КНИГА ТРЕТЯ ЧУДОДІЙНИЙ КЕЛИХ - С. Н. Набережних Друкується за виданням\nСтугонять литаври неба в просторах правічних.\nЗорі-іскри скачуть з-під шабель космічних\nЛюди сплять, не чують і не бачать,\nЯк під ту грозу\nНевмируща Мати понад ними плаче\nІ роня сльозу.\nВершники зійшлися у жахнім двобої.\nХто здола кого?\nЧорний білого розітне шаблею страшною?\nБілий — чорного?\nКоні гримають копитами об твердь празоряну.\nСто віків чекає герцю світ розорений.\nМеркурія глибоко схвилювала легенда про Зоряного Повстанця. Тепер він ясніше збагнув історію системи Ари, причини занепаду, суть бунту Космократорів Багатомірності. Інволюційні зерна, посіяні в далекому минулому, дали свій жахливий урожай. Додаткові записи свідчили, що правитель Орани Кареос домігся свого — він зумів знищити астероїд Свободи. Правда, це сталося після того, як сотні повстанців перейшли в ноосферу. Орана тепер мала спокій. Про Корсара забули, нові покоління покірно виконували еволюційну, точніше — інволюційну, програму Кареоса. Правитель помер, але його ідеї панували. Принцип сили розповсюдився за межі системи Ари. Орана підкорила далекі зоряні системи. Гігантська енергетика дозволила докорінно перебудувати планетарне життя, мислячі істоти стали жителями простору. Та нічого не змінилося, крім масштабів. Не було якісно нового стрибка, нових обріїв. Мусила прийти криза. І вона прийшла. Переможець Кареос терпів жорстоку поразку. Переможений Горіор торжествував. Тепер Меркурій розумів, чому Космократори пройнялися повстанським духом. Певно, вони познайомилися з ідеями Корсара. А може, це телепатичний контакт з просторовими вібраціями? Ніщо не зникає, і вогонь Горіора та Гледіс вічно палахкотить у незримості. Як же діяти? Можливо, саме Корсар і допоміг повстанцям утекти? Меркурій усамітнився в Тартарі, де були ув’язнені Космократори. Він перевірив записи контрольних пристроїв зв’язку, але нічого нового не виявив. На екранах бачив… Космократори зібралися в центрі Тартара, на березі прозорого озера, утворивши велике кільце. То поглядали один на одного, то звертались до когось невидимого. Хто він? І як спілкуються? З допомогою телепатичного поля? Але ж контрольні прилади мовчать. Жодного сигналу, ніби Космократори обрали якийсь ще невідомий спосіб мислення. Напевне, їхня психічна хвиля індивідуальна. Коду її немає в психотеці системи Ари. Шукати навмання — даремна справа. Треба перебирати оптильйони варіантів. Але ніяка швидкодіюча система не впорається з таким завданням. І раптом Меркурій збагнув. Громовиця! Він знає її особистий код. Не раз, граючись, вони спілкувалися ще в дитинстві та юності. Через рефлекси її психіки, записані в полі Тартара, він відновить розмову Космократорів і побачить невидимого співрозмовника. Космослідчий не запросив помічників. Інтуїція підказувала: не треба цього робити. Сам монтував найтонші прилади, експериментував, записував. Нарешті увімкнув відтворення. І затремтів від хвилювання. Він побачив серед Космократорів ще дві постаті — чоловічу й жіночу. Людьми їх можна було назвати лише умовно. Меркурій збагнув, що він бачить жителів ноосфери. «Горіор і Гледіс, — майнуло в думці. — Зоряний Повстанець! Ось який він, легендарний герой космосу!» Гігантські смарагдові очі мінилися ніжними барвами, з-за плечей вихоплювалися, ніби два мечі, яскраво-блакитні промені. Ще один увінчував чоло. Вся постать ледве помітно хиталась, ніби полум’я багаття в спокійну днину. Такою ж була Гледіс. Тільки кольори ЇЇ тіла були лілово-фіолетової гами. Світло й вогонь, чистота й вічний рух — більше нічого звичного не було в оновлених людських істотах. Меркурій прислухався. У просторі зазвучала думка Горіора. — Я знав це. Ще тисячі спіралей тому, коли розійшовся в поглядах з Кареосом. Світ Ари прийшов до самозаперечення. Експеримент Арімана прискорив процес. Головний Координатор замкнув проявлену мегасистему, породивши ембріон нової світобудови в тримірності. Це лише порочне повернення до свого минулого. Старечий маразм психіки, яка хоче відмолодитися, поглинаючи духовні сили своїх дітей. Древні створили колись чудовий символ: змій, що кусає свій хвіст. Матерія, яка не має оновлення, повинна пожирати сама себе, повертаючись до все нових і нових циклів самовідтворення. Жахливе коло! З нього нема виходу. Треба коло Змія перетворити в спіраль Безконечності. — Як? — дзвінко спитала Юліана. — Оновити матерію. Сублімувати її до стану ноосфери. Ви вже знаєте історію нашого повстання. Є досвід, створено Братерство Безмежжя. Воно чекає, воно готове допомогти кожному, хто не побоїться вогняного польоту! Тільки так можна розімкнути світовий колапс, тільки так можна врятувати вселенську еволюцію! — Але ж тепер справа стосується не тільки системи Ари, — гірко сказав Горикорінь. — Так. Ви не скинете з себе відповідальності за долю новоствореної тримірності. Меркурій відчув, як у нього запекло біля серця, озвалася Громовиця. У йолі сильно вирувала її динамічна, напружена думка: — Друзі! Експеримент перестав бути індивідуальною справою Арімана і навіть системи. Він стосується долі всього космосу. Узаконити паразитарне творення — хто скаже, яка ланцюгова реакція почнеться в Безмежності? — Так! — сказала Гледіс, яка досі мовчала. — Наш світ — світ синтезу — має безліч моделювань катастроф, які отримували об’єктивацію в Багатомірності. І найстрашніша катастрофа — замкнена світобудова. Вона вампіризує єдине поле, поглинаючи енергію для відтворення деградуючих форм життя. Щоб зупинити ланцюгову реакцію такого життя, треба неймовірне зусилля мислячих істот. Таке зусилля, яке переважить інерцію тримірного світу! — Хто здатний на це? — прошепотів Сократ. — Це неймовірно! Єдине — покинути порочну еволюцію і піднятися в ноосферу, до вогняних братів. Чи не так, Горіоре? Зоряний Повстанець мовчав. Мовчала і Гледіс. — Правда, — зітхнувши, мовив Горикорінь. — Ми можемо вийти з проявленого буття в Об’єднаний Світ. Але чи буде це рішенням серця? — Ні! — мовив Сократ. — Наш дух не знатиме спокою. — Ми бійці! — додала Юліана. — Нас знову понесе хвиля в світи Багатомірності. Доки тут кипить хаос і триває пошук, ми не підемо в світ синтезу! — Але в системі Ари ми безсилі, — задумливо сказав Горикорінь. — Багато вчених повірило Аріманові. Вони чекають результатів експерименту. Всі інші — бояться. Страх панує над ними. — Пропоную альтернативу, — рішуче озвалася Громовиця. — Кажи. — Ми прорвемося в новостворений Тримірний Світ. Ми знаємо закони трансформації і… — Що ти говориш? — жахнулася Юліана. — Адже по закону тієї сфери… — Так, — згодилася Громовиця. — Ми станемо жителями того світу. — І навіть забудемо про свою систему, — додав Горико-рінь. — Забудемо, хто ми й звідки. — Не назавжди, — заперечила Громовиця. — Наша інформація, наша воля житиме в грубих пралюдських формах. А саме це я мала на увазі. Аріман створив рабський світ для визиску. Ми ввійдемо туди і принесемо ідею повстання. Чуєте? Хай ми станемо каталізатором неспокою, революції, пошуку, сумніву і прагнення. Аріманове творення повстане супроти творця. Система Ари не захотіла йти з нами в світ синтезу. Ми поведемо туди новий світ! — Коли це буде? — сумно озвалася Інеса, яка до цього весь час мовчала. — Не скоро, — згодилася Громовиця. — Не скоро. Минуть страхітливі цикли шукань, падінь, боїв та мук, доки ми знову збагнемо істину… Але скажи відверто — ти знаєш інший шлях? — Не знаю… — Вирішено, — сказав Горикорінь. — Я згоден. — Згодна, — рішуче мовила Громовиця. — Згода, — один за одним повільно, ніби розмірковуючи, 1 озивалися Космократори. Меркурій слухав ту тривожну мову, і дивне почуття зароджувалося в грудях. Заздрість? Чи щире схвалення? Одні супроти цілої системи! Яку силу, волю треба мати, щоб так вирішити?! — Але одне мене непокоїть, — вела далі Громовиця. — Ми не знаємо точних координат нового світу. А добратися до Інформативного центру… — Це не підходить, — згодився Горикорінь. — Вся система контролю в руках Арімана. Я пропоную інший план. Ми трансформуємося на край системи Ари, в двісті сімнадцятий сектор. — Музей Древніх культур? — здивувався Сократ. — Навіщо це тобі? — Там є старовинні космічні апарати. Музей не обладнаний контролем. Ми будемо в безпеці. Підготуємо якийсь пристрій і проникнемо в Тримірний Світ. Доведеться попрацювати над програмою, але я сподіваюся знайти в музеї швидкодіючі машини. — Прекрасне рішення! — сказав Сократ. — Пізнаю древніх повстанців! — гордо сказав Горіор. — Дух астероїда Свободи живе! — додала Гледіс, ніжно усміхаючись Космократорам. — Ви переможете! — І пам’ятайте, — сказав Горіор, — що в тому далекому світі ви не будете самотніми. Братерство Безмежжя знає про своїх синів. Над прірвою відчаю, на грані смерті згадуйте про вітчизну. І ще одне: візьміть мій подарунок. — Що це? — Універсальний інформатор. Створений з субатомної речовини. У Тримірному Світі він практично невразливий — ні удари, ні найвища температура не знищать його. — Але ж ми станемо примітивними істотами, — заперечив Горикорінь. — Як ми зможемо користуватися ним, доки наша свідомість не підніметься до космічного рівня? — Я вже сказав, за вами буде сила Безміру. Інформатор має здатність магнетизму, він неминуче буде притягуватися до когось з Космократорів, якщо навіть потрапить спочатку в чужі руки. Він даватиме вам інформацію тією мірою, яка буде потрібна. Аж доки ви не збагнете, хто ви й звідки! До зустрічі, браття! — Зустрінемось у битві! — Палко мовила Гледіс, підіймаючи полум’яні руки. Постаті Корсара і його подруги зникли. Космократори Довго дивилися на те місце, де вони стояли. Перезирнулися мовчки. Наперед вийшов Горикорінь. — Коло! — суворо наказав він. Меркурій бачив, як Космократори взялися за руки, утворивши психокільце. І зникли… Все. Тартар Арімана виявився безсилим. Тепер Меркурій збагнув, про які можливості казав на конгресі Горикорінь. Шлях співтворчості індивіда з неосяжністю. Практично новий безмір буття! Аріман не захотів. Заздрість, честолюбство, ревність. Навіть на такому високому щаблі існування вони даються взнаки. Але що діяти йому? Залишатися тут, в остогидлому світі, де діти тікають у ліси, щоб відчути хоча б ілюзію свободи? Де дівчата кидаються в пащу смерті, щоб знайти благословенний спокій? Де страх витає над серцями безсмертних істот? Ха! Безсмертний страх, безконечне приниження! Ні, він піде за Космократорами! Без Громовиці йому не жити! Наздожене їх, приєднається. Він викликав Головного Координатора і, коли грізне обличчя з’явилося перед ним, сказав: — Вони в Тримірному Світі, Арімане. Прямують до експериментальної планети. — Що? — Не повірив Аріман. — Ти не мариш? — Ні, не марю, — спокійно відповів Меркурій. — Вони там. І ти знаєш, для чого! — О прокляття! — Вирвалося з вуст координатора. — Як же я не передбачив? Тепер зрозуміло, чому Тартар не втримав їх. Горикорінь мені казав, але я посміявся з його слів. О дурень! Меркурію! — Що? — Наздогнати й знищити! — Кого?! — жахнувся космослідчий. — Всіх. Всю групу! Невже не розумієш? Вони зіпсують програму творення. Це — катастрофа для нас… для мене… Бери універсальний космоліт, проникай у тримірність, перейди на орбітальний політ довкола експериментальної планети. Підстережи їх в просторі або на планеті і спопели нещадно! Даю тобі надійних помічників. І ще одне: не вимикай захисного поля. Інакше ти деградуєш у тримірність і станеш таким, як і тамтешні жителі. Я не хочу втрачати найкращого космослідчого. Чуєш? Я жду!\nМеркурій помітив корабель Космократорів на широкій галявині високого лісу. Він повів космоліт на зниження. Болісно защеміло серце: яка вона тепер, Громовиця? Він увімкнув універсальний екран, скорегував на тримірну інверсію. Космоліт кружляв над галявиною. Меркурій дав наказ автоматам посадити космоліт на поверхню нового світу. — Це небезпечно, — озвався один з супутників космослідчого. Меркурій промовчав. У грудях наростав гнів. Доки він виконуватиме волю Арімана? Туди, до неї, до любих друзів, де буде бій і свобода! — Що ти робиш? — почувся крик. — Поле! Ми залишимося тут назавжди! Зрада! Меркурій розімкнув захисне поле, разгерметизував космоліт. У розчинені люки дихнуло важке, задушливе повітря чужої планети, яка віднині ставала рідною. Спалахнула блискавиця. Затьмарила свідомість. Меркурій похитнувся. Де він? Що за диво? Як сюди потрапив? Туманні спогади вирували глибоко-глибоко. Меркурій глянув на свої руки — вони були волохаті, м’язисті. Він кинувся до виходу. Щось одвічне, незабутнє вело його повз незбагненні пристрої, заціпенілих супутників, далі, далі… Там, біля таємничого сріблястого стовпа, семеро. Семеро друзів. Він поспішає до них… Там розгадка, там захист… Позаду лютий ненависний крик. Важкі кроки. І удар! Удар по голові! Він упав. Ще бачив, як ті семеро бігли до нього. Чув, як зчинилася бійка. Насувалася пітьма небуття. Хтось ніжно взяв його голову в долоні, на чоло впали холодні краплі. Він глянув з-під знесилених повік. На нього дивилися блакитні очі. Хто це? Хто це? Такий рідний, такий близький! Вона. Вона. Вона. Вічна кохана!.. Ми зустрілися… І знову розлучаємось. Смерть… Знову ми знаємо смерть… Безсмертні в країні смертних… Прощай, Громовице. Я наздогнав тебе. Арімане, ти програв. Ти програв бій… Юна прекрасна дівчина Землі припала до вмираючого. Над ними стояли похмурі товариші, спираючись на товсті палиці. Вони прогнали ворогів у хащу лісу. Попереду тяжкі бої за душі тутешніх мислячих істот, але тепер… Меркурій посміхнувся знекровленими вустами дівчині. Хотів рукою доторкнутися до її щоки. Але не міг навіть поворухнути пальцями. Так ось яка ти, прірва небуття. Темрява, царство тіней. Ти надовго розлучила мене з країною щастя. Прощай, Громовице. Я знову прийду. Я прийду багато разів. Я знайшов тебе і знову знайду.\n…Над Григором Бовою сіріла в світанковому присмерку стеля київської кімнати. Хлопець невидющими очима дивився вгору, а в свідомості ще відлунювали грізні крики напасників, шум предковічного лісу. На серці було тоскно, важко. Навіщо йому це подвійне життя. Звідки воно? Історія Зоряного Повстанця, безконечні пригоди в системі Ари. Де причина такої міфічної інформації? Може, зв’язок з просторовими записами, з образами ноосфери? Він виявився чутливим до психіки світу, який десь існував чи існує, і тепер переймає на себе почуття мислячих істот, яких він ніколи не бачив і не побачить? Дивна сфера нашої підсвідомості. Вона живе незалежно від осмисленого в повсякденному житті. Може, в ній народжується ембріон нової еволюції? А наше теперішнє існування лише передісторія майбутньої космолюдини? Казка… Але чому вона така близька і хвилююча? І постаті Космократорів — як рідні брати. І Громовиця — викапана Галя. Може, в тих снах є якесь раціональне зерно? І він жив уже в іншій подобі в далекому світі. А потім… потім прорив у космос тримірності. Життя на чужій, небезпечній планеті. Вічні пошуки істини і вічний бій. Намагання вирватися в сферу свободи і болісна неможливість зробити це. Де ж вони, брати з далекої системи Ари? У яких серцях розсіяні їхні вогні? Де їм зустрітися, як об’єднатися? Скажи кому-небудь із колег — сміху буде на десять років. Особливо, не дай бог, шефу на зубок потрапити. Лише Галі можна відкритися. Вона збагне. І, може, підкаже щось. В двері постукали. Григір звівся на ліжку. — Хто? — Я, синку, — сказала баба Мокрина. — Потривожила? — Хіба вже снідання? — здивувався хлопець. — Ще ж рано. — Телеграма. Лежи, лежи. Я й думаю — мо’, срочна? Візьми. Хто б це міг прислати телеграму? Може, батько? Ні, лише одне слово: «Подзвони». І підпис шефа. Що за омана? Він же дав два місяці. Невже якісь зміни? Хутенько вмився, одягнувся, вийшов на вулицю. Трамваї ще не ходили. Через колію обачливо переходив худющий рудий кіт. Григір, позіхаючи, рушив за ним. Глянув на рожеве світанкове небо. Сьогодні буде чудова погода. Можна буде погуляти з Галею. Зайшов до телефонної будки. Знайшов у кишені дві копійки. Озвався сам шеф. Голос був невдоволений. — Чому так рано? — А ви ж прислали телеграму. — То й що? Не сказано ж там: подзвони на світанку? — Я гадав, що важлива справа. — Ой Григоре, Григоре, — докірливо сказав шеф. — Шерлок ти задрипаний! Ну, гаразд, добре, що озвався. Завтра вертайся на роботу, пошлю тебе в район. Є одна справа. — Як то? — здивувався Григір. — Ви ж дали мені два місяці! Я ще нічого не знаю. — Вже не треба, — заспокоїв шеф. — Спіймали його. — Кого? — Аж здригнувся Григір. — Та того ж самого, — невдоволено пробуркотів шеф. — Ти наче маленький. Того самого суб’єкта, ради якого ти пішов у відрядження. Точніше — не спіймали, а сам з’явився. Ну, нам краще. Баба з воза, кобилі легше. Так що радій! — А як же… — Що? — Я ж познайомився. — З ким? — здивувався шеф. — 3 ким познайомився? А-а, розумію. Хм… Дивак. То роззнайомся. У нас такий фах. Все. Робота. Ага, ще одне, добре, що згадав. Ти там запрошував мене, здається, на сьогодні?.. — Дискусія, — сумно відповів Григір. — Про Космічне Право. — Так я не зможу. Ви вже там не ображайтеся на старого. — Гаразд, — важко сказав Григорій. — Ми самі. — От і славно. Я жду тебе. Сьогодні ще погуляй, а завтра — Щоб на одній нозі прискакав. Ось так. Бувай. Григір вийшов з будки мов очманілий. Оце так новина! Знайшовся її батько! Чи вона знає? Навряд. Сказати чи ні? Чи спочатку дізнатися, де він був, що робив? Якщо не винен — чудово! А якщо… якщо злочинець? Що тоді? Мовчати? А для неї він все’дно батько. І як тоді? Яка тінь впаде між ними?\nВони зустрілись, як і домовилися, біля пам’ятника Володимирові. Галя прийшла в темно-фіолетовій сукні, яка щільно облягала її струнку постать. Коса була заплетена, складена у вінець, це ще більше підкреслювало красу її шиї й плечей. Вона дивилася на хлопця ніжно й тривожно. Біля вуст причаїлася легка посмішка. Григору здалося, що та посмішка могла швидко змінитися на гримасу гніву чи іронії. Дівчина запитливо глянула в очі Бови. — Щось сталося? — Звідки ти взяла? — несміливо заперечив хлопець. — Бачу. . — Нічого не сталося. — Не обманюй. Я ж бачу. Не хочеш казати — не треба. — Правду кажеш, — зітхнув Григір. — Поки що не треба. — Добре, — ласкаво сказала Галя. — Я завтра поїду у відрядження. Тижнів на два. — Так надовго? — Я думатиму про тебе, — прошепотів хлопець, стискаючи її руку. — Я ждатиму. Дуже, — просто сказала Галя. — А сьогодні? Ми підемо на дискусію? — Підемо, Галю. Трохи пізніше. А тепер погуляємо. Вони йшли алеєю, довкола снувала розмаїта юрба, буяли зеленню дерева, набиралися сили й снаги. Григір поглядав на Галю, непокоївся. Знає чи ні? Мабуть, ні. Бо якби знала — помітив би. Як це тяжко: йти поряд з коханою і не сказати їй про батька! Але ж він і сам ще не знає нічого. Сказати — вона одразу вибухне, побіжить кудись, щоб розпитати, дізнатися. А Григору хочеться, щоб у цей вечір ніщо не стояло між ними. Теж егоїзм. Егоїзм і черствість. У квартирі по вулиці Героїв Революції їх зустріли молоді господарі — брат і сестра, друзі Григора. Батьки їхні поїхали до санаторію, й тому було вирішено дискусію провести у них. — Віктор. — Сіма. — А це Галя, — відрекомендував Григір. — Медицина… — Сьогодні суд, як ти знаєш, — сказала Сіма. — Ти, Галю, ким будеш? Свідком, слідчим, захисником? — Ще не знаю, — розгубилася дівчина. — Я… подивлюся… — Ти, Григоре, ще не ввів її в курс справи? — Вона буде спостерігачем. — Спостерігачем? Нейтральних не може бути! Нічого, вона визначить своє ставлення під час процесу. Прошу до вітальні. До речі, має бути дуже цікаво. Є священик, баптист, завітав навіть Сергій Горениця… — Горениця? — здивувався Бова. — Той самий? Фізик? — Еге ж! Відомий теоретик… — Ти гадаєш, він щось скаже? — Обіцяв, якщо буде цікава дискусія. Григір і Галя увійшли до великої кімнати. Там уже сиділо з двадцять дівчат і хлопців, а також кілька літніх людей. Тривала невимушена бесіда, чувся сміх. Прибулих привітали, хлопці зацікавлено позирали на Галю. Вона сіла на краєчок дивана біля Григора. Сіма та Віктор внесли стіл, поставили посеред вітальні. Накрили зеленою оксамитовою скатертиною, поставили три стільці. З сусідньої кімнати ввійшло троє — в напудрених перуках, у довгих плащах з блакитного шовку. Хлопець і дві дівчини. Вони були зосереджені, комічно грізні… — Суд іде! — проголосив Віктор урочисто. — Прошу встати. Хлопці та дівчата встали, переглядаючись, сміючись. Старші скептично усміхалися. Судді зайняли свої місця за столом. — Прошу сісти, — сказав Віктор. Головний суддя ударив дерев’яним молоточком по столу. — Введіть підсудних. Двоє хлопців, на грудях яких було написано великими чорними літерами «ЗАКОН», ввели чотирьох чоловік. Галя пирснула. Троє з них були розмальовані різними фарбами. Вони зображали богів різних народів. Четвертий підсудний був у звичайному одязі. — Хто ж це? За що його судять? — Крім богів, судимо сьогодні й людину, — сказав Бова. — Щоб зберегти справедливість. — Зрозуміло, — сказала Галя, хоч поки що нічого не розуміла. — Підсудні, — урочисто звернувся суддя. — Єгова! — Я, — бадьоро відповів один з підсудних з чорною машкарою на обличчі. — Зевс-Юпітер! — Я, — велично озвався бородатий атлет і склав руки на грудях. — Як стоїте? — сердито запитав суддя. — Це вам не Олімп. Опустіть руки. — Слухаю, ваша честь, — розгублено сказав Зевс. — Брама? — Я, — сказав третій, поправляючи на голові багатоступеневу піраміду, — Людина! — Я, — ліниво озвався хлопець у сучасному костюмі. — Не знаю тільки, за що мене до цієї компанії?.. Я ж не міф, а реальність. — Мовчи, — зауважив суддя. — Якщо винен, то відповідай. Перед законом всі винні. Ось так! Присутні привітали таку заяву судді оплесками. Він жестом руки попросив тиші. Звелів підсудним сісти. Сам підвівся. — Ім’ям Космічного Права суд розпочато. Виступати й відповідати лаконічно. Підсудні! Говорити тільки правду, одну правду! Ясно? — Ясно, — хором відповіли підсудні. — Чудово. Присягатися не треба. Ви завжди порушували клятви. Так або ні. Прокуроре! Підвівся високий худий хлопець в окулярах. — Ніяких особистих емоцій. Факти, тільки факти. — Буде зроблено. — Захисник! — Я, — озвалася гарненька білява дівчина, що сиділа поруч Галі. — Сентименти відкинути. Захист повинен бути гуманний, але без слинявості. — Ваша честь, — зауважила захисниця. — Що за термінологія? — Я тут господар! — гримнув суддя. — Слухати і підкорятися. Інакше — виведу. Захисниця розвела руками і сіла. — Кілька слів по суті звинувачення, — сказав суддя. — Слухайте уважно. Підсудний Єгова звинувачується в тому, що: а) створив антагоністичний світ; б) кілька разів нищив його; в) безліч разів використовував свою могутність всупереч інтересам підлеглих йому істот. Підсудний Зевс— Юпітер звинувачується в тому, що: а) покалічив батька й узурпував владу над світом; б) скористався прихильністю Прометея, а потім шляхом обману прикував його до скелі; в) користувався небесними блискавицями не на благо світу, а для своєї потіхи. Підсудний Брама звинувачується в тому, що: а) створив ізольований від єдиного безміру світ, чим позбавив його можливості пізнати істину; б) будучи всемогутнім, залишав у біді великих героїв, а то й приходив на поміч узурпаторам і демонам; в) обманював двох інших членів божественного Тримурті — Шиву та Вішну, не кажучи вже про менших істот. І, нарешті, Людина звинувачується в тому, що: а) маючи свободу волі, протягом тисячоліть прислуговувала деспотам і насильникам; б) сіяла розбрат у людському суспільстві, чим затримала на тисячоліття еволюцію; в) використала могутні сили розуму, подаровані природою, не на благо, а для самознищення. Почнемо з Єгови. Підсудний Єгова! — Слухаю. — Хто ви такий? — Бог. Єдиний і неповторний. Творець неба і землі. — Хто ваш батько, мати? — Нема таких. Я сам собі батько й мати. Я од віку сущий. Ще нічого не було, як я вже був. — Де? — запитав суддя. — Поза часом і простором. У сучасних категоріях мислення цього пояснити не можна, — пихато відповів Єгова. — А потім? Що сталося потім? — Я створив світ. Небесний і земний. На небі я створив ангелів, на землі — людей. — Далі? — Ангели повстали. Я їх скинув з неба. Люди согрішили. Я їх втопив. — Ви діяли злочинно, Єгова! Ви порушили закон. — Я сам собі закон, — зверхньо заявив Єгова. — Не може ж моє творіння вказувати мені, що правильно, а що неправильно? — Дивна логіка, — хмикнув суддя, апелюючи до присутніх. — Отже, мати чи батько мають право вбити, втопити чи мучити, закатувати своїх дітей? — Певне, що так, — погодився Єгова. — Мораль юрського періоду, — озвався хтось із слухачів. — Етика рептилій! — Ти-и-хо! — сказав суддя. — Виведу! Єгово! Ви визнаєте себе винним у порушенні Космічного Права? — Ні, — відповів Єгова. — Такого права нема. Отже, нема чого на нього посилатися. Я володар сущого і не дозволю… — Ну, це ми побачимо, — перебив його суддя. — Сідайте! Підсудний Зевс-Юпітер! Підвівся бородатий велетень. — Зевс-Юпітер, син Кроноса! — Ага. Тепер син Кроноса! А що ти вчинив зі своїм батьком? — Та… скинув його!.. — Ай-я-яй, — докірливо похитав головою суддя, іронічно поглядаючи на усміхнені обличчя присутніх. — Як же так можна, всесильний Зевсе? Піднімати руку на батька? — А він сам винен, — похмуро сказав Зевс. — їв дітей своїх. І мене б з’їв, якби… — Зажди! Виправдовуватися будеш потім. Що ти зробив з Прометеєм? — Прикував його до скелі. У дуже гарному місці. На Кавказі. Все-таки субтропіки. Я ж не прикував його, скажімо, на хребті Черського, де вічна мерзлота, а в смузі курортів Гагра — Сочі. Що йому ще треба? — Та ти, я бачу, ще й дотепник? — здивувався суддя. — Гм, доведеться й це врахувати! За що ж ти його прикував? Адже він твій брат і помічник. Допоміг тобі втихомирити стихії, перемогти титанів. — А навіщо він дав вогонь тим кузькам, нечисті земній? — Себто кому? — вражено запитав суддя. — А смертним. Людям. Вкрав на небі, поніс на землю. І тим порушив закон Олімпу. Я — єдиний цар, а він мене не запитав. — Бо знав, що ти не дозволиш. — Тим більше. Отже, не я злочинець, а він. Я діяв правильно і тому не підлягаю суду. — Прометей діяв за велінням серця. Він любив людей. А любов — найвищий закон. — Дурниці. Абстракція. За що їх любити — людей? Нікчемні, сварливі, войовничі, непослідовні. Дати такій мізерії вогонь? О Кроносе, такого безумства я не чекав від Прометея, мудрого титана! — Навіщо ж ти сотворив людей? — Я? — Знизав плечима Зевс. — Що я — ідіот? Ваша честь, я їх не творив. Вони самі виникли. — З чого? — З глини. З бруду. З амеби. З матерії шляхом еволюції… — Ти мені баки не забивай, — грізно перебив суддя. — Нічого тут читати ази діамату. Ти не викручуйся, олімпійський владико! Кажи відверто, признаєшся, що винен? — Ні за які гроші, — похитав головою Зевс. — Людей не творив, Прометея не приковував до скелі. Він сам себе прикував! Слухачі засміялися. Суддя постукав молотком. — До речі, ваша честь, — жалібно озвався Зевс, — чи можна запалити? А то антитіла вимагають свого! — Пали, Горгона з тобою, — буркнув суддя. — Я теж запалю, бо доки з вами, богами, впораєшся… Сідай, лобуряко олімпійський, жди свого часу. Над головами поплив сигаретний димок. — Брама, — проголосив суддя, пихкаючи цигаркою. — Підсудний Брама! — Я, — підвівся Брама, притримуючи піраміду на голові. — Можна, я зніму головний убір? А то незручно. — Валяй, — махнув рукою суддя. — Нам не форма твоя, а суть потрібна. Так. Хто ти і що ти? — Брама, член Тримурті, божественної тріади. Ще є в мене брати — Вішну і Шива. А батько — Махадева, Великий Дух. — Ти сотворив світ для себе? Відповідай! — Так точно, сотворив. Тільки не я, а мої слуги. — Але ж ти велів їм? — Велів. — Тоді не має значення. Ідея твоя. Значить, і злочин твій. Ти повідомив братів твоїх, Шиву й Вішну, про свій намір? — Ні. А навіщо? — Як то навіщо? Колегіальність! А то самостійно створив світосферу, замкнув її, щоб ніхто не бачив, що і як. Мало чого ти там натвориш! Що й сам Махадева не розбереться, не впорається! Далі. Коли Шива запитав тебе про новоствореиий світ, що ти йому сказав? Ти признався? — Ні. Я сказав, що ніякого світу не творив. Але він сам підгледів. І вимагав, щоб я ліквідував. Його й треба судити. Бо я — творець, а він руйнатор! — Інколи руйнатор прекрасніший за творця. Визнаєш себе винним, Брамо? — Шукайте, ваша честь, дурніших! — обурився Брама. — Я протестую і вимагаю справедливості! — Гаразд, сідай! Ніхто не визнає себе винним. Людино! Встань! Хто ти? — Мисляча істота. — Чим доведеш? — Я мислю — отже, існую. Я існую — отже, мислю. — Залізна в тебе логіка, — посміхнувся суддя. — Гаразд, приймаємо на віру. Поки що. Хто батько, мати? — Мати — Природа, батько — Випадок. — Випадок? — здивувався суддя. — Який же може бути випадок у світі, що підкоряється Закону Міри, Часу, Ваги? — Не знаю, — розгубився підсудний. — Так казала мені мати. — А ти з нею говорив? — Намагався. — Коротше кажучи, ти ще не знаєш, хто твій батько? Якийсь зальотний джиґун! Гаразд. Вік? — Точно невідомо. — Ясно. Бродяга ти, як подивлюся я на тебе. Чим займався? — Скільки пам’ятаю — шукаю істину. — Істину? — здивувався суддя. — А що це таке? — Це відповідь на всі запитання. — І ти її знайшов? — Ні. — А коли знайдеш? — Буду розпитувати її про все. І так довічно. — Химерні поняття в тебе. Ледацюга ти, а не шукач. Історія показує, що ти невпинно вів війни сам з собою, мурував тюрми, в’язниці для своїх братів, винаходив страхітливу зброю, щоб нищити, знущався над меншими братами — тваринами та рослинами, а також безжалісно вбивав їх, засмітив планету покидьками. — Не тільки це, ваша честь, — заперечив підсудний. — Я і сіяв квіти, вирощував сади, ліси, будував прекрасні палаци, творив пісні. Я повставав за свободу, руйнував кайдани рабства. Я прагнув до космосу і шукав можливостей вирватися з тенет тяжіння. Я проповідував любов і хотів об’єднати рід людський у єдину сім’ю… — Хотів, але ж не об’єднав, — заперечив суддя. — Визнаєш себе винним у порушенні Космічного Права? — Ні. — Сідай. Слово надається прокуророві. Худий юнак підвівся за своїм столиком, солідно кашлянув. Бородатий священик хитрувато усміхався, уважно роздивлявся учасників інсценізації. Тільки блідий, з лихоманковим поглядом чорних очей баптист, насупивши густі брови, дивився під ноги. І Сергій Горениця був зосереджений і серйозний. — Шановні судді, — сказав прокурор. — Шановні засідателі, присутні! Для когось боги — фікція, мара людської свідомості. І суд над цією марою їм здається профанацією, дитячою забаганкою. Для когось боги — трансцендентна реальність, і тоді наш суд — виклик верховній могутності, карикатура на повстання ангелів! — Саме так, — хрипко й схвильовано озвався баптист. — Саме так, шановний юначе! Блюзнірство і невігластво! Ви користуєтеся незмірним милосердям бога, щоб плювати на нього. Але пам’ятайте, що плювки в небо повернуться до вас! — Прошу гостей заспокоїтися, — ввічливо сказав суддя. — Їм буде надана можливість висловити свою точку зору. Прокуроре, продовжуйте. — Шановний гість, — поклонився у бік баптиста прокурор, — помиляється, коли говорить про блюзнірство. Ми користуємося правом мислячих істот думати, порівнювати, аналізувати і приймати рішення. Якщо нам свободу дав творець, то не для того, щоб ми були маріонетками, бо для автомата досить примітивної програми. Якщо свобода волі є дарунок космічного безміру і еволюції, тоді тим більше вона потрібна для вибору путі. Не будемо наводити доказів чи антидоказів існування тих або інших богів. Досить того, що вони існували й існують у людській свідомості. Досить того, що вони вели і ведуть мільйонні юрби людей до химеричної мети, спрямовуючи психічну енергію, океан волі, ураган найкращих почуттів, досконалі творчі сили, наукову думку на прислуговування гігантській касті жерців. Ці люди, стверджуючи реальність надприродних сил, ще ніколи науково не продемонстрували наявність володарів, яким вони буцімто служать! Тим більше ми повинні розглянути з точки зору космічного права, тобто права, якому підпорядковане все у безмірі, — права єдності, ту мету, що її ставлять перед людьми боги всіх релігій. — Неприпустимо! — різко мовив баптист. — Що? — Не збагнув прокурор. — Отак змішувати політеїстичні релігії, або навіть пантеїзм, з вірою в єдиного бога — творця сущого! — А яка різниця? — поцікавився прокурор. — Неймовірна, — зверхньо сказав баптист. — Треба добре вивчити історію релігій. Поганські релігії Сходу і Заходу, ідолопоклонство, шаманство та інше — грубший чи тонший фетишизм, обоготворення стихійних сил. То фальшиві боги! І лише Ветхий Завіт відкриває людям вперше в історії дух живого бога — творця і вождя людей. — Читали, знаємо! — м’яко мовив прокурор. — Дозвольте вести процес далі. Хай буде по-вашому, почнемо з Єгови — ветхозавітного бога. Біблія починає розповідь з творення Землі — нашої планети, а потім людини. Але церковна традиція передає нам легенду про створення перед тим небесного царства і ангелів. Що ж сталося потім? — Падіння Сатани, — сказав баптист. — Правильно, — підхопив прокурор. — Ось вам перше непорозуміння. Хто ж отой супротивник ветхого бога? Найпрекрасніший архангел, Люцифер-Світоносець. Чому він повстає проти Єгови? Церква каже: гординя! Звідки? Для чого могутньому космічному духові об’єднувати міріади ангелів для битви з творцем? Як пощастило їх об’єднати? З якою метою? Адже та мета повинна бути прекрасною, інакше непорочні ангели ніколи не посміли б виступити проти господаря неба! Але залишмо ці питання. До нас дійшли тільки легенди, а легенди — то символи певних ідей, за якими може бути історична реальність. Далі. Деміург Єгова творить Землю і все, що на ній. Він ліпить людину і дає їй можливість жити щасливо й безтурботно. Разом з тим перед безвольною людиною постає спокуса — славнозвісне древо Зла й Добра. Ви всі знаєте, чим це закінчилося: прокляттям і появою смерті. Коротше кажучи, почалася кривава, бунтівлива, хаотична еволюція людства, яка триває й досі. — Дозвольте мені, — зненацька озвався священик, ласкаво усміхаючись. — Я слухав, слухав… Цікаво, вельми цікаво… Що ж, можна й так розмовляти про вищі символи. Бог — милостивий батько, він прощає все. Проте — мушу по-дружньому застерегти — святе письмо не є белетристика, тим більше не науковий трактат. Це символічний виклад духовної історії світу. Кожен образ чи фраза — сокровенні, втаємничені… — Криптограма? — запитав серйозно прокурор. — Схоже, — згодився священик. — Щоб збагнути приховану суть тих символів, треба повірити в творця сущого, треба звучати на його нечутний голос. Інакше замість божого лика побачите грубого ідола або порожнечу… — Дякую, — кивнув прокурор. — Я збагнув. Доводилося читати такі ідеї. Що ж, згодимося, що там символи. Але символи теж свідчать про суть творця. Милосердний творець, сповнений любові, ніколи не скористається грубими символами. Ви ж знаєте про силу слова, логоса. Духовна, інтелігентна істота завжди користується вишуканою, культурною мовою, тонкою образною системою, чарівними метафорами, чудовими притчами. А ветхозавітний деміург — клубок ревнощів і злоби. Ні, не згоден. Навіть за тими символами відчувається злочинна психіка і божевілля, доведене до глобальних або навіть космічних масштабів. Ветхозавітний творець не має права вести людей. Він повинен стати перед судом історії, перед судом Космічного Права. Я сказав! Прокурор сів. Суддя постукав молоточком по столу. — Хто хоче сказати? Усмішка щезла на вустах священика, прозорі очі закрижаніли. Він розгладив бороду, гірко сказав: — Мені шкода вас, друзі. Ви дуже розумні, ви інтелектуали, як тепер модно говорити. Ви переповнені інформацією. Знаєте все — від історії релігій до квантової механіки, від генетики до окультизму, від кібернетики до найновітніших гіпотез про походження Всесвіту. З вами тяжко сперечатися. Інколи — можливо. Тому я не хочу сперечатися. Та й істина не пізнається в суперечці. То — вигадка софістів. Істина — поза словами. Проте хочу дещо запитати. Ось ви тут руйнуєте релігійний світогляд. Проганяєте з своєї психіки творця, бога. Хочете ґрунтувати мораль, етику на людських законах, на громадській домовленості. Стверджуєте мету і смисл буття як вічне прагнення до розкриття таємниць природи. Заперечуєте безсмертя духу, виводячи його з рефлекторної здатності матерії до самопізнання. Гаразд! Але що далі? Людина — комашина серед неосяжності. Перед невимірними океанами часу й простору всі наші зусилля — ефемерні, облудні. Не лише єгипетські піраміди, а й сучасні синхрофазотрони чи термоядерні пристрої порівняно з вічністю — ніщо. Невже вам не страшно дивитися в небо — в зоряну прірву, яка поглине ваш прах, навіть не помітивши цього? Невже ви не розумієте, що ви залишаєтесь перед безоднею на самоті, без жодної надії подолати її? — Та що це ви страхаєте нас? — скрикнула якась захоплена дівчина, стріпнувши білявою гривою. — Людство почало такий дивовижний штурм космосу, а ви… Ось уже люди на Місяці побували, а там — інші світи, далекі зоряні системи! Зустрінемо інших істот — побратаємося! Потім — Велике Кільце цивілізацій, про яке писав Єфремов… — Сон, — сумно похитав головою священик. — Марні сподівання. Навіть учені пишуть, що розширення інформації про навколишній світ розширює разом з тим і коло непізнаного. Страшний парадокс! Вихід у космос ще більше підкреслює самотність людини. Кожен крок у безодню показує нові невимірні обрії. І ви не оволодіваєте ними, а бачите, як океан шириться і заливає вас. О ні! Людина неспроможна досягти берега істини без допомоги вищих сил! — Дурниці! — Почулися голоси. — Ні, не дурниці! — Несподівано втрутився в бесіду Сергій Горениця. — Як так? — здивувалася білява дівчина. — І ви?.. — Заждіть, — махнув рукою вчений. — У тому, що гість сказав, є гірке зерно правди. Умноження інформації, посилення енергетичних пристроїв не наближають нас до оволодіння всім космосом. — Але ж з кожним досягненням ми все ближче до істини? — Ні, о ні! Що означає «все ближче» у безмірі? Це — пустий звук. — То ви теж за віру в творця? — Та ні, — усміхнувся Горениця. — До чого тут віра, коли людина має розум і волю? Є інший, немеханічний шлях оволодіння космосом. Не завоювання нескінченних просторів літальними апаратами (хоч це теж потрібно), а розширення наших почуттів і розуму у багатомірність світобудови, оволодіння простором і часом, виростання людини з обмеженої тримірної істоти — смертної і слабкої — у всемогутнього титана, який опанує безмірність, синтезує в собі всю глибинність макрокосму. Тоді здійсниться мрія древніх мудреців та філософів, атом дорівняється космосу, людина ототожниться з безмірністю. Друзі! Боги людей — лише небесний негатив нашого хаотичного земного існування. Космічна людина стане сином безконечності, дасть життя і мисль усьому сущому, виведе всіх істот з лабіринту необхідності у царство свободи. — Незбагненно, — зітхнув священик, задумливо дивлячись на Гореницю. — Філософська фантазія, — знизав плечима баптист. — Поясніть, — попросив хтось із хлопців. — А то в абстракції воно гарно, а як конкретно… — Поясню, — погодився вчений. — Коротко. Інше — додумуйте самі. Останні досягнення науки підвели нас до розуміння космосу як єдиного цілого. Але єдине ціле може існувати як імпульс, а не як інтеграція систем, часток. Тут протиріччя з теорією відносності, яка обмежує швидкість причинності швидкістю променя. Деякий час гадали, що квантовий бар’єр — 300 000 кілометрів на секунду — не буде перейдений. Таким чином космос залишається непізнанним, бо обмежена швидкість у безмежності створює перед читачем нездоланний мур. Пізніше виникла ідея миттєвої взаємодії поза часом і простором. Експерименти в космосі з фазовими кванторезонаторами показали, що Всесвіт має, окрім відомих нам взаємозв’язків часово-просторових, більш глибинну взаємність. — Як це можливо? — Не стримався прокурор. — Все ж таки є міріади часток, зірок, планет, істот. Яким чином може між ними бути миттєва, надчасова взаємодія? Адже сигнал все’дно повинен передаватися в якомусь середовищі, хоча б у вакуумі, долаючи мільярди світлових років?! — То механістичні уявлення середньовічних учених, які передали нам у спадщину примітивний логічний апарат мислення. Не буду заглиблюватись у хащі софістики. Наведу такий приклад: зображення на екрані телевізора тчеться одним променем за якусь частку секунди. Вчені припускають, що й Всесвіт зіткано одним-однісіньким атомом (ясна річ, я мовлю не про наш атом, а про невідому нам елементарну енергетичну частку). Життя того єдиного атома і тче мозаїку вселенської еволюції. Таким чином, все суще тотожне, бо несе в собі імпульс спільного атома. А час і простір — лише ритміка, проявлення, хвилі еволюції. Мисляча істота може і повинна оволодіти секретом цього праатома. Йдучи за ниткою, з якої ми зіткані, ми можемо свідомо охопити весь космос, розширити свої почуття і пізнання до нескінченності. — Якась наукова релігія, — скептично зітхнув баптист. — Але без любові, без віри, без надії. У нас є батько, є творець. Отже — сподівання, що десь можна спочити від хаосу буття. — Це правда, — кивнув Горениця. — Нам ніде спочити. Ми — вічні птахи! Нам ніде прихилити голови, бо буття — то нескінченний політ. Проте ви помиляєтесь. Завдання, про яке я сказав, не можна здійснити без любові. Треба дуже любити людей, світ, кожну квіточку, щоб піти на такий божевільний крок. Божевільний з точки зору «нормального» глузду. Але треба йти! І ми підемо! Нова людина повинна народитися від нас, як ми народилися із тваринного світу! Ви знаєте, що буває, коли в лоні матері затримується плід? — Мертвороджене дитя, — сказав Григір. — Так, — гостро глянув на нього Горениця. — Передчасне народження — теж катастрофа. Отже, потрібне трепетне очікування, щоб людство вчасно народилося в нове буття…\n…Григір та Галя вийшли на вулицю й рушили до дніпровських схилів. Над лівобережжям котилися тумани, фіолетовою млою наливалося небо. — Тобі сподобалось? — Заговорив Григір. — Горениця гарно сказав. Він мені чимось близький, ніби знайомий… — Мені теж. — А судді не сподобалися. Розумні хлопці, але ж це наївно! Самі ж люди понавигадували богів, а потім починають їх судити. — Це тільки жартівливий прийом. — А мені сумно. В усіх цих кавеенах, різних дискусіях є якась штучність. Нема органічності, природності. Як, наприклад, у квітів, птахів, у сонця чи в зірок. Там, де є природність, не може бути дискусій. Про що можуть дискутувати квіти? Або орли? Летімо, брате, — ось єдине слово. А то — змагаються, хто мудріше скаже, хто більше знає, пам’ятає. Хіба мудрість у пам’яті? Чи в дотепності? — А в чому ж, Галю? — У простоті, в щирості. Я це відчуваю, але… довести не можу. Та й чи треба? Те, що можна довести, — неправда. — Парадоксально, але цікаво. І, мабуть, вірно… Давай, Галю, зайдемо до ресторану. Завтра ж я їду. — Їдеш? — Захвилювалася Галя. — Аж на два тижні? Так надовго? — Відрядження, — зітхнув Григір. Знову повинен обдурювати. А вона говорить про щирість. Як припинити цю недостойну комедію? Григір замовив сухого вина, цукерок, яблук. Наповнив келихи. Галя взяла келих у долоні. Подивилась на світло, всміхнулася. — Традиція. Але приємна. За твоє повернення. За успіх. — За любов, — сказав Григір. Вона заперечливо похитала головою. — За любов — не можна. — Чому? — Тому що вона поза всім утилітарним. Можна бажати багатства, успіху, здоров’я, але любові… ні! Вона приходить сама. І йде геть теж сама. І ніщо не поверне її. — Тоді, — мовив Григір, — тоді вип’ємо за те, щоб вона не пішла. Вона тут. Зі мною… Правда, Галю? — Правда, — просто сказала. — Вона тут, невидима. Як мені хочеться зберегти її.\nЗа два тижні Григір повернувся до Києва. Шеф зустрів його радо, але стримано. Одразу сказав: — Доведеться тобі знову братися за ту справу, голубе. — За яку? — Не зрозумів Григір. — Попередню. — Але ж він з’явився… — І загубився. Справа надзвичайно ускладнилася. Його вбито. — Як? — Аж скрикнув Григір. — Не кричи, — сердито перебив шеф. — Не баришня дореволюційна, а криміналіст. — Але ж він був у в’язниці? — Його випустили. Виявилось, і дуже швидко, що він не винен у розтраті. Головбух там попрацював після його зникнення. Тоді його запитали, де він був? Курінний заявив, що був на тому світі. — Як? — Що чув — те передаю. Ну, його сюди, туди, навіщо, мовляв, брешеш? А він одне: був на тому світі. Ще й захопив з собою сувенірчик. Келих. Прозорий, дуже тонкої роботи. Майже невидимий. Келих узяли, почали аналізувати. Знову до нього: де взяв? Хто тобі його дав? Чи не за кордоном був? Він своє: на тому світі. Коротше, якась буча знялася з приводу келиха. Точно не знаю. Його в психіатричну. В Павловську. Там обсервували. Кажуть, здоровий. І ось раптом звістка. З Інституту фізики дзвонять: пропав келих. Я туди. Кажуть: велика цінність. Треба знайти, повернути. Станьте чаклунами, магами, а знайдіть. Дуже мудрі вони! Де його тепер шукати? Повертаюся — ще один сюрприз. З лікарні повідомили, що герой цієї історії зник. — Куди? Ви ж сказали, що він убитий. — Зажди. За дві години органи міліції сповістили, що на Брест-Литовському шосе, за Святошиним, знайдено два трупи. У Григора защеміло серце. Затамував подих. — Чому два? Хто другий? — Оце і є найдивніше, — суворо сказав шеф. — І, може, найстрашніше. Вбито батька й… дочку. — Галю?! — несамовито закричав Григір. — Її, — скупо підтвердив шеф. — Без істерики. Вперше чуєш про смерть? — Галю вбито… — Тупо повторив Григір. — Як же так? Як же так? Він заплакав. — Е, хлопче! Ти, я бачу, не тільки виконував завдання, а й… — Так, покохав її! — 3 відчаєм сказав Григір. — По-справжньому! Невже це злочин? Невже не маю права? — Голубе, — замахав руками шеф. — Маєш право! Маєш! Гм. Тільки дивно все це… Ну, гаразд. Візьми себе в руки, їдьмо! — Куди? — До моргу. Подивишся. Треба, щоб і ти підписав акт. А то бабусю викликали, як її? Григорук? Так вона заливається сльозами і не може слова вимовити. Глянула і заголосила: «Ой, ти моя сиріточко, та що ж вони з тобою зробили?» А потім знепритомніла. Подивишся ще ти. Для точності. Шеф узяв очманілого Бову під руку, повів до машини. Хлопець сидів біля начальника, байдуже дивився на велелюдні вулиці. Що йому тепер праця, дискусії про богів? Згасло світло. Довкола лише пітьма. Вона була — цілий Всесвіт. У морзі їх зустрів черговий у білому халаті. Григір з жахом поглядав на непорушні тіла, покриті простирадлами. Сині ноги, розкраяні черепи. Це те, що було життям. Яке безглуздя! Невже й вона?.. Невже й вона?.. — Дивись, — сердито прошепотів шеф. На мармуровій плиті лежало дівоче тіло. Навіть смерть не вбила краси. Судорожно витягнуті вздовж тіла руки, на обличчі сліди мук. Григорій схилився над нею, не вірячи власним очам. Не вона! Не Галя! Дуже схожа, але не вона! Манікюр. Ліловий. А Галя не робила. І нігті довгі. Медикам таких не можна. Підфарбовані очі, а Галя не фарбувала. Ні, ні. Це не вона! — Не вона! — хрипко сказав Бова, схвильовано дивлячись на шефа. — Як то «не вона»? — розгубився шеф. — Ти точно знаєш? — Точно. — Тоді це ускладнює справу. Документи при ній були на ім’я Курінної. Документи справжні, не підроблені. Хто ж вона? І де Курінна? її вкрадено. З якою метою? Тут діяв не простий злочинець. Батька вбито, дочку вкрадено. Замість неї вбито схожу на неї. І все це заради келиха? Що ж він означає? — Тисяча вузлів, — прошепотів Григір. — Доведеться тобі їх розв’язувати. — Буду, — відповів Григір, відчуваючи, як у серці народжується іскра надії. — Я її знайду й під землею. — Мабуть, це складніше, мій друже, ніж під землею, — задумливо промовив шеф. Вони попрощалися з черговим і вийшли з моргу. Зупинилися біля машини. — Ось що, — сказав шеф. — Сідай і катай до Павловської лікарні. Йди до головного психіатра. Розпитай про Курінного. Про той світ, про чорта, демона, про що завгодно. Ти розумієш? Нас цікавить усе, що зв’язане з ним. Учені знехтували його розповіддю, а ми не маємо права. Ти розумієш? — Розумію. — Бувай. Я жду. Ось та справа, про яку ти мріяв. Рушай. Я доберуся трамваєм.


Чому я вважаю себе феміністом / Новое Время\nЧому я вважаю себе феміністом\n05 серпня 2016, 21:37 2 коментувати\nБарак Обама: Я хочу, щоб наші сини і дочки зробили Америку місцем, де кожен може прожити своє життя так, як вважатиме за потрібне\nКоли у вас дві дочки, ви відчуваєте, який жахливий тиск відчувають дівчата – тиск, що змушує виглядати, поводитися і навіть думати певним чином\n«Ми надто часто, як і раніше, обмежуємо себе стереотипами щодо того, як слід поводитися чоловікам і жінкам. Одна з моїх героїнь – член Конгресу Ширлі Чызхольм, що стала першою афроамериканкою, яка брала участь в гонці за номінацію в кандидати в президенти від великої партії. Вона якось сказала: «Емоційна, сексуальна і психологічна стереотипізація жінок починається з того моменту, як доктор каже: «У вас дівчинка», – пише президент США Барак Обама у колонці для Glamour.\nЦієї осені на нас чекають історичні вибори. Вперше велика партія номінувала жінку\nВін розповідає, що ці стереотипи впливають на те, як дівчатка сприймають себе, починаючи з самого раннього віку, змушуючи їх думати що, якщо вони не виглядають певним чином, отже, вони гірші за інших.\n«По суті, гендерні стереотипи впливають на всіх нас, незалежно від нашої статі, гендерної приналежності або сексуальної орієнтації», – зазначає президент.\n«Найважливішими людьми в моєму житті завжди були жінки. Мама виховувала мене сама і більшу частину своєї кар'єри працювала над створенням можливостей для жінок у країнах, що розвиваються. Я спостерігав за тим, як бабуся, допомагала виховувати мене, будувала свою кар'єру в банку – тільки для того, щоб втупитися в скляну стелю, – згадує Обама. – Я бачив, як Мішель доводилося шукати баланс між кар'єрою та сім'єю».\nВін відзначає, що зараз розуміє, хоч він і намагався допомагати, але робив це за своїм розкладом і на своїх умовах. Велика частина поневірянь несправедливо лягала на його дружину.\n«Я люблю думати, що я добре ознайомлений з унікальними викликами, з якими стикаються жінки – саме це сформувало мій власний фемінізм. Але я також мушу визнати, що, коли у вас дві дочки, ви чітко усвідомлюєте, як гендерні стереотипи укріплені в нашому суспільстві, - говорить президент. – Ви відчуваєте, який жахливий тиск відчувають дівчата – тиск, що змушує виглядати, поводитися і навіть думати певним чином».\nОбама додає, що ці самі стереотипи впливали і на нього, коли він був молодий. «Я ріс без батька і провів багато часу, намагаючись зрозуміти, хто я, як світ сприймає мене, ким я хочу бути. Найпростіше увібрати ідеї товариства про маскулінність і вирішити, що є правильні і неправильні способи бути чоловіком. Але, коли я подорослішав, то зрозумів, що спроби бути жорстким хлопцем або крутим хлопцем – не моє. Вони були проявом моєї молодості і невпевненості. Життя стало набагато простішим, коли я почав бути собою», – розповідає президент.\nВін каже, що необхідно звільнитися від цих обмежень. «Нам потрібно змінювати культуру, які змушують наших дівчаток бути скромними, а хлопчиків – бути наполегливими. Критикує наших дочок, коли вони наважуються висловити свою думку, а синів – коли вони плачуть. Ми повинні змінити культуру, яка карає жінку за сексуальну активність, а чоловіка – заохочує», – пояснює Обама.\n«Цієї осені на нас чекають історичні вибори. Через двісті сорок років після заснування нашої країни і майже століття після того, як жінки, нарешті, здобули право голосувати, велика політична партія номінувала жінку в кандидати в президенти. Незалежно від ваших політичних поглядів, це історичний момент для Америки. І це тільки один приклад того, який довгий шлях до рівності пройшли жінки», – стверджує президент.\n«Я хочу, щоб всі наші доньки і сини побачили, що це теж наша спадщина, – додає Обама. – Я хочу, щоб вони зробили Америку місцем, де кожна дитина може прожити своє життя так, як вважатиме за потрібне».\n«Саме в цьому сенс фемінізму в ХХІ столітті: коли всі рівні, всі ми вільні», – вважає Обама.\nПовну версію колонки Барака Обами читайте на сайті Glamour


Тренінг з кібербезпеки та протидії дезінформації під час виборчого процесу (Одеса) .: Ресурсний центр ГУРТ\nУкраїнський кризовий медіа-центр запрошує представників ЗМІ Одеської області взяти участь у дводенному тренінгу під назвою «Кібербезпека особиста та редакційна: реальність загроз та практики захисту. Неочевидні впливи дезінформації на формування порядку денного. Особливості виборчого періоду», який відбудеться 14-15 березня 2019 року в Одесі.\nДля участі потрібно заповнити анкету за посиланням до 16:00 12 березня 2019 року.\nПідтвердження участі учасники отримають до 18:00 12 березня 2019 року.\nОрганізатори забезпечують учасників роздатковими матеріалами, харчуванням, проживанням у готелі (для гостей із районів Одеської області) з 14 на 15 березня та відшкодовують вартість проїзду (автобусом чи поїздом у межах області за наявності оригіналів квитків).\nвибори деінформація Естонія кібербезпека тренінг Український кризовий медіа-центр\n06.03.2019 Юлія Тьоткіна


ШПАЛЕРИ ШОВКОГРАФІЯ: ТЕХНІКА ФАРБУВАННЯ - KOLORIT\nШовкографія в інтер’єрі на стіні виглядає прекрасно! Дуже часто такі шпалери йдуть з квітковими малюнками та орнаментами, імітуючи справжню шовкову тканину. Насправді шпалери виглядають настільки реалістично, що здається – на стіні висить справжня шовкова тканина. Шпалери шовкографія відносно дорогі, але вони створюють неповторний шикарний інтер’єр. Такі шпалери прекрасно підходять для використання в будь-якій кімнаті квартири. Відмінний ефект дорожнечі їм надають також шовковистість і м’який блиск поверхні.\nПри бажанні шелкографические шпалери можна пофарбувати. Зазвичай фарбування таких шпалер виробляють акриловою фарбою на латексній основі, в два шари. Прелварітельно поверхню обов’язково потрібно очистити від пилу і бруду, павутини, потім знежирити найпроблемніші місця (розетки, вимикачі тощо), а вже потім фарбувати.


Давно, майже дев’ятнадцять років тому, за земним відліком і шість років за місцевим, коли решта тих, хто врятувався після катастрофи “Полюса”, досягли лісу, Сергіїв зробив перший карб на стовпі, вкопаному за крайньою хатиною. Один карб — земний день. Тридцять карбів чи тридцять один — земний місяць.\nКалендар Сергіїва обманював. Усі про це знали. Він обманював двічі. По-перше, доба тут на дві години довша, аніж на Землі. По-друге, таких діб на рік більше тисячі. Коротке літо, довга дощова осінь, чотириста днів зими і холодна, також довга, весна. Уся ця довга арифметика і стала своєрідним вододілом поміж старшими, які вийшли з корабля, і молодцю. Старші роблять вигляд, що вірять стовпам під дахами і рахують земні роки. Молодші сприйняли місцевий рік, як він є. Бо як зрозуміти, коли осінь — це рік, а зима — теж рік.\nОтож, відлига затягнулася на два тижні. Сніг потемнів, потоншав. Схил цвинтарного пагорбу, повернутий до селища, став рудим — вилізли і заворушилися, повіривши, що настала весна, молоді пагони лишайника. Єдина вулиця селища стала суцільною смугою болота. За будиночками смуга ділилася навпіл — вузький потічок вів до воріт і частоколу, широкий завершувався біля майстерень та хлівів. Праворуч від майстерні, перед хлівами кіз, утворилася глибока зелена калюжа. Вранці козенята розбивали в ній лід гострими кігтями і бавилися в болоті, розшукуючи хробаків. Потім починали битися і здіймати бризки, падали в болото, дриґали ногами — також вітали подобу весни. Лише коза, її величність Коза, матір цього сімейства, чудово розуміла, що до весни ще далеко. Вона годинами тупцювала біля майстерні, звідки йшло тепло, а коли їй обридало, починала тертися панциром до стіни. Майстерня розкачувалася. Олег вибігав надвір і відганяв козу палицею. Побачивши Олега, коза вставала на задні ноги, розмахувала передніми, нависала над Олегом і тоненько мекала від радості. Вона була впевнена, що її улюбленець жартує. Тоді Олег кликав на допомогу Сергіїва. Його коза побоювалася. “А ну, — грізно казав Сергіїв, — повертайтесь, мадам, до материнських обов’язків. Ваші діти — безпритульні!” Коза не поспішала відходити, високо закидала зелений зад. До козенят не поверталася, а йшла поволі до частоколу і завмирала там, маючи надію, що з’явиться її друг, солідний козел, заввишки три метри, з кістяними гребенями.\nНавесні Казику виповнилося тринадцять років, хоча на вигляд не даси і десяти. Маленький, сухий, темна шкіра, уся в синіх цятках від перекотиполя, руки подряпані, шрам через усе чоло, навскіс. Казика називали ще й “Мауглі”, бо ліс був для нього рідним домом. Якщо інші підлітки ходили до лісу, навіть ночували там, знали, як заховатися від хижаків посеред хащів білої сосни, то Мауглі міг жити в лісі цілими тижнями. У лісі він був господарем. І це знали всі. Дерева слухняно прибирали гілки з його дороги, гриби закопувалися в землю, ліани-хижаки підтискали хвости. Його запаху боялися навіть шакали. Мауглі ніколи не брав у ліс арбалет. Він кидав ніж так сильно і влучно, що міг пришпилити комара до стовбура з відстані п’ятдесяти метрів.\nСпочатку тітка Луїза боялася, що Казик — недоумок. Але до школи він ходив слухняно. У класі майже завжди мовчав, коли його не запитували і не задавав ніяких запитань, але мав хист до навчання, слухав усіх і все запам’ятовував. Старий стверджував, що у Казика прекрасна фотографічна пам’ять. “На Землі, — казав він, — з нього виріс би визначний чоловік. Але тут для нього замало інтелектуальної їжі. Це талановитий, майже завжди голодний мозок”. — “Дай йому все, що можеш, — казала тітка Луїза, — а потім, на Землі, інші додадуть йому решту”.\nВосени, невдовзі після повернення з гір, де лежав розбитий “Полюс”, Казик з Діком були в лісі. Вони пішли на далеке полювання, на схід, кілометрів за двадцять. Туди восени відходять стада мустангів. М'ясо мустангів неїстівне, навіть шакал не чіпає мустанга. Але в мустангів є дивовижний повітряний міхур. Тварина роздуває його, коли рятується від погоні. Тоді мустанг із сухої, жилавої, ледь схожої на коня комахи, перетворюється на яскраву кулю і піднімається в повітря. Його повітряний міхур еластичний і міцний. З нього роблять чудові віконні плівки, мішки, сумки, посудини для води та зерна і багато інших корисних речей. А дівчатка в селищі започаткували моду — райдужні легенькі накидки — і бігають у них, як метелики.\n— Я ще спитаю, — вперто казав Казик. — Мені подобається запитувати. Наступного літати візьмеш мене на “Полюс”?\n— Я хочу полетіти до зірок, — признався Казик. — Зірки значно більші, ніж наш ліс, ніж уся ця земля. Ти знаєш, куди я поїду, коли ми повернемося на Землю? Я поїду в Індію.\n— Так... — Казик раптом знітився. — Хочу.\n— Я би залишився тут, — несподівано сказав Дік. Він ніколи нікому не казав про це.\n— Ввечері підсмажимо, — сказав він, зістрибуючи на землю.\n“Я цілий рік ходитиму в музеї, — казав він собі, — я знаю, як вони називаються: Ермітаж, Лондонський музей, Прадо, Пергамон...” Але про це він нікому не казав. Навіщо говорити?\nВін випитав кожного зокрема, тихо і наполегливо, про те, що вони бачили на кораблі. Він знав, що треба чекати наступного літа, щоби повернутися на “Полюс”, і три роки видалися йому короткими. Мине зима, Олег із Сергіївим здогадаються, як відремонтувати зв’язок, налаштують радіо, і тоді Земля пришле допомогу.\nКоли стемніло, а стемніло о четвертій, Дік з Казиком зупинилися на ночівлю в гаю смердючок. Лісові звірі уникають таких місць, але якщо потерпіти, то до запаху можна звикнути. Наступного ранку Дік з Казиком знайшли стадо мустангів, нечутно підповзли до них і вибірково вбили кілька старих самців. Дік стріляв з арбалета, бластер з корабля він носив з собою, але не користувався ним — шкодував заряд. Казик убив лише одного мустанга. Його завдання на полюванні було іншим — він гнав самців на Діка так, щоб вони не змогли полетіти. Убив він ножем, який йому зробив Сергіїв, — він зробив ножі усім мешканцям селища з металевої драбини, яку притягнули з “Полюса”.\nКазик навіть усміхнувся, коли побачив, як гад затулив отвори мембранами і почав роздуватися, пухнути, тужитися, потім знову відкрив мембрани, але замість пружних струменів з отворів вилилися тільки дві жалюгідні цівочки. Гад сів на задні лапи напевно, зібрався чекати і думати, якщо у нього, звичайно, було чим думати. Казику потрібно було вирішити проблему, як врятуватися з пастки.\nЗатверділий клей стис ноги. Вже було зрозуміло — чоботи пропали. Казик почав витягати ноги з чобіт. Тепер потрібно було стрибнути ліворуч, метрів на півтора, намагаючись не доторкнутися голими ступнями до клею. Оглядаючи Казика, гад розхвилювався. Він помацав кігтем передньої лапи клей і, зрозумівши, що він ще не засох, і жертву голими лапами не візьмеш, відійшов поволі та невпевнено тупцюючи навколо пастки, відшукуючи місце, звідки можна дотягнутися до Казика хоботом.\n— Дурню! — сказав Дік. — Він би тебе висмоктав. Хто лісом ходить, задерши носа? В Індію зібрався?\nПригода з Казиком стала причиною важливих подій. Першим поштовхом до них стали слова Казика. Він тоді сидів на ліжку і дивився, як його прийомна мати шиє йому чоботи. Ще вранці Вайткус приніс крій — він вирізав заготовки з риб’ячої шкіри, і тітка Луїза зшивала їх. Праця була первісною, хоча Мар’яна принесла з “Полюса” справжні голки. Ниток вона там не знайшла. Тому в селищі, як і раніше, використовували стеблини водоростей, вони були досить товстими, і їх весь час доводилося зв’язувати. Вони були занадто короткі. Луїза, як завжди, бурчала, бо ненавиділа шити. На шиття в селищі витрачали занадто багато часу. Казик подивився на неї, а потім сказав:\n— Ти не розумієш, — пояснював Казик. — Він не буде шити, він буде клеїти.\n“Добре дитині на Землі, — казав Старий. — Батьки тільки нарікають — скільки зайвих слів він нахапався в школі чи на вулиці, дивлячись телевізор або мандруючи. Бо ж земна дитина — щаслива людина. У неї надмір інформації, яка ллється на неї зі всіх боків. І уся вона вбрана в слова. А що в нас? Жменька дорослих, які обходяться тисячею слів”.\n— Я три ягідинки прийняв на ложку, — сказав він, — на ніготь глибше за Арніка.\nА справа була така: якось минулого літа на яблуні, що виросли біля паркану, напали “ягідки”. Це були ліниві червоні мушки, які висіли на гілках і повільно вгризалися в кору. Вайткус намагався знищити їх, поливав яблуні розчином, схожим на вапно, навіть розбавленим шакалячою отрутою, однак, нічого не допомагало — вони були живучі та вперті. А потім, одного чудового дня, ягідки зникли. Дорослі нічого не помітили, а Вайткус полегшено зітхнув — великі солодкі плоди дерев були джерелом вітамінів узимку. Та хлопчаки знали, що ягідки нікуди не зникли, а перетворилися на гострі блакитні шпичачки, які закопалися у землю біля паркану, щоб перечекати зиму. Діти називали ці шпичаки ягідниками, а дорослі ніякого генетичного зв’язку між “ягодами” і “ягі-динками” не бачили. Ці шпичаки мали дивну здатність. Якщо хтось з живих істот проходив біля паркану, шпичаки вистрибували із землі, намагаючись залізти в шкіру, аби залишити в ній мікроскопічне зернятко. Воно розчинялося в людській крові та не було шкідливе. Але було боляче. Хлопчики вигадали гру. Вони знімали сандалі, підошви яких Сергіїв робив з твердої кори лісових кокосів, і які на дитячій мові називалися “ложками”, і дратували ними шпичаків. Ті кидалися на теплі підошви і встромлялися в них. Вигравав той, хто набирав найбільше шпичаків і чиї шпичаки встромлялися у підошву найглибше. Гра була захопливою, але небезпечною, бо шпичак міг поранити руку. Отож, загадкова фраза Ніка означала лише те, що він грав з Арнісом, підставляючи підошву, і переміг.\n— Зараз, мамо, — сказав Олег, — зараз настоїться, і я тебе розітру.\n— Ні, ти їж, — відповіла мати. — Ти тепер потрібна людина. Від тебе багато залежить. І взагалі, ти перемучений, блідий, схуд. Я потерплю, ти не хвилюйся. Зі мною нічого не станеться. Це просто радикуліт. Від цього ще ніхто не помирав.\nЗа стіною у Старого щось впало. їм давно вже можна було роз’їхатися, побудувати новий дім або Старому перебратися у порожній будинок навпроти Вайткусів. Але вони звикли жити разом, Старий, Ірина і Олег. Вони не були однією сім’єю, але часто їли разом. Старий з Іриною любили насамоті довго розмовляти. Старий став дуже балакучий, він майже весь час говорив. Йому важко було мовчати. Можливо, він і вів уроки в школі саме через це. А мати сердилася і скаржилася на життя. У неї залишився тільки страх за Олега, аби він не впав, не захворів, тільки б його не втратити. Олегові скоро двадцять, він доросла людина, він цілі дні проводить в майстерні Сергіїва. Вони роблять потрібні для селища речі, і ще повсякчас навчаються з допомогою довідників, які Олег приволік з “Полюса”. У них одна ідея — налагодити зв’язок. Тоді можна буде з “Полюса” повідомити на Землю, де люди, котрі вціліли. Скільки років селище живе надією повернутися на Землю, але раніше надія була боязкою й абстрактною, а тепер вона стала реальною.\nМатір Олега повторювала, що коли зв’язок не змогли відремонтувати спеціалісти, інженери, які вижили після катастрофи корабля, то що можуть зробити хлопчисько та старий інвалід? Насправді, вона боялася, що Олегу доведеться знову йти до перевалу, де лежить розбитий “Полюс”. Якось Олегу вдалося повернутися, а вдруге йому навряд чи поталанить. Але ж хіба краще прожити все життя у цьому смердючому селищі, серед каракатиць і мух, коли поряд громадиться страшний ліс, сповнений чудовиськ та вбивць? Ні, вона не знала, що гірше — все було гірше.\n— Ні, дякую, — відповів Олег. — А ви приходьте, я вже суп підігрів. Ми з вами пообідаємо.\n— Дякую, я не голодний, — відповів Старий.\nІрина крізь сльози посміхнулась, почула — у неї був добрий слух, — як Старий почав збиратися в гості, помив свою миску, потім почав переодягатися; він любив ходити в гості, навіть якщо це була сусідня кімната за перегородкою.\n— Коли наступного разу підеш на корабель, — сказав він, спостерігаючи, як Олег наливає суп, — обов’язково принеси багато паперу. Це була величезна помилка, що ти взяв так мало паперу.\n— Я знаю. — Цей докір Олег чув вже не раз.\n— Доки паперу у нас не було зовсім, — продовжував Старий, — ми чудово без нього обходилися. А ми влаштували справжній паперовий бенкет. Я сам винний, я навіть дітям в школі давав листки, щоб вони писали твори, але чи можна мені за це дорікати?\n— Ні, не можна, — погодилася Ірина, — я тебе розумію.\n— А Лінда Хінд написала цілу поему про Томаса, — сказав Олег.\n— До літа ще жити та жити, — сказала мати. Вона сиділа прямо і нерухомо, аби не змінювати позу, у якій її не діймав біль. — Мене дивує, як ви всі, дорослі люди, бігаєте тепер до Олега. Про це не забудь, це принеси...\n— Якщо би я міг дійти до корабля, — сказав Старий, — я би краще за Олега зметикував, що потрібно взяти. У мене досвід.\n— А у мене інтуїція, — сказав Олег ліниво.\n— Наступного разу, — сказав Олег, — принесемо з корабля цілий віз усякого добра. Я ж не думав, що все так скоро щезне.\n— Воно не щезло. Воно розійшлося на потреби селища, — заперечив Старий.\n— І майже половина пішла до Еглі й Сергіїва, — сказала мати, і не зрозуміло було, чи задоволена вона, чи засуджує Еглі та Сергіїва.\n— Ще б пак, — сказав Олег. — У Сергіїва майстерня, він все робить. А Еглі лікує.\n— Я їй навіть мікроскоп віддав. Тимчасово, — сказав Старий. Він знав, що зробив правильно.\nВ селищі все було спільне. Інакше тут би ніхто не вижив. Але були приватні речі, досить багато речей. Дзеркало в Мар’яни, мікроскоп у Старого, книга “Анна Кареніна” у матері. Не кажучи вже про одяг чи посуд. Через те, що були приватні речі, інколи траплялися казуси. Наприклад, дзеркало було тільки у Мар’яни. Його знайшов на кораблі Олег, кишенькове кругле люстерко, а потім, вже на зворотному шляху, подарував його дівчині. Дзеркало справило величезний вплив на життя селища. Раніше люди себе не бачили. Інших бачили, а себе ні. Хіба тільки у калюжі або у плівці вікна. А дзеркало сказало людям правду, і найчастіше сумну правду. Адже дорослі пам’ятали себе відтоді, коли було багато дзеркал. А тут вони побачили, як змінилися, постаріли і пострашнішали. Молоді взагалі ніколи себе не бачили. А тепер слід було хоч якось зрозуміти, хто ти. Мар’яна, наприклад, думку про себе змінила на гіршу. Коли вона побачила в дзеркальці обвітрене широке обличчя із запалими щічками, з гострим підборіддям і потрісканими губами, усе в синіх цятках від перекотиполя, і два великі шрами на шиї, то зрозуміла, що вона потворна і ніколи нікому не зможе сподобатися. Вона навіть не побачила своїх великих сірих очей, довгих чорних вій, пишного волосся, обрізаного коротко і не дуже рівно. А ось Ліз, навпаки, вирішила за допомогою дзеркала, що вона дуже гарна, майже як Анна Кареніна. Вона почала носити косу, а потім чорною сажею підвела собі брови, аби стати ще гарнішою. Саме Ліз вкрала у Мар’яни дзеркало. Вона просто не могла без нього жити. Мар’яна давала дзеркало іншим — а охочих подивитися у нього було багато. Ліз сказала, що дзеркало загубилося. Усі сумували, а через два дні сліпа Христина, яка жила з Ліз, загостреним слухом вловила, що Ліз дивиться у дзеркало. Вона почала бити Ліз сухими кулачками і плакати від образи, що Ліз така погана, а потім примусила віднести дзеркало Мар’яні і у всьому зізнатися. Ліз дзеркало віднесла і сказала, що знайшла його під ліжком. Наступного дня Христина, яка сиділа біля своїх дверей, окликнула Мар’яну, яка саме йшла поруч:\n— Хочу вірити, — сказав Олег, — що ми відремонтуємо зв’язок. І тоді не доведеться тягнути звідти речі. Як згадаю зараз, чого нам вартувало дотягти ті санки до селища, померти можна.\n— Ми повинні передбачити усі варіанти, — розмірковував Старий. — Зрозуміло, що рано чи пізно нас знайдуть. Але ми повинні бути готовими до найгіршого.\n— Ми завжди готові до найгіршого. Гірше нікуди, — сказала Ірина.\n— Не зарікайся, — сухо посміхнувся Старий.\n— Шкода, що планетарні катери розбилися, — мовив Олег. — А всюдиходи горами не пройдуть. Але я думаю, якщо зв’язок не відновиться, ми з Сергіївим запустимо планетарний катер.\n— Було би добре, — сказав Старий. — Але для цього доведеться здійснити кілька переходів до корабля.\n— Можливо, — припустив Олег, — ми з Сергіївим про це думали — двоє чи троє людей залишаться на кораблі зимувати.\n— Це виключено, — відрізала матір. — Я ніколи цього не дозволю.\n— Температура на перевалі взимку опускається до шістдесяти градусів морозу, — попередив Старий. — Не тіш себе пустопорожніми мріями. Я конкретний у своїх запитах. Пачка паперу, ось і все.\n— Якби хоч якийсь транспорт, — зітхнув Олег, наливаючи сироп у кашу. — Хоч би якийсь маленький літачок.\n— Ми змушені пройти важким шляхом, який людство вже подолало, — відповів серйозно Старий. — Спочатку придумаємо колесо.\n— Колесо нам майже ні до чого, — відповів Олег. — У лісі немає доріг. Ось було би два селища...\n— Колесо вже придумали, і в нас є віз, — сказав Старий. — Тепер слід подумати над паровою машиною.\n— Ми з Сергіївим зробимо котел, — похвалився Олег. — Ми вже придумали. З клею.\n— Після парового котла ми зробимо... повітряну кулю, — всміхнувся Старий.\n— Я думав про повітряну кулю, — сказав Олег. — Я багато думав про неї. Чому б нам не полетіти на повітряній кулі?\n— В тобі говорить людина, яка ніколи не робила повітряної кулі, — сказав Старий. — Для того, аби підняти у повітря бодай одну людину, куля повинна бути величезною.\n— Я приляжу. Допоможи мені, Олеже, — попросила мати.\n— З паливом щось можна придумати, — сказав Олег, дивлячись на полум’я. — І пальник ми зробимо.\n— Абсолютно серйозно, — сказав Олег. — Якщо піднятися до перевалу на повітряній кулі, це буде величезна економія часу і сили. Хоч би піднятися. А може, і спуститися. Чи зробити дві кулі, три. Одна для людей, друга вантажна.\n— Облиш цю маячню! — злякалася мати. — Ще полетиш і розіб’єшся.\n— Не бійся, Ірино, — відповів Старий. — Це тільки мрія.\n— Зробимо, — наполягав Олег.\n— Сергіїв, вибач, — сказав Олег з порога, — у мене ідея.\n— Сідай, — сказав Сергіїв.\nЛінда привіталася також, хоча вони вже бачилися сьогодні разів п’ять. До того ж Лінда приносила Сергіїву поїсти в майстерню. Останнім часом вона частенько гостювала тут і ніхто цьому не дивувався. Всі гадали, що вона переїде до Сергіїва жити. Мати Олега навіть говорила, швидше би, чого вони чекають, — Лінді вкрай важко без чоловіка, двоє дітей — вона ж бо знала, що таке жіноча самотність.\n— Я вирішив зробити повітряну кулю, — зронив Олег.\nВій був найсильнішим та надійним чоловіком у селищі, ніби ватажком цієї маленької людської зграї. У нього лише бракувало двох пальців на правій руці. З Мар’яною у них були подібні тільки очі — в обох сірі, світлі, з довгими, густими віями. Але обличчя Сергіїва було квадратним, важким і, напевно, негарним, якщо подивитися на нього чужими очима. Проте на обличчі був спокій, і йому можна було вірити. Раніше кумиром для Олега був Старий, який все знав, який був Учителем. Але після повернення з гір Олег все більше прив’язувався до Сергіїва. Той був не тільки вчителем, він був майстром, і в них з Олегом була спільна справа.\n— Ми зробимо велику повітряну кулю, — промовив Олег. — І на ній полетимо до корабля. Розумієш?\n— Я вже напився, — сказав Олег, але присів.\n— Продовжуй, — перервав думки Олега Сергіїв.\n— Якщо зробити велику повітряну кулю і дочекатися доброго вітру, можна піднятися на ній в гори, навіть долетіти до “Полюса”. Уявляєш, яка це економія?\n— Цікаво, — сказав Сергіїв, який ніколи не сперечався, поки сам для себе не вирішить проблему. — Велика повітряна куля, і якщо дочекатися зворотнього вітру, то на ній можна повернутися назад.\n— Саме п`ять?\n— Саме, — Олегу здалося, що він знайшов спільника, і якщо це так, то вважай — куля знялася у небо.\n“Не треба, — хотів відповісти Олег. Зараз все пропаде. Сергіїв — не Старий, який міркує поверхово. Сергіїв зараз знайде справді слабкі місця”.\n— Якщо б ми зробили кулю, — почав Сергіїв, — і вона би полетіла — це було би добре. Але, по-перше, куля некерована. Припустимо, ми піднімаємося в повітря, вітер попутний, і ми летимо до гір. Потім вітер міняється і нас несе до снігових хребтів, де ніхто з нас не бував. Ми розбиваємося і гинемо. Чи опускаємося і не знаходимо дороги назад. Як ми накажемо вітру занести нас у потрібну долину?\n— Якщо вітер раптово зміниться, — відповів Олег швидко, — то в кулі потрібно зробити такий пристрій, щоб вона відразу змогла приземлитися. І вона не зможе відлетіти далеко в інший бік. А ми далі підемо пішки або чекатимемо попутного вітру.\n— Розумно, — кивнув Сергіїв, — за умови, що опускатися будемо на рівному місці, а не над скелями.\n— Нам би тільки перелетіти хребет, а далі скель немає, — сказав Олег. — Там рівнина.\n— Не знаю, — відповів Олег.\n— Інший бік проблеми, — сказав Сергіїв, — полягає в тому, як зробити кулю. Я поки що не знаю, як її зробити.\nВона повинна бути великою. Де ми знайдемо таку тканину?\n— А якщо зв’язати докупи багато міхурів мустангів? — припустила Мар’яна. — Буде гроно повітряних кульок.\n— Ні, — заперечив Сергіїв, — кульки залишаться лежати на землі. Адже мустанг наповнює їх гарячим повітрям зі свого тіла, тому вони його піднімають.\n— Правильно, — погодився Олег. — Отже, ми візьмемо багато мустангових міхурів і зшиємо одну велику кулю.\n— Клеєм, — поправив Олег. — У нас є Чистоплюй.\n— Добре, — погодився Сергіїв, — приймемо цю попередню версію. Але як ти підвісиш до кулі гондолу?\n— А як це робили на Землі? — спитав Олег. — Напевно, її можна пришити під кулею. Адже там знизу має бути отвір, у який потраплятиме тепле повітря.\n— Ні, — згадав Сергіїв. — Як зараз бачу малюнок у романі Жуля Верна — її накривали сіткою, а до сітки підвішували кошик.\n— Як брати Монголф’є, — сказав Олег, відчуваючи, що перемагає. — Зробимо пальник... ну хіба не придумаємо?\n— Може і придумаємо, — усміхнувся Сергіїв.\n— Добре, — сказав Сергіїв, — я сьогодні втомився. А про кулю завтра разом подумаємо.\n— Ти добре придумав, — сказала вона.\nМар’яна підковзнулася і взяла Олега за руку. У неї були жорсткі пальці. Олег подивився на її профіль — у неї був точений ніс і повні губи. Олег подумав — чи гарна вона? Мати каже, що Мар’яна — гидке каченя, якому не судилося стати лебедем. Довічний підліток. Мама вважає, що в Ліз є жіночі чари. Може, вона так говорить, бо Ліз зовсім не подобається Олегові, а Мар’яна подобається. Він не міг пояснити, чому йому вона подобається — він відчував це тільки в негативному сенсі. Наприклад, коли Мар’яна йшла до лісу з Діком. Напевно, хоча він не зміг би сформулювати цю думку, це була не ревність, а швидше заздрість до Діка. Тому що Дік був вищий на зріст, сміливіший, сильніший. Він був чудовим мисливцем. Олег заздрив умінню Діка стріляти з арбалета і кидати ніж, його таланту вистежити і убити звіра, навіть дуже сильного, його холодній нерозсудливості і, найголовніше, абсолютній байдужості до досягнень і мрій Олега. Олегові досягнення для Діка були недосяжні, він і не намагався розібратися і довідниках зі зв’язку чи в логарифмах. А це було несправедливо і образливо. Від цього цінність знань і вмінь Олега знижувалась, і йому доводилося вмовляти себе, що колись він доведе Дікові свою перевагу у знаннях та мудрості. Але насправді йому хотілося довести перевагу у поєдинку з шакалом.\n— Замовкни, — наказав Олег козі, — йди спати.\n— Добраніч, — сказав він Мар’яні, яка зачиняла стайню. — Бо я змерзну.\n— Добраніч, — відказала Мар’яна. Голос дівчини був сумний, але Олег не прислуховувався до інтонацій. Ковзаючи болотом, він побіг до своєї хатини винаходити повітроплавання.


Лазня з піддонів\nЛазні і сауни починають набирати особливу популярність. Адже їх можна використовувати не лише для приємного проведення часу і відпочинку, але і в лікувальних цілях. Як показує практика, для зведення лазні потрібно досить багато часу, зусиль і коштів. В цілях економії стали придумувати нові способи, в результаті чого почала користуватися популярністю лазня з піддонів. В даному випадку для будівництва можна використовувати підручні матеріали. Важливо розуміти, що хоча даний варіант є бюджетним, він ще і трудомісткий. Особливо ретельно доведеться підходити до вибору теплоізоляційних матеріалів. Але це в подальшому повністю виправдає зусилля, так як буде побудована повноцінна лазня.\nЯк зробити баню з піддонів\nСпоруда лазні з піддонів своїми руками не є чимось складним. Як показує практика, дані роботи може виконати кожна людина, навіть не маючи спеціальних будівельних навичок. Якщо в процесі будівництва дотримуватися всіх рекомендацій, то результат перевершить очікування, при цьому парилка прослужить довгі роки. Так як піддони мають невелику вагу, то фундамент може бути самим простим, так як рівень навантаження на нього буде мінімальним. Щоб виконати роботи набагато швидше, необхідно попередньо скласти проект майбутньої будови, вказавши на кресленні всі розміри.\nФундамент для лазні з піддонів\nПід час будівництва лазні з піддонів важливо брати до уваги той факт, що для парної з даного виду матеріалу не потрібна наявність потужного фундаменту, наприклад, стрічкового або плиткового. В даному випадку буде достатньо звести фундамент стовпчастого типу, виконаний з азбестоцементних труб, діаметр яких складає близько 10 див.\nДля того щоб отримати бажаний результат, рекомендується виконувати всі роботи по зведенню фундаменту для лазні з піддонів згідно з покрокового алгоритму. Дії виглядають наступним чином:\nНасамперед рекомендується визначити місце, де буде встановлена майбутня лазня. Для зручності можна накреслити проект парної, вказавши всі розміри.\nПісля того, як вибрано місце та визначено розміри, потрібно по периметру парної викопати отвори в кількості 4 шт. Глибина таких отворів повинна змінюватись в межах від 1 до 2 м.\nПри облаштуванні проміжних заглиблень необхідно стежити за тим, щоб вони були рівними розмірам використовуваних піддонів. При цьому кожен елемент обов’язково повинен спиратися на 4 стовпа.\nТруби необхідно помістити в попередньо виконані поглиблення. Для того щоб перевірити, яким чином розташовані всі деталі, рекомендується використовувати будівельний рівень – все повинно бути рівне.\nПісля того, як всі елементи встановлені, потрібно засипати подушку, використовуючи для цих цілей грубозернистий пісок, який надалі поливають водою, після чого ретельно утрамбовують.\nДля приготування бетонного розчину потрібно використовувати наступні складові – цемент марки М200, пісок, щебінь дрібної фракції, воду. Дані компоненти потрібно змішати в наступних співвідношеннях – 1:4:7 – перші три складових, суху суміш з водою – 5:3. Отриманий розчин необхідно залити по черзі у всі труби доверху. По краях фундаменту для лазні з піддонів рекомендується поглибити дріт, яка буде використана в подальшому для кріплення нижньої обв’язки.\nПісля того як бетон буде залитий, потрібно дати йому деякий час для повного застигання, тільки після цього можна переходити до наступного етапу будівництва лазні з піддонів.\nРада! У спекотну погоду рекомендується трохи змочити фундамент і накрити поліетиленовою плівкою. Після того як фундамент підсохне, плівку знімають і дають ще 24 години відстоятися.\nАлгоритм складання стін для лазні з піддонів виглядає наступним чином:\nПеред тим як зібрати стіни, потрібно скріпити між собою піддони у вертикальному положенні, при цьому обов’язково повинні бути дотримані розміри.\nКонструкції, які повинні бути в районі вікна, потрібно готувати окремо. Якщо деталь буде розрізана на підставі, то для зміцнення потрібно додатково встановити дошку. Такий підхід здатний полегшити подальші монтажні роботи.\nЯк правило, по краях фундаменту і в місцях перегородок встановлюють окремі елементи. Кріплення здійснюється за допомогою саморізів і куточків.\nПісля того, як стіни будуть зібрані, можна приступати до установки вікон і дверей.\nДвері для лазні теж можна виконати з піддонів. Після цього необхідно обшити її вагонкою, попередньо утеплити.\nУвага! Піддони рекомендується кріпити вертикально, обумовлено це тим, що в горизонтальному положенні рівень несучої здатності значно зменшується.\nПри зведенні даху важливо розуміти, який матеріал використовується для будівництва. Саме тому на основу покрівлі не повинна діяти велике навантаження. Як показує практика, найчастіше дах роблять односхилим.\nДах для лазні з піддонів також необхідно виконувати у певному порядку згідно з алгоритмом:\nЗ однієї сторони необхідно встановити в горизонтальному положенні сполучені між собою піддони, які використовувалися під час установки стін.\nЗгідно майбутнього розміру даху, рекомендується збити між собою піддони, створивши тим самим єдину конструкцію.\nТак як для даху потрібні деталі у вигляді трикутників, то їх можна досить легко вирізати з своєрідних сендвічів, після чого встановити в горизонтальному положенні між перегородками даху.\nФіксація всіх елементів даху здійснюється за допомогою металевих куточків і цвяхів. Кріплення обов’язково повинно бути надійним, якщо планується установка лазні з піддонів на довгі роки.\nПароізоляцію і гідроізоляцію рекомендується стелити в 2 шару в шаховому порядку. При цьому не варто забувати про накладання використовуваних матеріалів, який повинен складати близько 20-30 див.\nСтики ущільнювачів необхідно проклеювати за допомогою армованого скотча.\nЗ піддонів потрібно демонтувати рейки, після чого набити їх товщиною близько 3-4 см, роблячи крок від 10 см до 15 див. Така решітка знадобиться надалі для кріплення покрівельних матеріалів.\nДля покрівлі рекомендується використовувати ондулін, так як він має невелику вагу.\nДеякі фахівці рекомендують для зовнішнього оздоблення бань з піддонів використовувати металевий сайдинг, чому сприяє невелику вагу.\nУ процесі зовнішньої обробки рекомендується дотримуватися наступних рекомендацій:\nПароізоляційну мембрану найкраще монтувати внапуск – від 15 см до 20 см. В даному випадку можна використовувати пергамін.\nВсі стики повинні бути надійно проклеєні металевим скотчем.\nРейки набивають вертикально, роблячи крок 40-50 см. При необхідності рейки можна демонтувати з піддонів, які використовуються для будівництва лазні. Після того як рейки прибиті, кріплять сайдинг з металу.\nЗавершальним етапом зовнішнього оздоблення лазні з піддонів є установка наличників на двері та віконні прорізи.\nЯк показує практика, найчастіше для обшивки парної зсередини використовують вагонку, виконану з листяних порід дерев. Насамперед обробляють поверхню підлоги, після чого переходять до стелі. Обшивкою стін займаються в самий останній момент. Перед тим як зайнятися обробкою, рекомендується заздалегідь подбати про проведення системи комунікацій.\nУвага! Так як піддони виконані з деревини, то рекомендується обробити їх спеціальними засобами, що дозволить запобігти появи цвілі, грибка і комах.\nЛазня з піддонів своїми руками: фото\nДеяким досить складно уявити, як буде виглядати лазня з палетів, адже для будівництва класичної парної використовували колоди. В даному випадку можна подивитися варіанти виконань на фото.\nЛазня з піддонів є відмінним варіантом, коли необхідно побудувати баню при мінімальних витратах. Як видно, виконувати роботи не так складно, як багатьом може здатися спочатку. Все, що потрібно, дотримуйтесь покроковому алгоритму і забезпечити надійну фіксацію всіх використовуваних елементів, в іншому випадку будова не прослужить тривалий час.


Стратегію нацбезпеки представив Данилюк » Слово і Діло\nДанилюк розповів про своє бачення Стратегії нацбезпеки\n9 липня 2019, 00:24\nСтратегія національної безпеки створюється не перший раз, але вперше вона буде створена на основі нового закону Про національну безпеку України, який заклав основу для структурних реформ в цій надважливим сфері.\nПро це заявив Секретар Ради національної безпеки і оборони України Олександр Данилюк під час установчого засідання робочої групи з підготовки проекту Стратегії національної безпеки, яке відбулося 8 липня в Апараті РНБО України, передає «Слово і Діло».\nЗа його словами, нова Стратегія «повинна стати якісно іншою» і незважаючи на те, що в Україні вже приймалися такого роду документи раніше, ця стратегія буде мати особливий характер.\n«Стратегія національної безпеки визначена відповідно до нового закону основним документом, на якому мають базуватися інші документи стратегічного планування за окремими напрямами забезпечення національної безпеки», - пояснив Секретар РНБО України.\nВін також зазначив, що оскільки закон встановлює чіткі терміни підготовки Стратегії, а саме максимум 6 місяців після вступу новообраного президента на посаду, - всі учасники робочої групи мають готувати свої пропозиції на ранніх етапах створення Стратегії.\n«Часу для створення не так багато, але й досить, щоб створити якісний документ, який дозволить Україні гідно боротися з викликами і запобігати їм», - сказав Данилюк.\n«Ризики змінюються. Ми б хотіли отримати сучасну стратегію, яка реально оцінює виклики і загрози національній безпеці і пріоритети політики в цій сфері. І тут не треба йти по якимось кліше, а, навпаки, починати все із нуля і переоцінювати всі підходи», - сказав Секретар РНБО України.\nРаніше Данилюк відреагував на обстріл бойовиками санітарного автомобіля на Донбасі.\nДанилюк підтвердив, що зацікавлений у посаді прем'єр-міністра 8 липня 2019, 07:20


\tДовгий прийом деяких ліків провокує рак шлунка | В мире здоровья\n« Боїтеся стоматолога? Ми знаємо, як впоратися з цією фобією! Хіміотерапія позначається на дітях пацієнтів »\nДовгий прийом деяких ліків провокує рак шлунка\nСуббота, 04 Ноя 2017, 23:38 | Рубрика: Разное\nОнкологічні захворювання обумовлені низкою різних факторів. В тому числі, як з’ясували вчені, на це може вплинути прийом деяких медикаментів. Детальніше про розвиток раку шлунка розповімо в матеріалі.\nДослідженням в даній області займалися наукові фахівці з Університетського коледжу Лондона і Гонконзького університету. Експерти з’ясували, що довгі прийом інгібіторів протонної помпи здатний викликати ризик розвитку раку шлунка. Ймовірність утворення страшної недуги збільшується в два рази.\nВ рамках випробувань експерти піддали аналізам дані про стан здоров’я більш ніж 60 тисяч осіб, які брали ІПП і два антибіотики для знищення збудника хронічних гастритів і виразок шлунка протягом семи днів. Також фахівці порівняли ІПП з іншими препаратами від печії — блокаторами H2-гістамінових рецепторів.\nЗгідно з отриманими даними, у 0,24 відсотка добровольців після вже потрійної терапії розвинувся рак шлунка. Про вплив Helicobacter pylori (збудника хронічних гастритів і виразок шлунка) не могло йти й мови.\nА ось ІПП збільшили сам ризик розвитку раку, причому більше ніж в два рази. Найбільше ризику були схильні ті, хто приймав ліки дуже довго. Наприклад, у які користувалися ІПП більше року ризик збільшувався в п’ять разів, у тих, хто приймав два і більше років, — в шість разів. А у тих людей, що пили ІПП більше трьох років, імовірність страшної недуги зростала в вісім разів.\nВідзначається, що прийом даних медикаментів також пов’язують з переломами, передчасною смертю, інфарктом та пневмонією.


Список компаній - Інформаційні послуги баз даних в режимі онлайн, пошукові Інтернет-портали і системи - Вінницька обл. | Довідник підприємств Kompass\nСписок компаній - Інформаційні послуги баз даних в режимі онлайн, пошукові Інтернет-портали і системи - Вінницька обл.\nІнформаційні послуги в режимі онлайн баз даних з інформацією про компанії, пошук інформації про компанії Вінницька обл. (1)\nІнформаційні послуги в режимі онлайн баз даних з юридичною, правовою інформацією Вінницька обл. (1)\nmisto Ladyzhyn(pn), vul.PETRA KRAVCHYKA 33, kvartyra 423 (1)\nТАУН ПАС , ТОВ\nКод ЕДРПОУ 40631901 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua Данные компании на русском языке * Company data in English\nАЙТІ РУМ , ТОВ\nКод ЕДРПОУ 40642707 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 42553106 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nРЕКЛАМНА ІНТЕРНЕТ АГЕНЦІЯ, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 39132340 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nРІА ІНТЕРНЕТ ПРОМО, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 39132183 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 39535684 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nРЕКЛАМНА МЕРЕЖА РІА, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 39132010 Веб-портали Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua


Як просувати сайт коментарями\nДля створення сайту необхідно вибрати тематику та напрям розвитку ресурсу. Однак, без відвідувачів віртуальний ресурс виявиться лише тягарем. Будь-сайт вимагає для себе читачів, яким буде цікава розміщена інформація на його сторінках.\nЩоб створити сайт, необхідно звернутися до професіоналів. Фахівці оберуть оригінальний дизайн і допоможуть підібрати для кожної станиці потрібну інформацію. Найбільш комфортним умовою для замовника є послуга сайти під ключ. Тим більше, що жодних прихованих комісій в розрахунках немає, а підсумкову суму можна дізнатися заздалегідь, а не після виготовлення замовлення.\nЗайматися просуванням можна самостійно. Одним з популярних способів є просування коментарями. Для цього є дві стратегії: у першому випадку власник ресурсу підвищує ступінь комментируемости ресурсу, а в другому варіанті коментує свій сайт на чужих інтернет-сторінках.\nВелике число користувачів, які залишили свої коментарі під статтею, покращують поведінкові фактори для пошукових систем, додатково зростає відвідуваність. Додатково зростає контент на сторінках, що теж люблять пошуковики. Паралельно треба стимулювати користувачів писати змістовні коментарі по темі статті, що також позитивно для ресурсу, адже коментарі є невід’ємною частиною сторінки.\nПрактика застосування соціальних кнопок і реєстрації з допомогою соцмереж підвищує кількість коментарів за рахунок простоти використання. Варто відзначити, що кількість коментарів безпосередньо залежить від зручності ресурсу і його юзабіліті. На незручних сервісах користувачеві доводиться часто здійснювати зайві дії, які можуть відлякати від завершення реєстрації або друкування тексту.\nПросуватися самостійно на чужих ресурсах зі своїми коментарями буде проблемний, за рахунок витраченого більшого часу. Залишаючи повідомлення з посиланнями на власний майданчик, треба знати, що ефективність від такого линка буде лише в тому випадку, якщо теми сайтів виявляться схожими. Якщо різниця виявиться суттєвою, то таке посилання буде марною.\nТематичні сторонні ресурси зможуть зацікавити відвідувача для того, щоб далі перейти на ваш сайт для отримання будь-якої інформації. При цьому такий копітка праця обов’язково окупиться новими користувачами і підвищенням ранжирування в пошукових системах.


Дешеві авіаквитки - Туніс\nАвіаквитки - Туніс\nПутівник - Туніс\nДешеві авіаквитки до Туніса на Avio.ua! Туніс – це дивовижне поєднання європейської цивілізації і арабської Африки. Відвідати стародавній центр Карфагенської цивілізації, поринути у неповторну атмосферу сучасного міста вам допоможе Avio.ua! Бронюйте квитки на Avio.uа і вирушайте в подорож у Туніс. Цікаві музеї та мальовничі парки, Медина і сучасні розважальні центри, колоритні ринки, кав’ярні та ресторани – Туніс має що запропонувати своїм гостям. Відвідайте одне із найкрасивіших міст Магрибу разом з Avio.ua! Здійснити подорож до Туніса дуже просто – бронюйте квитки за найкращими цінами на Avio.ua і насолоджуйтесь африканським містом із французьким шармом. Ласкаво просимо в Туніс!\nТуніс – столиця і найбільше місто Тунісу, культурний, науковий та економічний центр держави, а також головний порт країни, розташований на березі однойменного озера. Туніс – красиве місто з глибоким історичним корінням, ще з XIII ст. його називали "запашною нареченою Магрибу" завдяки білосніжним будинкам, що потопали в зелені та цвіті парків і садів. Туніс і сьогодні залишається одним із найзеленіших міст Північної Африки і країн Магрибу.\nТериторія сучасного Тунісу була заселена ще за кілька століть до нашої ери. Коли у 814 році до н.е. був збудований Карфаген, Туніс цей час був невеличким поселенням в його околицях. Лише після того, як Карфаген був зруйнований арабським військом у 698 році, Туніс перетворився на важливий економічний та культурний центр північноафриканського узбережжя.\nСередньовічний період в історії Тунісу відзначився впливом арабів, тому місто стало центром поширення ісламської релігії та арабської культури. Вторгнення у 1535 році іспанських завойовників мало особливо сумні наслідки для Туніса – місто було повністю зруйноване і пограбоване. Окупація 1574 року призвела до приєднання Туніса до Османської імперії. А вже до кінця XIX ст. місто опинилось у зоні впливу Франції та у 1881 - 1956 рр. навіть було адміністративним центром французького протекторату.\nНезалежність держави Туніс була проголошена у 1956 році, тоді ж місто Туніс стало її столицею. З 1957 року місто Туніс є столицею Республіки Туніс.\nЩо варто побачити в Тунісі\nУ Тунісі збереглася величезна кількість пам'яток стародавньої культури, місто має що запропонувати туристам, які приїздять сюди з усього світу.\nМедина – місто в місті, занесене ЮНЕСКО до Книги світової спадщини, Старе місто, у якому збереглися вулички, мечеті, ринки та кам'яні ворота XIII ст. Медина оточена будинками європейського стилю, збудованими у часи французької присутності і в постколоніальний період, тут знаходиться Площа уряду і будівлі державної влади. Найекзотичніший квартал – Сук ель-Аттарін – парфумерний ринок XIII ст., де і сьогодні продають різноманітні аромати.\nВелика Мечеть (або Мечеть Оливи) – одна з найстаріших та найбільша мечеть VIII ст., духовний центр Медини. За переказами, на цьому місці росло дивовижне оливкове дерево, а раніше знаходився римський форум. Для ритуальних омивань тут використовується тільки дощова вода, яка збирається в спеціальних резервуарах.\nДар бен Абдаллах – палац XVIII ст., у якому знаходиться Музей мистецтва і народних традицій. Навколо внутрішнього двору розташовані зали, у яких відтворені картини розкішного життя колишніх мешканців палацу за допомогою воскових фігур.\nДар Осман – палац XVII ст., побудований з чорного і білого мармуру, чудовий зразок мавританської архітектури, сьогодні тут розташований Музей прикладного мистецтва.\nМечеть Хамуда Паші – була збудована в XVII ст. за часів турецького панування у стилі мусульманського барокко, її окрасою є восьмигранний мінарет.\nМавзолей Сіді Махреза – в 1862 році тут був похований Абу Мохамед Махрез – головний святий Тунісу, який надихав городян на відбудову міста після численних воєн.\nМузей Бардо – Національний музей Алаун, що є найбільшим музеєм країн Магрібу. Тут зібрано безліч експонатів від кам'яного віку до наших днів, гордість музею – найбільша у світі колекція римських мозаїк.\nТранспорт в Тунісі\nТранспортна система міста Туніс є однією з кращих у Африці.\nТаксі – зручний, популярний та доступний за ціною вид транспорту, розрізняють міські та міжміські таксі, нічні тарифи піднімаються на 50%.\nМетро – це сучасний трамвай, розгалужена система наземного електротранспорту, що працює з 1985 року, 5 ліній.\nАвтобус – 30 основних маршрутів дозволяють дістатися до будь-якої частини міста.\nКоли летіти до Тунісу\nДля Тунісу характерний середземноморський клімат. Літо тут доволі жарке і сухе, проте не таке спекотне, як у пустелі. Зима м'яка, але дощова і прохолодна. У місті випадає 430 мм опадів на рік, головним чином з жовтня по березень, середньомісячна кількість опадів в цей період складає 50-60 мм. Найхолоднішими місяцями році є січень і лютий, в цей час температура повітря, особливо нічної пори, може опускатися до +6°С. Найжаркіші місяці - липень і серпень, коли температура нерідко досягає +38°С. Зазвичай, купальний сезон триває з травня по листопад, температура води в цей проміжок часу не опускається нижче +20°С.\nТуніс має чим зацікавити туристів у будь-яку пору року, вибирайте, що цікаво саме вам, бронюйте авіаквитки на Avio.ua і вирушайте на зустріч з перлиною Північної Африки.\nЯк потрапити в Туніс\nАеропорт Туніс-Карфаген (Aéroport International de Tunis-Carthage – TUN) – названий на честь стародавнього міста Карфаген, руїни якого знаходяться поблизу аеропорту, щорічно обслуговує більше 4 млн. пасажирів, розташований за 9 км від центру Туніса.\nРейси до Тунісу з України здійснюють наступні авіакомпанії:\nДо Тунісу можна потрапити з таких українських міст:\nДешеві рейси - Туніс\nПодорож - Туніс\nТуніс – оригінальне місто, в якому поєднуються сучасні квартали і традиційна мусульманська архітектура, колоритні ринки і цікаві музеї, розмірений стиль життя з ритмом сучасного мегаполісу, мечеті та турецькі лазні. До 1957 року Туніс був французькою колонією і цей вплив доволі відчутний – французька архітектура, розкішні бульвари, величні собори та традиційна арабська Медина, оточена середньовічними арабськими кріпосними укріпленнями – таким є облік сучасної столиці Тунісу!\nТунісу притаманний арабський колорит з європейським шармом, тому місто сподобається тим, хто надає перевагу цікавим контрастам перед традиційністю. А, якщо додати ще й щиру гостинність та привітність мешканців Тунісу, то мандрівка до міста подарує вам справжню насолоду.\nВирушайте на зустріч з Тунісом з Avio.ua!\nГотелі - Туніс\nОренда авто - Туніс