 Статті No Comments\nВ сьогоднішньому уроці пропонуємо дізнатися, як англійською звучать назви дерев, кущів і квітів. Місіс Кейті розповідає багато цікавого!\nВивчаємо числа англійською мовою від 20 до 90. А ще - бонус! Ви дізнаєтеся, як англійською пишуться сотні, тисячі, мільйони та мільярди.\nВ рубриці "Happy English" ми будемо говорити про зиму. Місіc Кейті підготувала багато цікавої та корисної інформації.\nТема артиклів досить складна, і потребує певного часу, щоб їх вивчити. Треба знати всі правила вживання означених і неозначених артиклів, щоб розмовляти правильно. Місіс Кейті пропонує розглянути правила вживання …\nПитальні слова дуже важливі в будь-якій мові. Без них не поставиш запитання і не отримаєш відповідь. Отож, поговоримо сьогодні з місіс Кейті про питальні слова в англійській мові.\nСьогодні пропонуємо Вам познайомитися з країною, в якій можливо освоїти яскравий, цікавий, насичений сленговими виразами американський варіант англійської мови - USA\nВиявляється, що крім означеного і неозначеного артикля є ще й нульовий! Саме про нього розповідає в даному випуску місіс Кейті\nПравильно знайомитися потрібно вміти. Місіс Кейті розкаже, як це правильно робити англійською мовою\nСьогоднішній урок ми присвячуємо особливим випадкам вживання означеного артиклю "the"\nНеозначений артикль в англійській мові\nПропонуємо розглянути неозначений артикль в англійській мові, а саме основи та правила його вживання. Коли краще вживати a/an, і як ці правила запам'ятати?\nЗаймайтеся англійською без вимушених перерв!\nПрограми адаптовані під перехід на дистанційне навчання на навпаки у будь-який момент.\nRSVP как переводится и что означает эта аббревиатура\nКак не прозвучать грубо на английском или 5 советов как …\nЦентр англійської мови ELC Copyright © 2021.


На Воздвиженці начебто планують зрубати фруктовий сад під забудову, місцеві протестують ✔ Kyiv Media\nНа Воздвиженці начебто планують зрубати фруктовий сад під забудову, місцеві протестують\nКомісія Київради має вирішити питання продовження оренди земельної ділянки.\nМешканці місцевості Воздвиженка, що в Подільському районі Києва, протестують проти знищення фруктового саду під будівництво нового житлового комплексу. Про це йдеться в матеріалі dsnews.\nДозвіл на будівництво бізнес-центру на перетині вулиць Верхній Вал, Кожум’яцької та Вознесенського узвозу нині намагається отримати ТОВ «Феліксія». Питання продовження договору оренди з компанією сьогодні начебто має розглядати Постійна комісія Київради з питань архітектури, містобудівництва та земельних відносин.\nОрган самоорганізації населення «Вуличний комітет Воздвиженка» начебто готовий доглядати за територією саду самостійно та закликає втрутитися міського голову Віталія Кличка.\n«Віталій Кличко приїжджав до нас на Воздвиженку, особисто брав участь у знесенні будівельного паркану і врятував наш фруктовий сад від забудови. З огляду на його позицію з порятунку зелених насаджень столиці, ми вимагаємо від мера не просто підтримки, а реальних дій із захисту саду (…) Думка громади є однозначною: на Воздвиженці є і має бути фруктовий сад, який ми садили і відновлювали. Тим більше, наш сад — це історичний сад на історичному Подолі», – повдіомила секретар ОСН Світлана Безкоровайна.\nЗараз ця територія обнесена парканом, поруч також триває будівництво скандального «Поділ град Вінтажа».\nВодночас, за інформацією «Наших Грошей», в будівництві також зацікавлена ПАТ «Фінансово-промислова група «Атіка», яка разом з ТОВ «Феліксія» в минулому році намагалися скасувати ряд містобудівних обмежень з охорони культурної спадщини. Також територія, на якій ведеться будівництво, начебто входить до складу державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ».\nЗ відкритих джерел відомо, що засновником ТОВ «Феліксія» є кіпрська компанія «Сантаріо Холдінгз Лімітед», а бенефіціаром вказаний Віталій Вайнштейн, колишній помічник нардепа від БПП Олександра Грановського. ПАТ «Фінансово-промислова група «Атіка» видання «Наші Гроші» пов’язує з колишнім очільником ДУС Сергієм Березенком.\nТим часом, Київрада у четвер збирається голосувати за викуп ділянки перед «Пресою України», де планується будівництво висотки.


Александрит, виробу з александритом, прикраси александрит, дорогоцінний камінь александрит купитиАлександрит є різновидом хризоберилу, здатного міняти свій колір залежно від висвітлення. Александрити мають зелене фарбування при денному світлі й стають фіолетово-червоними при штучному висвітленні\nУперше цю особливість каменю помітив фінський мінералог Н. Норденшельд.\nУ квітні 1834 р. в 85 верстах до сходу від Заїсти, у розсипі на ріці Фотополяриметр він знайшов новий мінерал. Його зеленуватий колір у полум'ї свічі ставав криваво-червоним. Помічаючи цю особливість александрита, Н. С. Лєсков писав, що в цьому камені зелений ранок переміняється кривавим увечері.\n«Александритом» камінь був названий пізніше - в 1842 р. на честь повноліття цесаревича Олександра, що стало в 1855 р. російським імператором Олександром II. Після його вбивства в 1881 р. Прикраси з александритами стали особливо популярні серед російських монархістів. Мінливістю свого фарбування Александрити зобов'язані домішки тривалентного хрому\nАлександрит має цю особливість у повній мері\nЧасом александрити називають «уральськими хризоберилами». До початку XX в. на Уралі було добуто близько 80 кг цих дорогоцінних каменів\nДовгий час Александрит уважався чисто російським мінералом; лише пізніше його родовища були відкриті за межами Росії. Тепер александрити добувають у Бразилії, Замбії, Зімбабве, Індії, на Мадагаскарі, території США, у Танзанії й Шрі-Ланці. ВИРОБИ Й ЦІНИ НА АЛЕКСАНДРИТ В XX столітті при розкопках у Запоріжжя ханського поховання, датованого XII століттям, на підмізинному пальці половецького владики був знайдений масивний золотий перстень із великим александритом.\nІмовірно, це - одне із самих древніх і надійно датованих Ювелірних виробів з александритом. Сама велика друза кристалів александрита масою близько 5 кг (25x15 см) перебуває в московському Мінералогічному музеї ім. Ферсмана, а найбільший огранений александрит масою 66 каратов зберігається в США, у знаменитому Смитсоновском інституті (Вашингтон).\nУ наші дні александрити цінуються досить високо, уступаючи лише алмазу, рубіну, смарагду й сапфіру. Навіть невелика підвіска зі скромним натуральним каменем може оцінюватися в сотні доларів США. Урахуйте, що при покупці Прикрас із александритами треба бути обережним, оскільки його властивості змінювати колір імітують синтетичні корунди, які, як говорять, ніякими магічними властивостями не володіють\n«Александритовий» ефект каменям штучного походження надають домішці ванадію\nУ першій половині XX століття в Росії в продаж надходило багато недорогих Прикрас зі штучними александритами. Під час другої світової війни багато жінок, що носили зокрема, і такі камені, втратили своїх чоловіків. Так народилася сучасна легенда про александрите - «овдовілий камінь». Нібито нейтралізувати такий фатальний вплив александрита можна, якщо носити камінь у парі з іншим самоцвітом\nВИБІР АЛЕКСАНДРИТА Александрит - сама коштовна форма хризоберилу\nГоловне, що потрібно знати аматорові про ці камені, це те, що вони вкрай рідкі й, отже, дуже дороги. Кращі зразки при денному світлі демонструють гарне зелене фарбування, що при штучному висвітленні (крім флуоресцентного) міняється на червоний колір бургундського вина. Мабуть, самі серйозні помилки в оцінці дорогоцінних каменів стосуються меняющих колір штучних шпинелей і корундів, коли їх приймають за александрити.\nНечисті на руку торговці каменями в Єгипті збували ці штучні камені недосвідченим покупцям, затверджуючи, що вони справжні, оскільки добуті в місті Олександрії, на честь якої й названі (твердження, до речі, помилкове). Цінність справжнього александрита залежить від виразності й краси зміни кольору\nВартість низькоякісних зразків, кольори яких міняється на грязно-коричневий (звичайно це камені зі Шрі-Ланки), не буває вище кількох сотень фунтів за карат. Зате ціна каменю, що міняє колір на глибокий червоний, може досягати багатьох тисяч фунтів за карат (звичайно це камені із Сибіру); крім того, високо цінуються рідкі форми "котячого ока". Найпростіше відрізнити александрит за допомогою рефрактометра (індекс рефракції - 1,74-1,75); александрит демонструє також темні лінії абсорбції в червоному кінці спектра при перевірці спектроскопом\nОднак така перевірка доступна лише професіоналові.МАГІЧНІ ВЛАСТИВОСТІ АЛЕКСАНДРИТА Відповідно до повір'я, поява жовтого відтінку у фарбуванні каменю попереджає його власника про небезпеку або хворобу\nСаме тому Александрит іноді називають «російським віщим каменем». Уважається, що прикраси з александритами сприяють духовному відновленню власника, урівноважуючи його розум і емоції\nІноді александрит може спеціально принести власникові тяжкі випробування, щоб перевірити його на міцність\nАлександрит називають каменем сильних людей, оскільки тільки вольова людина може перебороти всі тяготи долі й потім одержати заслужену винагороду, що знову ж дарует йому мінливий камінь. За своє мінливе фарбування Александрит у Європі вважався символом влюбливості й ревнощів\nУ Шрі-Ланці й на території Індії александрит - камінь везіння, процвітання й довголіття\nУ тибетському трактаті « Чжуд-Ши» згадується легендарний камінь вайдуриам.\nЦе рідкий вид александрита з ефектами котячого ока. Вайдуриам - воістину священний камінь. Він допомагає магам розуміти мову птахів і тварин, а звичайним людям дарует щиросердечний спокій, зцілення від всіх хвороб і проникливість\nЛІКУВАЛЬНІ ВЛАСТИВОСТІ АЛЕКСАНДРИТА Александрит має проективну енергію Ян і здатний впливати на чакру Анахата.\nКамінь позитивно впливає на нервову систему людини\nУважається, що подвійність кольорів александрита магічно пов'язана із двома типами крові людини - венозної й артеріальної\nЛитотерапевти вважають також, що Александрит може допомагати в лікуванні селезінки й підшлункової залози. Індуси вірять, що александрити охороняють від алкоголізму, корости й навіть від витівки\nПерстень із цим каменем перед сном необхідно знімати. Його звичайно кладуть на ніч у воду й ранком відпивають кілька ковтків.АСТРОЛОГІЯ Прикраси з александритами рекомендується носити людям, породженим під знаком Скорпіона


Джилі СК панель кузова ліва 5401011180001 ≡ 101202442702-Джилі -《Купити в Україні》- Ціна 8067 грн - ID34325\n❹ Панель кузова ліва 5401011180001\nДжилі СК панель кузова ліва 5401011180001 101202442702-Джилі - ID34325\nПанель кузова ліва 5401011180001. Артикул: 101202442702-Джилі\n☝ Панель кузова ліва 5401011180001 101202442702 як правильно замінити на Джилі СК?\n★★★★★ Рекомендуємо прочитати наші поради як поміняти запчастину Панель кузова ліва 5401011180001:\nПеред установкою зробіть огляд товару ➜ 101202442702 на предмет його працездатності;\nПанель кузова ліва 5401011180001 не потрібно встановлювати на авто, якщо ви побачили, що щось не підходить;\n☝ Вигідна ціна на 101202442702 і професійна консультація по запчастинах Geely CK\nДля Geely CK Панель кузова ліва 5401011180001 - застосовується для ремонту таких систем як ➜ кузов.\nЦіна на каталожний номер деталі 101202442702 - 8067 грн.\nВідгуки про товар Панель кузова ліва 5401011180001 (101202442702-Джилі) - 8067 гривень\nПоділіться Вашими враженнями про товар Панель кузова ліва 5401011180001


Види здібностей - Розвиток музичних здібностей молодших школярів - Педагогіка - EducationUA\nПедагогіка » Розвиток музичних здібностей молодших школярів » Види здібностей\nЗагальні здібності виявляються в спеціальних, тобто здібностях до якоїсь певної, конкретної діяльності. З розвитком спеціальних здібностей розвиваються і загальні їх сторони. Високі спеціальні здібності мають у своїй основі достатній рівень розвитку загальних здібностей. Так, високі поетичні, музичні, артистичні, технічні та інші здібності завжди спираються на високий рівень загальних розумових здібностей. Разом з тим за приблизно одного й того самого розвитку загальних здібностей люди часто різняться за своїми спеціальними здібностями. Учні, котрі мають високі загальні здібності до навчання, нерідко виявляють їх однаковою мірою щодо всіх шкільних предметів. Водночас часто-густо одні з них виявляються особливо здібними до малювання, другі — до музики, треті — до технічного конструювання.\nПотенційні здібності — це можливості розвитку індивіда, які виявляються тоді, коли перед ним виникають нові завдання для вирішення. Та, оскільки розвиток особистості залежить не лише від її психологічних особливостей, а й від тих соціальних умов, у яких можуть бути реалізовані (або не реалізовані) ці потенції, то говорять про актуальні здібності, які реалізуються і розвиваються залежно від вимог конкретного виду діяльності.\nНалежність особистості до одного з трьох людських типів: "художнього", "мислительного" і "проміжного" суттєвою мірою визначає особливості її здібностей.


Март 21, 2016 | Новини | Просмотров: 818 | Комментариев: 0\n- Настав час всім комунальним службам міста включитися в цей процес, - звернув увагу керівників комунальної галузі Андрій Райкович. - Особливої уваги після зимового періоду потребують зелені зони обласного центру. Під бордюрами на дорогах і досі лишається чимало посипкового матеріалу, його треба негайно прибрати, адже вітер підіймає його вгору, і містяни дихають цією пилякою. Прибиратимемо не одну суботу, й не один місяць, аж поки не наведем лад у місті.\nДо прибирання міста Андрій Райкович запросив усіх містян, у першу чергу комунальників та тих, хто сьогодні стоїть на обліку в центрах зайнятості. Важливою буде і допомога мешканців міста, які наведкть лад у приватному секторі, на прибудинкових територіях багатоповерхових масивів. Спільними зусиллями зробимо місто чистим та охайним, переконаний очільник міста.\nА щоб у людей був належний стимул до якісного генерального прибирання Кіровограда, Андрій Райкович доручив головному управлінню ЖКГ якомога швидше оголосити конкурс на найохайніший двір, вулицю чи будинок. Його переможці отримають суттєві заохочення від міської влади.\nКрім того, необхідно якісно прибрати вулиці міста від небезпечних дерев - сухостоїв. Їх у Кіровограді чимало – наголосив міський голова. Також на часі довести до ладу території цвинтарів, напередодні Великодня.\n- Трохи більше місяця лишилось до цього великого церковного свята – підкреслив міський голова, – це час для прибирання на міських кладовищах.\nА от висадка дерев у Кіровограді цьогоріч буде масштабною. Міський голова доручив розробити схему посадки не менше тисячі саджанців на вулицях, у парках, скверах та на алеях обласного центру.


Екс-тренер збірної з боксу не проти взяти участь у марші проти геїв і лесбійок - Главком\nЕкс-тренер збірної з боксу не проти взяти участь у марші проти геїв і лесбійок\n16 Квiтня, 20:49\nДмитро Сосновський заборонив би жінкам битися в рингу\nТакож Дмитро Сосновський виступає проти жіночого боксу\nКолишній головний тренер збірної України з боксу Дмитро Сосновський поділився думкою про жіночий боксі і ЛГБТ-спільноти.\nЗнаменитий промоутер назвав Ломаченка найтехнічнішим боксером з часів легендарного Мохамеда Алі 10 Квiтня, 17:23\n«Дуже проти жіночого боксу. Це антагонізм, - каже Дмитро Дмитрович. - Може, я старий, але у мене християнські цінності. Цінності, які йдуть від Бога. Я проти гендеру, одностатевих шлюбів. Не просто проти, я це ненавиджу. Вважаю, що це низько і бридко.\nЯкщо взяти по історії, то вони завжди були, але це не рекламувалося. Зараз їх рекламують, і не дай Господи, що доживемо до того часу, коли будуть говорити «западло» з жінкою зустрічатися, ти з мужиком повинен зустрічатися.\nРозумію, що жіночий бокс є, і там є медалі. Але я б скасував усі нагороди. Мені кажуть: «Дмитрович, ти не правий, вона ж привозить нагороду так само як і твій Котельник». Для мене це все одно неприйнятно».\nЧитайте також: Сосновський пішов з посади головного тренера збірної України з боксу\nЕкс-суперник Кличка назвав Усика майбутнім жахом надважкої ваги 11 Квiтня, 09:38


Охоронець черешні - Останні та актуальні новини України та світу, новини дня онлайн - Україна Молода\nГоловна > Регіони > Охоронець черешні\nТак кошеня сторожувало черешню. Фото автора.\n«Цього року черешні вродили не лише на моїй дачі, а й на сусідських. От тільки шпаки життя не дають, оббивають ягоди», — скаржиться «УМ» 68–річний Микола Білик, який живе на дачі неподалік Черкас цілий рік. Тож, аби врятувати урожай черешень, чоловік і винайшов новий метод боротьби з нахабними шпаками.\n«Знаєте, які вони розумні, ці шпаки? Оце дивлюся з вікна, летить до двору ціла зграя, спочатку сяде на отій акації і, якщо мене немає у дворі, — миттю на черешню», — розповідає чоловік. Ягоди на своїй черешні він зберіг, бо сторожував їх ледь не день і ніч. Каже, тільки чорна пташина «хмара» з’являлася на горизонті, відразу ж брався за мітлу та біг iз нею до черешні, аби відігнати непроханих гостей. А от на сусідську черешню, яка росте під його тином, зізнається, шкода було дивитися. Бо шпаки, зрозумівши, що в його господі їм не вдається вдосталь посмакувати ягодою, перебралися до сусідів.\n«Мої сусіди приїжджають тільки на вихідні з трьома малими онуками. Торік через шпаків вони змогли зібрати лише літрову банку черешень. Дивлюся, й цьогоріч те саме буде, хоча сусіди свою черешню клейонкою, наче стрічками, заквітчали і дисків комп’ютерних туди начіпляли, сподівалися, що їх блиск відлякає крилату компанію», — веде далі пан Микола. А їм байдуже!\nЧоловік зазначає, що не раз кидався у птахів грудками та дрючками. Шпаки злетять, пересидять на акації, а як побачать, що його у дворі нема, — знову сусідську черешню обліплять. А якось Микола Білик помітив, що птахи злітають iз дерева, як тільки почують котяче нявчання. Й придумав вихід: цілий тиждень примощував на дереві рибальський кошик із кошеням. «Спочатку кошик iз кошеням прив’язав усередині дерева, але хоч воно й нявчало, та шпаки на те не особливо зважали. Тоді довгим дрючком підсадив кошик вище, щоб вони бачили його. Шпаки літали, а сідати не ризикували», — пояснює пан Микола. Каже, щоранку перед «службою» добре годував кошеня і лише тоді ніс сторожувати. Знімав iз висоти і в обід, щоб поїло й води попило. Зміна у пухнастого сторожа закінчувалася ввечері, як тільки починало сутеніти. Так пан Микола за кілька днів і відбив шпакам ягідний апетит.\n«Завдяки сусіду ми зібрали два відра ягід, — тішиться господиня черешні Валентина Шевченко. — І наші онуки ласували, і сусіда з дружиною пригостили. А кошеня отримало за сторожування торбинку сосисок».


🚝 Укрзалізниця буде ремонтувати потяги за допомогою технологій 3D-друку | Na chasi\n🚝 Укрзалізниця буде ремонтувати потяги за допомогою технологій 3D-друку\nУкрзалізниця та технології 3D-друку\nВ планах Укрзалізниці покращити процес ремонту тягового рухомого складу завдяки технологіям 3D-друку. Компанія планує почати працювати за концепцією industry 4.0 — зокрема, впровадити технології машинного навчання та автоматизації, щоб досліджувати особливості рухомого складу потягів. Про це повідомили в пресслужбі перевізника.\nЩо таке industry 4.0?\nIndustry 4.0, або «Четверта промислова революція» — це концепція, що описує радикальне оновлення промислових процесів — зокрема, повну автоматизацію та роботизацію, тобто виключення прямої участі людини з виробництва.\nХарактеристиками перших двох промислових революції були механізація та винахід конвеєра. У часи третьої ми живемо зараз — вона пов‘язана з винаходом технологій 3D-друку та масовою цифровізацією.\nЧетверту промислову революцію, яка насувається на людство зараз, пов’язують із розвитком технологій машинного навчання, роботизацією тощо. Головними наслідками нового переходу для людства вважають — вивільнення робочої сили для креативних робіт, радикальне зменшення собівартості виробництва та поліпшення якості й індивідуальності виробів та багато іншого.\nТакож, через спалах вірусу COVID-19 у світі, співпраця Укрзалізниці та Фаблаб Фабрикатор буде направлена на виробництво продуктів медичного значення: складних деталей, інструментів та інших необхідних речей.\nМи проаналізували досвід взаємодії медиків і інженерів Італії, Чехії, США в боротьбі з COVID-19 і пропонуємо розглянути необхідність виготовлення подібних деталей під потреби Укрзалізниці. Ми відкриті до діалогу з медиками і готові оперативно вирішувати проблеми, з якими вони стикаються\nПредставники Фаблаб Фабрикатор\nСтуденти архітектори в Америці також почали друкувати ??? Архітектори розпочали друкувати медичні прилади на 3D-принтері через спалах вірусу COVID-19 необхідні медприлади на 3D-принтері.\nНові технології проти COVID-19\nКоледж архітектури, мистецтва та планування містить багато 3D-принтерів, що необхідні для навчання. Декан коледжу, Джені Сабін, повідомила студентів про те, що ресурси навчального закладу будуть використовувати для виготовлення захисних приладів для медпрацівників.\nТакож вона закликала студентів та усіх, хто має 3D-принтери вдома, приєднатись до підтримки лікарів Нью-Йорку, котрі відчувають нестачу спеціальних захисних масок через пандемію COVID-19.\nБагато студентів коледжу Корнела, що зараз знаходяться на дистанційному навчанні, взяли участь в ініціативі підтримки лікарів.\nНаразі, завдяки технологіям, волонтери виробили та доставили майже 500 спеціальних захисних масок медичним працівникам Нью-Йорка. У їх планах виробляти понад 1000 таких масок на день.\nРаніше ми вже писали ⛓ Нідерланди планують використовувати блокчейн для боротьби з COVID-19, як у Нідерландах планують використовувати блокчейн для боротьби з COVID-19.


Зірка збірної України і "Манчестер Сіті" Олександр Зінченко слідом за Мессі похизувався нагородою - "Сніговим м'ячем" - ЗНАЙ ЮА\nВідомий український спортсмен, футболіст, захисник англійського футбольного клубу "Манчестер Сіті" і гравець збірної України Олександр Зінченко після того, як допоміг національній команді потрапити в плей-офф ЧС-2022, продовжує радувати шанувальників. Цього разу фотограф "МанСіті" зловив дуже цікавий кадр з Сашею.\nПро це стало відомо завдяки новій публікації на сторінці клубу "Манчестер Сіті" в мережі Instagram.\nПублікація "МанСіті", скріншот: Instagram\n"You better watch out!", - коротко підписав ссмщик клубу публікацію, що можна перекласти так: "Краще начувайся!".\nНа опублікованому знімку можна помітити, що фотограф підловив Сашу перед виходом на тренування. Навколо можна побачити снігову погоду, а Олександр, який знає, що таке Снігова погода і холодні тренування встиг підняти настрій всім тим, що зліпив сніжку і з посмішкою попозував в камеру.\nТакож є цікавий факт, який може бути тільки припущенням, що дану фотографію опублікували відразу ж після церемонії вручення престижної нагороди "Золотий м'яч".\nНагадаємо, що в понеділок, 29 листопада, її отримав нападник паризького "ПСЖ" Ліонель Мессі, обігнавши свого польського колегу Роберта Левандовського. Ось так і хочеться сказати, що тепер у Олександра є свій трофей - "Сніговий м'яч". Нічого, всі перемоги і нагороди в української зірки футболу ще попереду, ми в цьому впевнені!\nРаніше повідомляли, Україна зіграє з Шотландією в стикових матчах до ЧС-2022: Італія і Португалія обійшли стороною.\nЯк повідомляв Знай.uа, маленька дочка Олександра Зінченка і Владика показала, що думає про гру батька: "Домашній тренер незадоволений".\nЗнай.uа писав, Влада Седан зізналася, що їй не сподобалося на весіллі з Олександром Зінченком: "Де голубці, оселедець".


10 кращих закордонних мелодрам — це варто подивитися!\nГоловна Спорт 10 кращих закордонних мелодрам — це варто подивитися!\nЯк приємно в холодну пору всістися перед телевізор і безперервно дивитися улюблені фільми. Але в цю пору актуальні не тільки фільми про Різдво і Новий рік, звичайно ж, що може зігріти душу, як не стара-добра мелодрама. Після перегляду цих фільмів кожній людині стає тепліше, його світлішає розум, а душа наповнюється вселенським добром і позитивом. Для Вас ми зібрали 10 кращих мелодрам зарубіжного виробництва, які Вам необхідно неодмінно подивитися!\nЗакохайся в мене, якщо насмілишся (Франція-Бельгія)\nПоки ти спав (США)\nЩоденник Бріджит Джонс (Великобританія)\nТри метри над рівнем неба (Іспанія)\nСолодкий листопад (США)\nСпіши кохати (США)\nНепристойна пропозиція (США)\nНоттінг Хілл (Великобританія)\n50 перших поцілунків (США)\nЗакохайся в мене, якщо насмілишся — цей фільм варто подивитися\n2003 р., Франція-Бельгія\nУ головних ролях: Гійом Кане, Маріон Котійяр\nНапевно, не дарма їх звела доля — з них вийшла цілком гармонійна, хоч і дивна пара. Від їх великих вигадок стогнала вся школа, і можна було б пророкувати їм майбутнє відчайдушних хуліганів, якщо б вони не були просто дітьми.\nПридумана ними гра «насмілишся — не насмілишся» росла разом з ними. З року в рік вони брали «на слабо» один одного, і, подорослішавши, перестали відрізняти реальне життя від гри. Чи поступиться хто-небудь? Зрозуміє, що в цих жартах, досить болючих один для одного, губляться роки? Чи усвідомлюють вони, що пора просто стати чоловіком і жінкою?\nВідмінний сюжет. Є сенс задуматися про цій грі, про адреналіні, який глушить наші почуття… Проста дитяча гра, за який стоїть величезний сенс їхнього життя. Ризик і випробування ховають їх пристрасть один до одного. Дуже глибокодумне кіно, всім раджу.\nВражена. Дитяча наївна забава, яка стала стилем життя обох. І Софі, і Жюльєн вибрали дивний шлях. Закінчення здивувало, змусило думати. Під сильним враженням від фільму. Однозначно, всім рекомендую подивитися.\nКрасуня — культова мелодрама для жінок\n1990 р., США\nУ головних ролях: Джулія Робертс, Річард Гір\nЕдвард Льюїс — фінансовий ділок. Проїжджаючи по нічному місту, він підбирає повію Вів’єн. Вів’єн — принципова, тонка, красива дівчина, яка мріє про свою власну казку. Зачарований нею Едвард продовжує «контракт». Вів’єн залишається в його номері готелю, занурюється в життя, повну грошей, брехні і багатіїв. Все міняється, коли вона розуміє, що закохана у свого клієнта.\nЧудові актори, чарівна Джулія Робертс, красень з космічним шармом Річард Гір. Обожнюю їх. Найкраща пара Голлівуду. Пісні у фільмі просто чарівні, класний сценарій, гра акторів — взагалі без коментарів. Відмінне кіно. Дивилася вже разів десять.\nНеймовірно красивий фільм. Дивитися можна нескінченно. І весь час, після перегляду, з’являється бажання вірити в диво. Глибокий сенс фільму очевидний, з життям його порівнювати, звичайно, безглуздо — треба просто відчувати це кіно. Все красиво — актори, фінал, музика… Супер.\nПоки ти спав — улюблена мелодрама дівчат\n1995 р., США\nУ головних ролях: Білл Пуллман, Сандра Буллок\nЛюсі зовсім одна. Щоранку вона бачить з робочого місця чоловіка своєї мрії, але через сором’язливість не вирішується познайомитися з ним. Одного разу випадок зводить їх разом. Люсі рятує красеню-незнайомцеві життя і, автоматично, стає частиною його великої родини. Врятований нею Пітер лежить у реанімаційному відділенні без свідомості, а його сім’я вирішує, що Люсі — наречена Пітера. Поки новоспечений наречений спить, не підозрюючи про те, що відбувається, Люсі встигає всім серцем полюбити його брата…\nОчманілий зворушливий фільм про кохання, з тих самих щасливих різдвяних історій. Не надто емоційний, досить спокійний, добрий, сімейний, святковий фільм. Всім раджу подивитися, підвищує настрій на раз.\nКожне Різдво можна дивитися це кіно, замість «Іронії долі…». Гарний настрій гарантовано. За героїв щиро переживаєш, море приємних і зворушливих моментів, а фінал — це привід задуматися про близьких людей, яких ми зазвичай не помічаємо в житті, ніби їх немає… Особисто у мене цей фільм в колекції улюблених.\nЩоденник Бріджит Джонс -1 з кращих закордонних мелодрам\n2001 р., Великобританія-Франція-Ірландія\nУ головних ролях: Рене Зеллвегер, Х’ю Грант, Колін Ферт\nБріджит, нарешті, вирішує покінчити з минулим, зібрати себе в кулак і почати-таки нове життя. Власне, і не дарма. Їй, перешагнувшей тридцятирічний рубіж, давно пора позбутися від зайвих сантиметрів на талії і позбутися від шкідливих звичок. Бріджит обожнює свого красеня-начальника Деніела, а батьки пророкують їй в женихи сусідського сина Марка. Бріджит купує щоденник, якому розповідає про всі перемоги і поразки. Щоб знайти своє щастя, їй належить складний шлях…\nФільм цей страшно люблю. Місцями дурний, місцями веселий, але дуже ніжний, веселий, і я постійно посміхаюся, коли дивлюся його. Разів п’ять вже переглянула, скачала собі в фільмотеку, щоб не мучитися. Для підняття настрою — саме те.\nЦе кіно особливо корисно дивитися дівчина, які мучаться дурними комплексами. Типу, я товста, мене ніхто не покохає, і інша нісенітниця. Відмінний варіант картини для розслаблення у вихідний день, зарившись в плед і змусивши стіл вкусняшка.\nТри метри над рівнем неба-мелодрама, перевертає свідомість\n2010 р., Іспанія\nУ головних ролях: Маріо Касас, Марія Вальверде\nКінокартина розповідає про двох молодих, що належать до абсолютно різним світам людей. Імпульсивний, ризиковий, бунтівний любитель ризику і небезпеки Аче. І багата, безневинна, доброчесна Бабі. Їх подорож з кінцевою зупинкою «любов» — неминуче, хоч і здається неймовірним.\nНачебто банальна традиційна мелодрама. На перший погляд. А на ділі — глибокий за змістом фільм, незвично запропонована режисером історія великої любові гарної дівчинки і закінченого хулігана. Реалістичність фільму додає нещасна кінцівка і повна відсутність надто позитивних і занадто негативних героїв. Відмінний фільм.\nЗазвичай я плачу в подушку після таких мелодрам, але тут… Швидше заглибилася в обдумування того, що побачила. Серйозна картина, всім варто подивитися. Дуже хочу подивитися наступну, другу частину, хочеться сподіватися, що вона не буде гірше першої.\nСолодкий листопад — мелодрама, змінила життя\n2001 р., США\nУ головних ролях: Кіану Рівз, Шарліз Терон\nНельсон Мосс — це людина, яка не знає іншого ритму життя, крім як «стрімголов», «підтюпцем» і «життя — це рух». Він рекламний агент, обожнює свою роботу. Він запакований у строгий костюм, і мчить вперед без гальм. Сара Дівер — жива, ексцентрична, незвичайна дівчина. Вона і філософ, і фатальна спокусниця одночасно, і вона прекрасно знає, як цей божевільний ритм життя поміняти…\nСара допомагає всім, кому потрібна допомога у виправленні своєї долі. Можливо, Нельсон стане її черговою перемогою у цій справі. Без зобов’язань, тиску і закоханості. Тільки робота…\nУлюблене кіно. Є в запису, на комп’ютері, але коли по тб показують, обов’язково дивлюся ще раз, з неменшим задоволенням. Такі картини допомагають мріяти, міркувати, вірити в справжню любов. Для когось це кіно буде просто банальною казкою, може, я надто вразлива і сентиментальна, але… фільм класний. Так само сильно мені сподобався тільки «Поспішай кохати».\nДуже красивий і в той же час дуже гіркий, складний фільм про кохання. І не про ту любов, яку ми сьогодні бачимо в поштових мейли і смс-ках, а про ту, якою марили ще зовсім юними. Пам’ятаєте? Коли кожен його квіточка сушили в книжках, зберігали записки і без нього задихалися… Слів, щоб описати фільм, не знайти. Змушує думати, змушує переживати, мовчати, роздумувати про своє життя. Кіно рве на частини просто. Ще більш сумно стає, коли розумієш, що така історія можлива тільки в трагічних умовах, причому кінцівка буде відповідною. Головна думка після фільму — а хто завадить мені змінити мою власну життя? Рекомендую.\nПоспішай любити — фільм, який варто подивитися всім\n2002 р., США\nУ головних ролях: Шейн Уест, Менді Мур\nКрасивий, незалежний Лендон Картер є кумиром у своїй школі. Він обожнюємо шанувальниками, жорстокий до вигнанців, і сіру мишу Джеймі, думки якої зайняті тільки навчанням, звичайно ж, не помічає. До моменту, поки Картер в покарання за дурну витівку не виявляється в шкільному спектаклі і на заняттях для відстаючих. Тут вже йому не обійтися без тихою скромною відмінниці Джеймі. Вона, погоджуючись допомогти, просить тільки про одне — щоб Лендон в неї не закохувався. Хлопець сміливий і легко дає клятву, стримати яку стає практично неможливо…\nПерший раз дивилася, думала — як-то вже дуже підлітково, мило і не більше того. Потім переглянула. Потім ще раз. У підсумку це кіно про чистої любові стало одним з моїх улюблених фільмів. Виглядає дуже легко, чуттєво, не затягнуто. Картер, як актор, дуже яскравий і переконливий, героїня Мур — трошки бледновата на його тлі. В цілому, позитивна думка.\nЗнаєте, чим хороший цей фільм? Він пробуджує самі добрі і теплі почуття всередині. Навіть ті, про яких ви зовсім не знали і навіть не здогадувалися. Картина-казка, картина-почуття та емоції. Ідеальний фільм про кохання. Раджу дуже. Хоч раз варто подивитися. Сподобається всім романтикам.\nНепристойна пропозиція — культова мелодрама для жінок\n1993 р., США\nВ головних ролях: Роберт Редфорд, Демі Мур\nА якщо раптом вам запропонують мільйон доларів за одну лише ніч з вашою дружиною? Як Ви ставитесь до такої пропозиції? Тільки одна ніч, без обману, без всяких образ, без зайвих питань. І всі проблеми фінансового характеру відразу вирішені. Кожна мрія стане реальністю. І за це потрібно всього лише дозволити дружині провести ніч з незнайомим чоловіком.\nЦя задача і встала перед Девідом Мерфі, коли зачарований його дружиною мільярдер зробив те саме пропозицію, від якого практично неможливо відмовитися. Здатні Девід і його кохана жінка на цей доленосний крок?\nГармонійна, барвиста картина про життя, любов, матеріальні труднощі і моральні принципи. Картина не вульгарна, дуже душевна, зворушлива, місцями рве серце боляче за героїв. Їм співпереживаєш… Для будь-яких відносин тяжкі випробування — це природно, навіть за умови, що ці відносини засновані на повітряній казкової любові. Інше питання — чи здатні ці відносини витримати випробування. Дуже люблю цей фільм. Всім раджу.\nОснова фільму, мораль і етика — це зроблене Джоном пропозицію. Чи Правильно вчинили герої — судити не глядачеві, для глядача тут важливо, що ніщо, ні за що і ніколи не зруйнує їх відносин, не зможе розлучити. Люблячі один одного щиро пам’ятає все до дрібниць. І залишаються разом не тому, що раптом забувають, а тому що вміють прощати, любити. Історія про кохання, яка підкорює красиво викладеним фактом, що над справжньою любов’ю ніхто не владний. Варто кожному подивитися.\nНоттінг Хілл — варто подивитися будь-якій жінці\n1999 р., Великобританія-США\nУ головних ролях: Джулія Робертс, Х’ю Грант\nРомантична, комедійна мелодрама про скромному тихому господаря звичайного книжкового магазинчика в одному з лондонських районів, в Ноттінг Хіллі. Його життя, зробивши крутий віраж, різко міняється, коли для покупки путівника до нього одного разу кінозірка заходить в магазин…\nСпокійний, добрий, легкий фільм. Акторський склад — немає слів, знайомі і улюблені всі особи. Сексуальний акцент Х’ю Гранта, божественна Джулія Робертс невимовною усмішкою. Талановиті актори, краще них ніхто б не зіграв цю картину. Шедевральний фільм, трохи наївний, з відмінною музикою, з чудовим сценарієм. Все на найкращому рівні. Рекомендую.\nНезважаючи на наявні таки недоліки, картина добра, приємна, краще багатьох в цьому жанрі. Є у цього фільму якийсь ореол душевності, любові, відвертості… Фінал взагалі мене підкорив. Одна тільки усмішка героїні, шалена енергетика — це щось… Чудове кіно.\n50 перших поцілунків — класна мелодрама для дівчат\n2004 р., США\nУ головних ролях: Адам Сендлер, Дрю Беррімор\nГенрі, по волі долі, закохується в чарівну красуню Люсі. Перешкоди на шляху, звичайно, є, але Ромео наполегливий, і вже до вечора йому вдається добитися розташування дівчини. Молоді щасливі. Їх впевненість, що кохання буде тривати вічно, ніщо не може зламати.\nАвтомобільна катастрофа перевертає життя з ніг на голову. Дівчина приходить у себе, але її пам’ять відмовляється відтворювати події, які відбулися напередодні. Генрі не здається. Він буде боротися за свою любов.\nКумедний фільм. Добрий, романтичний, зворушливий. Схоже на «день бабака», тільки підґрунтя більш трагічна. Легкості фільм позбавляє хвороба Люсі, втрата пам’яті. Але, варто сказати, актори головних ролей — це настільки сиропное поєднання, що навіть з засохлою кірки може вийти чудовий пиріг з кремом. Супер кіно. Сподобалося дуже.\nВ житті такого б не сталося, це точно. Картина-казка, але хоч і трішки засмучує неправдоподібність, дивитися приємно. Можна поспівчувати Люсі, посміхнутися над її братом, подивуватися ретельності батька… Але більше всіх гарний Генрі. Це справжня любов, самовідданість, якій можна позаздрити, і до якої хочеться прагнути. Романтика, не без гумору, для всіх, хто вірить в диво.\n10 кращих мотивуючих фільмів для жінок — життя, як кіно!\nКоли в житті настає чорна смуга, руки опускаються, здається, що немає сил продовжувати щось робити далі, то треба взяти у житті тайм - аут, заварити чашечку ароматної ...\n10 кращих вітчизняних мелодрам, які неодмінно варто подивитися!\nВ продовження теми - що подивитися довгими зимовими вечорами, ми підготували для Вас підбірку з 10 вітчизняних мелодрам, які на нашу думку заслуговують уваги. Кожен ...\n10 найкращих подарунків на весілля від друзів — можна дарувати гроші на весілля?\nПитання «що подарувати друзям на весілля» багатьох ставить у глухий кут. І справді - а що подарувати? Не хочеться банальних подарунків - ковдр, фужерів в коробках і ...\n10 універсальних подарунків для жінок на 8 березня — найкращі ідеї\nНе за горами 8 березня, а ще не всі чоловіки країни визначилися з подарунками для милих дам. Звичайно, коханим можна презентувати букет тюльпанів, коробочку цукерок і ...


У Чернівцях провели етап чемпіонату світу з мотокросу | scu\nУ Чернівцях провели етап чемпіонату світу з мотокросу\nПів сотні екіпажів із 15-ти країн взяли участь у ІІ етапі чемпіонату світу з мотокросу на мотоциклах з колясками. Змагання пройшли у Чернівцях, на базі міжнародного спортивного центру «Суперкрос».\nУкраїнські гонщики, як не прикро, на домашньому треку не зуміли себе проявити – поки що у цій видовищній дисципліні мотокросу ми добряче відстаємо від лідерів. Жоден наш екіпаж не потрапив в залікову зону бодай в одному із двох заїздів.\nПереможцем же етапу став інтернаціональний екіпаж у складі Етьєна Бакса (Нідерланди) і Каспарса Ступеліса (Латвія). Бакс і Ступеліс фінішували другими у першій гонці та виграли другу. На другій сходинці п’єдесталу розмістилися французи Валентин Жиру і Ніколя Муссе. На третьому місці Бен Адріанссен (Бельгія) і Бен ван ден Богард (Нідерланди).\n«Класно перемогти! Тим більше, я щойно відновився після травми, за час лікування втратив 12 кілограмів м’язової ваги, тож на такий високий результат навіть і не розраховував, – розповів Етьєн Бакс. – Мені дуже подобається виступати у Чернівцях, де я вперше побував у 2006-му році. Хоч і далеко від дому, але країна у вас чудова, привітні і гостинні люди, хороша організація змагань».\n10-ти разовий чемпіон світу Даніель Віллемсен цього разу показав тільки 12-й результат. Але, як розповів голландець, він приїхав до Чернівців після шести тижнів відновлення після травми, тож на подіум не розраховував – просто хотів знову відчути смак перегонів і суперництва з найсильнішими опонентами.\nЗагалом усі учасники залишилися задоволені гонкою. Окремо хвалили чернівецький мототрек, натомість дороги загального користування, зазначали, могли б бути значно кращими.


На вулиці Хмельницького протест: люди перекрили дорогу (ФОТОФАКТ) - 032.ua\nНа вулиці Хмельницького протест: люди перекрили дорогу (ФОТОФАКТ)\n11:32, 5 грудня 2015 р.\nСьогодні, 5 грудня, на вулиці Хмельницького,137 люди перекрили дорогу і не впускають автомобілі з асфальтом.\nЗа словами протестувальників, на дорозі має бути не асфальт, а бруківка.\nНаразі чим закінчиться конфлікт не відомо.\nНагадаємо, що зараз на вул. Б. Хмельницького тривають ремонтні роботи.\nЯк раніше писав 032.ua, у Львові розпочинають асфальтувати ділянку на цій вулиці.