Соціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні. Курсовая работа (т). Читать текст оnline - Добавить в избранное\nТема: Соціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні\n1.3 Форми і засоби соціального контролю корекції поведінки індивідів і\n3.3 Порівняльний аналіз епідеміологічної ситуації поширення наркотиків\nу Харківському регіоні та в Україні в цілому\nТенденція до відхилення від загальноприйнятих правил\nповедінки має давню історію, вона з'явилася одночасно з зародженням людства. Уже\nтоді суспільство ставило на її шляху якісь перешкоди, що утримували людей від учинків,\nщо суперечать уявленням людей про правила поведінки. Спочатку такими обмеженнями\nстали міфи і заборони - табу. Надалі поняття про дозволене і недозволене змінювалися,\nскладалися інші правила. Тривалий час визначені правила встановлювала релігія. Поступово,\nу міру розвитку людського суспільства, стали формуватися і більш стійкі правові,\nморальні позиції людей стосовно девіантної поведінки.\nПрактично все життя будь-якого суспільства характеризується\nнаявністю відхилень. Відхилення, або як вони називаються науковим терміном - девіації\nприсутні в кожній соціальній системі.\nДевіантна поведінка, що розуміється як порушення\nсоціальних норм, придбала в останні роки масовий характер і поставила цю проблему\nв центр уваги соціологів, соціальних психологів, медиків, працівників правоохоронних\nДинамізм соціальних процесів у період трансформації,\nкризова ситуація в багатьох сферах громадського життя, аномічний стан українського\nсуспільства, неминуче приводять до збільшення девіацій, що проявляються в поведінкових\nформах, що відхиляються від норм. Поряд з ростом позитивних девіацій (політична\nактивність населення, економічна заповзятливість, наукова і художня творчість) підсилюються\nдевіації негативні - насильницька і корислива злочинність, алкоголізація і наркотизація\nнаселення, підліткова делінквентність, аморальність. Зростає соціальна незахищеність\nгромадян. У цих умовах об'єктивно підвищується попит на наукові дослідження девіацій,\nїхніх форм, структури, динаміки взаємозв'язків.\nПредметом дослідження - девіантна поведінка та\nМета - вивчення девіантної поведінки, її конкретних\nформ та їх особливостей.\nДосягнення мети припускатиме рішення наступних\n· аналіз конкретних форм девіантної поведінки (злочинність,\nалкоголізм, наркоманія, суїцид, проституція);\nРобота складається з 3 розділів. В першому розділі\nрозкриваються теоретичні основи девіантної поведінки. В другому міститься аналіз\nформ девіантної поведінки (наркоманія, злочинність, проституція, суїцид). В третьому\nрозділі - соціологічний аналіз поширеності молодіжної наркоманії в Україні і харківському\nВ емпіричній частині роботи був використаний аналіз\nданих соціологічних досліджень (Державного Центру соціальних служб для молоді).\nЗа всіх часів суспільство намагалося придушувати,\nпозбуватися небажаних форм людської життєдіяльності і їхніх носіїв. Методи і засоби\nвизначалися соціально-економічними відносинами, суспільною свідомістю, інтересами\nправлячої еліти. Проблеми соціального "лиха" завжди привертали увагу вчених.\nФілософи і юристи, медики і педагоги, психологи і біологи розглядали й оцінювали\nрізні види соціальної патології: злочинність, пияцтво й алкоголізм, наркотизм, проституцію,\nсамогубства і т.п. У становленні соціології як науки дослідження негативних явищ\n(Г. Тард і Э. Дюркгейм, А. Кетле і Г. Зиммель, П. Сорокін і Р. Мертон) зіграло свою\nУ надрах соціології зародилася і сформувалася спеціальна\n(приватна) соціологічна теорія - соціологія девіантної поведінки і соціального контролю.\nСаме під такою назвою функціонує один з 40 дослідницьких комітетів Міжнародної соціологічної\nасоціації. У джерел соціології девіантної поведінки стояв Э. Дюркгейм, а конституюванню\nв якості самостійного наукового напрямку вона зобов'язана - насамперед Р. Мертону\nй А. Коэну. \nУ колишньому СРСР поведінка, що відхиляється, тривалий\nчас вивчався переважно в рамках спеціальних дисциплін: кримінології, наркології,\nсуїцидології і т.п. Соціологічні дослідження почали в Ленінграді наприкінці 60-х\n- початку 70-х рр. В.С. Афанасьєв, А.Г. Здравомислов, И.В. Маточкін, Я.И. Гилинський.\nУ розвитку і інституалізації соціології девіантної поведінки велика заслуга належить\nакадемікові В.Н. Кудрявцеву.\nБезумовною заслугою Я.И. Гилинського є правильне\nвизначення перспективних напрямків розвитку соціології девіантної поведінки. Необхідно,\nвідзначав він, по-перше, подальша "фундаменталізація", розгляд об'єкта\nсоціології девіантної поведінки як моменту єдиного світового процесу саморуху матерії;\nпо-друге, вивчення соціальних девіацій у кризові, бифуркаційні періоди, коли від\nспіввідношення різних форм негативних і позитивних девіацій залежить майбутнє.\nСпробуємо розглянути девіантну поведінку на основі\nсоціосинергетічної парадигми. Вивчення взаємодії особистісної і надіндивідуальної\nсвідомості дозволяє сьогодні показати вплив соціальних девіацій на суспільний розвиток\nу повному обсязі. Цьому сприяє і наробітку в області західної соціальної психології.\nМається багато теорій, що пояснюють появу і сутність девіацій. Досить повне представлення\nпро них дає, зокрема, робота Н. Смелзера. На жаль, поза полем зору американського\nсоціолога залишився соціально-психологічний підхід.\nСоціально-психологічний підхід найбільш переконливо\nпредставлений у концепції соціальних відхилень Р. Харре і теорії поведінки добровільного\nризику С. Лінга. Названі дослідження пояснюють причини появи девіантної поведінки\nчерез вивчення психологічного стану девіанта з урахуванням зміни його положення\nв системі соціально-політичних координат. Соціально-психологічний підхід дозволяє\nзаглянути в глибинні причини, що впливають на появу девіантної поведінки, скласти\nбільш об'єктивне представлення про механізм соціальної еволюції, тому що намагається\nа) чому девіантна поведінка найчастіше з боку зовнішнього\nспостерігача з'являється як акт агресії;\nб) чому в сучасних умовах усе більше людей устають\nна шлях навмисного ризику, невід'ємного атрибута будь-який девіації;\nв) як відхиляється поведінка - з'являється\n"з середини", не з боку зовнішнього спостерігача, а суб'єкта девіацій,\nякий ціннісний зміст останній знаходить у такій нестандартній формі поведінки.\nДослідження соціальних психологів підводять до\nвисновку: девіантна і нормативна поведінка - дві рівноцінні складові соціально-рольової\nповедінки. Девіантна поведінка - результат складної взаємодії процесів, що відбуваються\nв суспільстві і свідомості людини. Девіації спрямовані на подолання фрустрації\n- перешкоди, що встали на шляху досягнення мети, і виявляються через соціально значимі\nдії. Будь-яка девіантна поведінка припускає не тільки прагнення зруйнувати або змістити\nфрустируючий блок, але і концентрацію енергії (фізичної і психічної), необхідної\nдля здійснення цього задуму. Антифрустируюча дія завжди супроводжується визначеною\nчасткою ризику, але не обов'язково носить руйнівний характер. \nВарто розрізняти два види девіантної поведінки:\nтворчої і руйнівної спрямованості. Основним критерієм визначення характеру девіантної\nповедінки є не форма його реалізації, зокрема наявність атрибута насильства, а рівень\nсправедливості перерозподілу джерел поповнення життєвої енергії. Агресивний вид\nдевіацій як у прямій, так і в зміщеній формі націлений на подолання фрустрації шляхом\nнеадекватного в сформованій ситуації перерозподілу соціальних благ, досягнення мети\nбез врахування інтересів оточуючих людей, несправедливе рішення проблеми на користь\nоднієї з взаємодіючих сторін за рахунок погіршення адаптаційних умов іншої. Агресивний\nхарактер поведінки обумовлюється не тільки вихованням, але і характером поведінки\nвзаємодіючої сторони. Зміщений вид агресії свідчить про недостатній для подолання\nфрустрації енергетичному потенціалі людини.\nДевіантна поведінка деструктивної спрямованості\n- здійснення людиною або групою людей соціальних дій, що відхиляються від домінуючих\nу соціумі (окремій соціальній групі, страті) соціокультурних чекань і норм, загальноприйнятих\nправил виконання соціальних ролей, що тягнуть за собою стримування темпів розвитку\nсуспільства: руйнування енергетичного потенціалу окремих особистостей і суспільства\nв цілому. Руйнівну (асоціальну) девіацію не можна ототожнювати тільки зі злочинністю.\nТворчі девіації (соціальні інновації, нововведення)\n- це соціально значимі в діях людини відхилення від загальновизнаних норм поведінки,\nщо визначають найбільш прогресивний в енергетичному, а значить і адаптаційному плані,\nвектор еволюційного розвитку суспільства. Оскільки будь-яка девіація спочатку зароджується\nна рівні свідомості окремої людини і через його дії проводиться в життя, то цим\nще раз підтверджується, що першопричиною соціальної еволюції, активною руйнівною\nсилою її є людина, точніше внутріособистістний конфлікт, що виникає в процесі вибору\nїм тієї або іншої форми соціально-рольової поведінки.\nКожна девіація містить у собі руйнівного і творчого\nпочатку, для процесу соціальної еволюції важливо, який компонент переважає. Позитивними\nдевіаціями є тоді, коли сприяють прогресові системи, підвищують рівень її організованості,\nдопомагають перебороти застарілі, консервативні або навіть реакційні стандарти поведінки.\nМежі між позитивною і негативною формами девіантної поведінки рухливі в часі і соціальному\nпросторі. Творча девіація повинна розглядатися як зовсім нормальне явище в житті\nбудь-якого суспільства, тому що навіть самий досконалий закон не в змозі врахувати\nвсього різноманіття життєвих ситуацій. Ступінь досконалості закону відносна, оскільки\nсуспільство мінливе. Соціальні ідеали (цінності), чекання, загальноприйняті правила,\nнорми, як і критерії девіантної поведінки, згодом міняються. Якщо процес соціалізації\nі соціальний контроль відповідають за збереження соціокультурного коду, функцію\nсоціального спадкування в процесі суспільного розвитку, то девіація - за функцію\nсоціальної мінливості, пристосовності індивіда і всього суспільства до нових умов.\nПід новою соціальною реальністю ми розуміємо ситуацію, при якій виникає дихотомія\nсформованих у суспільстві цілей і засобів (неможливість задоволення старими способами\nколишньої потреби), а також виникнення нових потреб. \nУ випадку, якщо той або інший вид девіації здобуває\nстійкий характер, стає нормою поведінки для багатьох людей, суспільство зобов'язане\nпереглянути принципи, що стимулюють "порушення правил" або провести переоцінку\nсоціальних норм. В останньому випадку поведінка, що вважалася девіантною, оцінюється\nяк нова норма. Для того щоб деструктивна девіація не одержувала широкого поширення,\nа) розширювати доступ до законних способів досягнення\nуспіху і просування по соціальним сходам;\nв) постійно удосконалювати саме законодавство,\nприводити його у відповідність з новими соціальними реаліями;\nУсе це в сукупності дозволить знизити соціальну\nнапругу в суспільстві, зменшити його криміналізацію. Тільки при виконанні перерахованих\nвище вимог суспільство має право називатися правовим і демократичним.\nОскільки будь-яка девіантна поведінка - це відхилення\nвід загальновизнаної, неодноразово перевіреною практикою норми поведінки, вона завжди\nнесе в собі елемент непередбачуваності, невідомості, можливої небезпеки. Тому девіація\nі ризик - сторони однієї медалі, соціальної мутації. Стан ризику - свого роду границя,\nриса, що розділяє хаос і порядок, інновацію й устояну нормативно-рольову форму поведінки.\nЧим менше ризик, тим більш передбачувана поведінка системи в цілому.\nОсобливість сьогоднішнього часу - зростання числа\nосіб, змушених ризикувати, тому що ускладнення соціальної реальності збільшує кількість\nневідомих ситуацій. Сучасні розробки в області соціальної психології свідчать, що\nдевіантна поведінка усе більше у своїй основі стає раціональною. Основна відмінність\nдевіантів, що свідомо йдуть на ризик, від авантюристів - опора на професіоналізм,\nвіра не в долю і випадок, а в знання й усвідомлений вибір - творчу інтуїцію. Саме\nцілераціональні дії індивідів визначають соціальний розвиток. Можна припустити,\nщо в умовах стабільного суспільства для суб'єкта дії цінністю є навмисний ризик\nяк процес (психологічна сторона дії); в умовах розбалансованого - навмисний ризик\nяк ціль (енергетична і соціальна сторона дії). На етапі народження інновації велике\nзначення має професіоналізм і знання девіанта, здатність до концентрації психічної\nенергії, на етапі її реалізації - його біологічний потенціал інформаційно-енергетичний\nкод, темперамент і характер. \nДевіантна поведінка, що супроводжується ризиком,\nсприяє самоактуалізації, самореалізації і самоствердженню особистості. Останнє є\nнайважливішою психологічною причиною, що пояснює бажання людей відповісти на виклик\nшвидко мінливої соціальної реальності. Девіантно-ролевий різновид соціальної поведінки\nнерозривно зв'язаний з аддикцією, із внутріособистісним конфліктом. Аддикція в загальному\nзначенні слова - прагнення піти від стану внутрішнього психологічного дискомфорту,\nзмінити свій психічний стан, що характеризується внутрішньою боротьбою.\nДевіантний шлях вибирають насамперед люди, що не\nмають легальної можливості для самореалізації в умовах сформованої соціальної ієрархії,\nчия індивідуальність придушується, фруструюча енергія блокується. Вони не вважають\nзагальноприйняті норми порядку природними і справедливими, не можуть зробити кар'єру,\nзмінити свій соціальний статус через легітимні канали соціальної мобільності. Усе\nце неминуче приводить їх до внутріособистісного конфлікту.\nОсновні причини мотиваційних конфліктів, витиснутих\nу підсвідомість, визначаються в даний час не інстинктивними, а соціальними факторами.\nЗа даними інституту Бєхтєрєва, тільки 15 % мотиваційних конфліктів мають сексуальну\nоснову, інші - соціальні джерела. Тверде регулювання каналів соціальної мобільності,\nблокування соціальних "ліфтів", що сприяють перетворенню психічної енергії\nв соціальну, приводять до посилення напруги системи (системна напруга, відповідно\nдо термінології Р. Мертона) і, як наслідок, до збільшення числа девіантів, латентного\nформування нової соціальної стратифікації, до переписування сценарію соціально-рольових\nінтеракцій. Відносини социально-оріентированого "me" (соціальна роль)\nі імпульсивно-творчого "l" (енергетичний потенціал) у ході девіантної\nповедінки і мінливої соціальної ідентифікації гармонізуються. Якщо індивідуальна\nдевіація націлена на самоствердження особистості, переосмислення нею власної самоідентифікації,\nто колективна девіація - на суспільне (нехай і в рамках спочатку неформальної групи)\nвизнання нової самоідентифікації особистості іншими людьми. \nФорма відповідної реакції суспільства на той або\nінший вид девіації повинна залежати від того, які (по ступені суспільства) соціальні\nнорми порушуються: загальнолюдські, расові, класові, групові й ін.\n§ Чим більш високий рівень (по ступені суспільства) соціальних\nнорм порушується, тим більше рішучими повинні бути дії держави. Найвища цінність\n- природні права людини.\n§ Чим більш низький рівень соціальних норм порушується,\nтим більш увага повинна приділятися на неформальним мірам соціального контролю\n(соціальна винагорода або осудження, переконання і т.д.)\n§ Чим складніше соціальна структура суспільства, тим багатоманітніше\nповинні бути форми соціального контролю.\n§ Чим більш низький рівень соціальних норм порушується\nлюдиною, тим більш терпимою повинна бути реакція на його дії.\n§ Чим демократичніше суспільство, тим більше акцент повинний\nробитися не на зовнішній соціальний, а на внутрішній особистісний самоконтроль.\nПідкреслимо ще раз, девіантно - рольова поведінка\n- природна реакція людини на виникаюче в суспільстві протиріччя між соціальною метою\nі соціальними нормами її досягнення. Творчі девіації виконують найважливіші позитивні\nсоціальні функції. Вони необхідні, щоб суспільство було гнучким і готовим до змін.\nДевіантна і нормативна поведінка - два рівноцінні складові соціально-рольової поведінки.\nДля нормального протікання соціогенеза (що розуміється в широкому змісті,) девіантно\n- рольова поведінка людини має не менше значення, чим його нормативно-рольова поведінка.\nНаука про злочинність і її причини сформувалася\nв другій половині XIX століття й одержала назву кримінологія. Якийсь час її називали\nтакож карною етиологією, карною соціологією або біологією - у залежності від того,\nфахівцями яких наук були вчені, що вивчали злочинність.\nВарто помітити, що ті або інші кримінологічні концепції,\nа точніше, погляди на злочинність висловлювалися і значно раніш мислителями. Перші\nтеоретичні побудови в цій області ми знаходимо ще в Платона й Аристотеля. Велика\nувага проблемі злочинності приділяли такі мислителі XVIII століття, як Беккарія,\nБентам, Вольтер, Гельвецій, Гольбах, Дідро, Локк, Монтеск'є й інші. Вони бачили\nпричини злочинності в соціальній невпорядкованості суспільства і поганому вихованні\nгромадян і пропонували законодавцям зм'якшити репресії і приділяти більшу увагу\nПро злочинність і її причини міркували соціалісти-утопісти.Т.\nМор бачив можливість її подолання в перебудові суспільства на соціалістичних початках.Ж.\nМельє, викриваючи злочинну діяльність значної частини католицького духівництва,\nпризивав до ліквідації суспільства, заснованого на пануванні приватної власності.\nПричини злочинності він бачив, насамперед, у нерівності людей, що породжує низинні\nпочуття, і в існуванні паразитуючих елементів - багатих ледарів. Мореллі також думав,\nщо людина стає злочинцем унаслідок неправильної організації суспільства, і бачив\nджерело всіх зол у приватній власності.А. Сен-Симон, Ш. Фур'є затверджували, що\nзлочинність витікає з самої природи приватновласницького суспільства, заснованого\nна експлуатації і гнобленні людей, і вказували на безрезультатність боротьби зі\nзлочинністю за допомогою одних лише карних покарань. На подібних позиціях стояв\nі Р. Оуэн. Для всіх соціалістів-утопістів характерно, що вони не обвинувачували\nсамої людини, що стала на злочинний шлях, а вбачали причини злочинної поведінки\nв порочній організації суспільства, заснованого на приватній власності й експлуатації\nТакі ж ідеї розвивали Ж.П. Марат і А.Н. Радищев.\nМарат намагався доглянути джерела злочинності в порядках суспільства, що складається\nз “знехтуваних рабів і господ, що велять”. А.Н. Радищев також зв'язував характеристику\nстану злочинності із суспільним ладом держави і з історичними змінами, що відбуваються\nв суспільстві. Ми вправі вважати його і засновником карної статистики в Росії, тому\nщо він поставив як державну задачу систематичний облік чинених злочинів.\nА.И. Герцен думав, що злочинність як явище громадського\nжиття підлегла загальному законові причинності і порозумівається зовнішніми умовами\nжиття людей. Він додавав, зокрема, велике значення економічному становищу населення,\nтаким факторам, як соціальна нерівність і убогість, і відзначав, що буржуазне суспільство\nне здатне ліквідувати ні причини, що породжують злочинність, ні самі злочини.\nРозглянемо спеціальні теорії про природу злочинності\nі її причини, що розроблялися в області соціальних наук.\nІсторія розвитку навчань про природу злочинності\n- це в основному історія боротьби двох напрямків. Представники одного з них досліджували\nзлочинність як соціальне явище, представники іншого - як явище біологічне. Відомі\nспроби з'єднання двох напрямків в одне - природне, на рівні розвитку науки свого\nВелику роль у розвитку буржуазної кримінологічної\nдумки зіграла так звана антропологічна школа карного права, засновником якої був\nіталійський психіатр Чезаре Ломброзо (1835-1909). Ім'я його давно вже стало загальним,\nяк і терміни “ ломброзіанство “ і “ неоломброзианство". Філософською основою\nйого теорії з'явився позитивізм, з'єднаний із соціал-дарвиністськими ідеями. Злочин,\nпо Ломброзо, - явище настільки ж природне і необхідне, як народження і смерть людини,\nяк зачаття і хвороби, зокрема психічні. Походження злочинності - біологічне. Також\nу наслідку він визнавав, що в тім або іншому ступені злочинність зв'язана і з середовищем.\nЛомброзо затверджував, що існують “ природжені “ злочинці; вони мають специфічні\nантропологічні, фізіологічні і психологічні ознаки і складають до 35 відсотків усіх\nзлочинців. Ломброзо намагався описати характерний вигляд такого злочинця шляхом\nвимірів черепа, росту, ваги, виявлення аномалій будівлі тіла і т.п. На цій підставі\nвін прийшов, наприклад, до дивовижного висновку про “ природжену злочинність “ ряду\nдіячів французької буржуазної революції, Паризької комуни і представників I Інтернаціоналу.\nПізніше Ломброзо, керуючись тими ж вихідними положеннями, назвав ще 16 груп факторів,\nщо нібито впливають на злочинність, досить різноманітних і в значній мірі непорівнянних\n(сюди входили метеорологічні, географічні, економічні й інші дані, а також расові\nознаки). Система мір попередження злочинів, по Ломброзо, містила в собі лікування,\nдовічну ізоляцію і пряме фізичне знищення “ природжених “ злочинців. Безсумнівно,\nтут були закладені основи для впровадження в практику людиноненависницьких мір,\nщо одержали державне визнання при фашизмі. \nУ наступний час популярність біологічних теорій\nзлочинності помітно упала. Проте, пояснення злочинності тільки або головним чином\nбіологічними причинами продовжує існувати, хоча й у модернізованому виді, з урахуванням\nрозвитку природних наук. Чим же викликана живучість біологічних теорій у даній області?\nНасамперед, це пояснюється недостатньою вивченістю\nмотиваційної сторони вчинків людини, глибинних процесів формування її особистості.\nСправді, іноді дуже важко буває зрозуміти причини антигромадської поведінки тієї\nабо іншої особи, особливо якщо це зв'язано з проявами невиправданої жорстокості.\nДо того ж ще і сьогодні злочин - порушення закону, установленого людьми, - нерідко\nзмішують з поведінкою, обумовленим розладом психіки людини, її хворобливими станом,\nколи вже неправомірно говорити про злочин у власному змісті слова. Нарешті, успіхи\nбіологічних наук, медицини і генетики породжують у широких шарів населення надії\nна те, що ці науки допоможуть людям перебороти ті негативні явища - злочинність,\nалкоголізм, неврози і т.п., - з якими поки ще не справилися суспільні науки і соціальна\nпрактика, що спирається на них.\nГоловна причина живучості біологічних теорій у\nбуржуазному суспільстві полягає в тому, що воно ідеологічно зацікавлено в ідеї спадкоємної\nсхильності людини до злочинів. Адже це дозволяє пояснити всі пороки експлуататорської\nсистеми тим, що злочинність, закладена нібито в природі людини, вічна. Біологічні\nтеорії в чистому виді взагалі “ знімають “ соціальну характеристику злочинності,\nїї причин і мір боротьби з нею і тим самим виправдують капіталізм.\nВ даний час біологічні теорії девіантної поведінки\nздебільшого сполучаться із соціологічними, культурологічними, психологічними або\nіншими поясненнями. Вкажемо в цьому зв'язку на деякі основні навчання про причини\nзлочинності, що одержали в даний час достатнє широке поширення.\nЧимале число прихильників має теорія спадкоємного\nнахилу до девіантної поведінки (О. Кинберг, О. Ланге, Е. Гейер, Ж. Пинатель, А.\nШтумпль і інші). Деякі з них - юристи, інші - медики. Вони думають, що, оскільки\nв спадщину передаються багато психічних властивостей, це характерно і для схильності\nдо відхилень у поводженні.\nРізновидом даної теорії є концепція конституціонального\nнахилу до злочину. Німецькому психіатрові Э. Кречмеру належить ідея про зв'язок\nміж фізичною конституцією людини, психічним складом і типом поведінки. Він поділяв\nлюдей по цих ознаках, затверджуючи, наприклад, що атлетично складені люди можуть\nбути схильні до тяжких насильницьких злочинів.\nТеорія ендокринного нахилу людини до злочину (Ди\nТуллио, Р. Фунес і інші) зводиться до визнання основною причиною злочинної поведінки\nнаявності аномалій у залозах внутрішньої секреції.\nВідомою популярністю користується психоаналітична\nтеорія З. Фрейда і його послідовників. Фрейд розглядав злочин як прояв уроджених,\nглибоко закладених у психіці людини несвідомих інстинктів і потягів, головним чином\nсексуального характеру, а також страху смерті. Людина, таким чином, виступала у\nвідриві від реальних умов свого соціального буття. \nЗаслуговують на увагу дослідження французьких учених\nП. Дюпати і Ж.-П. Бриссо, що бачили причини девіантної поведінки в пороках соціального\nжиття, у політичній і економічній нерівності людей. Аналізуючи статистичні дані,\nДюпати прийшов до висновку, що число щорічно вчинених злочинів повинно бути завжди\nприблизно однаковим, оскільки існують загальні і постійні причини девіантної поведінки.\nЦей висновок з'явився передоднем соціальних теорій про вічність злочинності, що\nбули розвиті наприкінці XIX - початку ХХ століття Э. Дюркгеймом, Н.Д. Сергеєвським,\nа в сучасний період - П. Сооїсом, М. Клайнердом і іншими. Найбільш чітко думка про\nвічність злочинності як соціального явища виразив французький соціолог Э. Дюркгейм,\nщо вважав, що не можна представити суспільство без злочинів; вони, на його думку,\nє елементом будь-якого здорового суспільства.\nЭ. Дюркгейм затверджував, що девіація відіграє\nфункціональну роль у суспільстві, оскільки девіація і покарання девіанта сприяють\nусвідомленню границь того, що вважається припустимою поведінкою, і виконує роль\nфакторів, що спонукують людей підтвердити свою прихильність моральному порядку суспільства.\nДюркгейму належить ідея аномії - суспільного стану, що характеризується розкладанням\nсистеми цінностей, обумовленим кризою всього суспільства і його соціальних інститутів,\nпротиріччям між проголошеними цілями і неможливістю їхньої реалізації для більшості.\nЛюди виявляють, що їм важко координувати свою поведінку відповідно до норм, що в\nданий момент стають слабкими, неясними або суперечливими. У періоди швидких суспільних\nзмін люди перестають розуміти, чого чекає від них суспільство, і випробують труднощі\nв узгодженні своїх учинків з діючими нормами. "Старі норми" вже не вважаються\nпідходящими, а нові, що зароджуються норми ще занадто мрячні і не чітко сформульовані,\nщоб служити ефективними і значимими орієнтирами в поведінці. У такі періоди можна\nчекати різкого зростання кількості випадків девіації.\nПіддаючи критиці антропологічні теорії, багато\nпредставників соціологічної теорії злочинності призивали до соціальних реформ, однак,\nхарактеризуючи причини злочинності, вони не змогли виділити най головніше серед\nбезлічі економічних, культурних, географічних, кліматичних і інших факторів. Соціальні\nпричини злочинності не зв'язувалися ними з основними закономірностями розвитку суспільства,\nіз суспільними відносинами.\nАмериканський соціолог Роберт Мертон спробував\nзастосувати поняття аномії і соціальної солідарності Дюркгейма при аналізі соціальної\nдійсності у США. Для більшості американців, життєвий успіх особливо виражений у\nматеріальних благах, перетворився в культурно визнану мету. При цьому тільки визначені\nфактори, наприклад, гарна освіта і високооплачувана робота, одержали схвалення,\nяк засоби до досягнення успіху. Ніякої проблеми не було б, якби всі американські\nгромадяни мали однаковий доступ до засобів досягнення матеріального успіху в житті.\nАле біднякам і представникам національних меншостей часто доступні лише більш низькі\nрівні утворення й убогі економічні ресурси. Якщо ж вони інтерналізували цілі, що\nполягають у матеріальному успіху (а це відноситься не до всіх індивідів), сильні\nобмеження можуть штовхнути їх до нонконформізму і здійснення не традиційних учинків,\nтому що вони не в змозі досягти загальновизнаних цілей законними засобами. Вони\nнамагаються домогтися престижної мети будь-якими засобами, в тому числі порочними\nСуспільство з твердою класовою або кастовою структурою\nможе не давати усім своїм членам рівних шансів висунутися, але в той же час вихваляти\nбагатство; так було у феодальних суспільствах середньовіччя. Тільки тоді, коли суспільство\nпроголошує загальні символи успіху для всього населення, обмежуючи при цьому доступ\nбезлічі людей до визнаних засобів досягнення таких символів, створюються умови для\nантигромадської поведінки. Мертон виділив 5 реакцій на ділему мети - засобу, 4 з\nяких являють собою девіантні адаптації до умов аномії.\nКонформізм має місце, коли члени суспільства приймають\nяк культурні цілі досягнення матеріального успіху, а також затверджені суспільством\nзасоби для їхнього досягнення. Подібна поведінка складає опору стабільного суспільства.\nІнновація спостерігається, коли індивіди твердо\nдотримуються культурно встановлених цілей, але відкидають схвалені суспільством\nзасоби їхнього досягнення. Такі люди здатні торгувати наркотиками, підробляти чеки,\nшахраювати, привласнювати чуже майно, красти, брати участь у крадіжках зі зломом\nі в розбійних пограбуваннях або займатися проституцією, вимаганням і купувати символи\nРитуалізм має місце, коли члени суспільства відкидають\nкультурні цілі або принижують їхня значимість, але при цьому механічно використовують\nсхвалені суспільством засобу для досягнення таких ціліше. Наприклад, мети організації\nперестають бути важливими для багатьох ревних бюрократів, однак вони культивують\nзасоби як самоціль, фетишизуючи правила і паперову тяганину.\nРетритизм полягає в тому, що індивіди не визнають\nі культурні цілі і законні засоби і їхнього досягнення, нічого не пропонуючи в замін.\nНаприклад, алкоголіки, наркомани, бурлаки і занепалі люди стають ізгоями у власному\nсуспільстві; "вони живуть у суспільстві, але не належать до нього".\nБунт полягає в тому, що бунтарі відкидають культурні\nцілі суспільства і засоби їхнього досягнення, але при цьому заміняють їх новими\nнормами. Такі індивіди поривають зі своїм соціальним оточенням і включаються в нові\nгрупи з новими ідеологіями, наприклад, радикальний суспільний рух.\nТипи індивідуальної адаптації Мертона характеризують\nрольову поведінку, а не типи особистості. Людина може переходити від одного типу\nадаптації до іншого.\nПредставники соціологічної школи в кримінології\nзвичайно дотримували двох - або тричленної класифікації причин (чинників) злочинності.\nЦі фактори поділялися на індивідуальні (стать, вік, раса і т.д.); фізичні (географічне\nсередовище, час року, клімат і т.д.); соціальні у власному змісті слова (безробіття,\nрівень цін на продукти, заробітна плата, споживання алкоголю і т.д.). Характерно,\nщо мова завжди йшла про злочинність незаможних класів. У теорії факторів, що стала\nметодологічною основою соціологічних теорій, вигадливо сполучилися несумісні і непорівнянні\nпоняття. В одному ряді знаходилися явища дійсно істотні і явища, що роблять на злочинність\nнезначний вплив. Один з видних американських учених, Э. Сатерленд, автор теорії\n“ диференціальної асоціації “, назвав теорію факторів “ каталогом непорівнянних\nПро теорію Сатерленда варто сказати докладніше.\nВін розрізняв фактори, що характеризують соціальні процеси, Сатерленд приходив до\nвисновку про існування “диференціальної асоціації", під якою він розумів прийняття\nособистістю одних цінностей і заперечення інших. Особливу популярність він придбав\nу зв'язку з аналізом злочинності “ білих комірців", тобто представників буржуазного\nкласу. Спроби увічнити злочинність, зв'язавши її безпосередньо з науково-технічною\nреволюцією, з розвитком суспільства, антиісторичні по своїй істоті. Подібне тлумачення\nзахідними вченими наслідків науково-технічної революції ще більш загострило теоретичну\nрізноголосицю по проблемі злочинності. Нерідкі твердження, що треба відмовитися\nвід вироблення загальної концепції причин злочинності. Американські соціологи Р.\nМертон і Д. Белл, наприклад, вважають, що при вивченні причин злочинності варто\nобмежуватися дослідженням поводження індивідів або, у крайньому випадку, невеликих\nгруп.Э. Сатерленд думав, що можна вивчати лише причини окремих злочинів. Найбільше\nчітко дану концепцію виразив Г. Манхейм: “ прийшов час взагалі відмовитися від пошуків\nпричин злочинності". Зі сказаного видно, що як біологічні, так і соціологічні\nтеорії в інтерпретації багатьох західних теоретиків ведуть, у кінцевому рахунку,\nдо примирення з думкою про увічнення злочинності і не обіцяють людству ніяких перспектив\nу боротьбі з нею. \n"норми" і його зв'язок з девіантною поведінкою\nСоціальна норма визначає історично сформовану у\nконкретному суспільстві межу, міру, інтервал припустимої (дозволеної або обов'язкової)\nповедінки, діяльності людей, соціальних груп, соціальних організацій. У відмінності\nвід природних норм фізичних і біологічних процесів соціальні норми складаються як\nрезультат адекватного або перекрученого відображення у свідомості і вчинках людей\nоб'єктивних закономірностей функціонування суспільства. Тому вони або відповідають\nзаконам суспільного розвитку, будучи "природними", або недостатньо адекватні\nїм, або вступають у протиріччя через відображення об'єктивних закономірностей. У\nтакому випадку аномальною стає "норма", "нормальні" відхилення\nОт чому відхилення можуть мати для суспільства\nрізні значення. Позитивні служать засобом прогресивного розвитку системи, підвищення\nрівня її організованості, подолання застарілих, консервативних або реакційних стандартів\nповедінки. Це - соціальна творчість: наукова, технічна, художня, суспільно-політична.\nНегативні - дисфункціональні, дезорганізують систему, підриваючи з часом її основи.\nЦе - соціальна патологія: злочинність, алкоголізм, наркоманія, проституція, суїцид.\nМежі між позитивною і негативною девіантною поведінкою\nрухливі в часі і просторі соціумів. Крім того, одночасно існують різні "нормативні\nсубкультури" (від наукових співтовариств і художньої "богеми" до\nспівтовариств наркоманів і злочинців).\nЗбереження негативних явищ свідчить про наявність\nісторичних передумов, об'єктивних і суб'єктивних умов, про суперечливість суспільного\nрозвитку, де тісно переплелися як труднощі становлення способу життя, так і деформації\nекономічних, соціальних, політичних і духовних процесів.\nДевіантна поведінка “ по-перше, існує по тому,\nщо нова соціальна система виникає не на порожньому місці, а виростає з ряду елементів\nколишньої, зруйнованої системи - чи йде мова про людей або про елементи продуктивних\nсил, духовної або матеріальної культури.\nПо-друге, процес розвитку самої нової соціальної\nсистеми звичайно нерівномірний, а це породжує диспропорції в співвідношенні деяких\nз її елементів і приводить до відставання деяких з них і тим або іншим дефектам\nПо-третє, може спостерігатися неповна адаптація\nсистеми, що розвивається, до зовнішніх і внутрішніх умов її існування. Говорячи\nіншими словами, соціальний, культурний або технічний розвиток може часом не поспівати\nза знову виникаючими суспільними, духовними або економічними потребами.\nПо-четверте, не можна скидати з рахунків випадкові\nподії. Усе це в сукупності і служить конкретним джерелом девіації". \nГоворячи про девіантну поведінку, соціологи виходять\nз того, що вона являє собою “соціальне явище”, виражене в масових формах людської\nдіяльності, що не відповідають офіційно встановленим або фактично сформованим у\nданому суспільстві нормам (стандартам, шаблонам)". \nВона опосередковується головним чином економічними\nвідносинами. Однак антигромадська поведінка не знаходиться в прямій\nзалежності від їхнього стану. Взаємозв'язок тут більш складній і багатоплановій.\nАле про те, що вона існує в прямої залежності від їхнього стану, говорить вся історія\nАле основне, що ми не повинні упускати з виду,\nце існування різних форм соціальної нерівності. Як показує життєва практика, ті\nабо інші форми нерівності продовжують існувати, причому викликані вони не реально\nобумовленими розходженнями, а деформованими суспільними відносинами: приналежністю\nдо влади, причетністю до тіньової економіки, що, по підрахунках одних фахівців,\nмає фінансовий капітал у 70-90 млрд. руб. у рік, інші називають цифру в 100-150\nмлрд. руб., а треті доводять, що, якщо врахувати паразитування на всіх недоглядах\nі промахах, її “ціна" складе не менш 300-350 млрд. руб. (у цінах 1990 р.).\nЗагострення протиріч між фізичним і розумовим,\nкваліфікованим і некваліфікованим, престижною і не престижною працею створює передумову\nдля аморальної поведінки людей. Звичайно, це не означає, що некваліфікована праця\nпрямо і безпосередньо спричиняє відхилення. І серед трудівників низької кваліфікації\nпереважна більшість живе з почуттям громадського обов'язку, відповідальності. Разом\nз тим кримінологічні дослідження фіксують тісний взаємозв'язок між змістом праці\nі злочинною поведінкою. Осіб з високою виробничою кваліфікацією серед злочинців\nу 6 разів менше, ніж працівників цієї кваліфікації в загальній структурі населення.\nТак, у найбільш розвитому індустріальному й урбанізованому регіоні злочинна активність\nосіб, що виконують роботу вручну, перевищує відповідний показник для тих, хто трудиться\nза допомогою машин і механізмів, у 3,2 рази, а для зайнятих ремонтом і накладкою\n- 26 разів.\nЗа даними С.И. Плаксія, молоді люди, зайняті некваліфікованою,\nфізично важкою працею, у 3 рази частіше допускають порушення трудової дисципліни,\nсеред них у 4,2 рази більше частка споживаючі спиртні напої щотижня, чим серед їхніх\nоднолітків високої кваліфікації. Зв'язок між змістом праці й антигромадською поведінкою,\nзвичайно, не прямий. Він опосередкований психологічним і моральним станом, що відбиває\nпротиріччя між потребами працівника й обставинами його виробничої ситуації.\nДжерелом виникаючих антигромадських відхилень є\nрозбіжність реального процесу розвитку суспільства і здійснення людьми права на\nпошук і ризик. Очевидно, що 130 тис. засуджених за господарські злочини (1991 р.)\nявляють собою складний конгломерат спонукальних мотивів: від бажання допомогти в\nрішенні економічних проблем до користі і корисливості.\nНе менш важливим джерелом цих відхилень є дефіцитність\nі деформованість економіки, що ображають і принижують людей, їхнє достоїнство, що\nприносять величезні збитки. Наприклад, при транспортуванні і збереженні губиться\n1/3 овочів і фруктів, ще 13% - у торгівлі.\nСпоживчий дефіцит створює умови не тільки для аморальних,\nале і для злочинних дій - спекуляції, розкрадань, зловживань службовим становищем\nзаради одержання тих або інших матеріальних вигод, хабарництва.\nПри аналізі умов і причин відхилень не можна скидати\nз рахунка протиріччя інтересів різних шарів і груп трудящих. Сучасне суспільство\nне вільне від загострень і зіткнень інтересів, що можуть виникати в процесі взаємодії\nокремих підприємств, галузей народного господарства і суспільства в цілому.\nНесвоєчасне і неадекватне вирішення подібних протиріч\nнакладає визначений відбиток на свідомість і поведінку людей. На ґрунті зневаги\nдержавними інтересами виростає розрив між словом і справою, соціальна апатія. Переживаючи\nбезгосподарність, махінації, приписки, байдужність керівництва до матеріальних цінностей,\nлюди починають пасивно відноситися до закликів, шукають шляхи полегшити свою працю\nза рахунок суспільства. Джерелом негативних явищ стають помилки і перекручення в\nкеруванні, порушення законності, принципів демократії і справедливості. \nРозглядаючи девіантну поведінку не можна обійти\nпитання про соціальну спадковість. Спадковість, як відомо, не обмежується рамками\nбіологічних процесів, поширюється на багато інші, у тому числі і на соціальні. Із\nсоціальною спадковістю зв'язане відтворення як позитивних, так і негативних сторін\nспособу життя людей. Механізм соціального спадкування не позбавлений протиріч. Одне\nз них полягає в тім, що предметом спадкування стає не тільки нормальний, але і порочний\nжиттєвий досвід, що за допомогою соціальної інформації передається від покоління\nЯк відзначав Л.М. Архангельський, моральні колізії\nможна розділити на зовнішні (між людьми) і внутрішні (коли в людини відбувається\nборотьба мотивів). Зовнішні колізії свідчать про розбіжність спрямованості ціннісних\nорієнтацій (аж до їхньої протилежності), що виявляються в суспільних відносинах\nяк зіткнення різних моральних систем. Джерелом міжіндивідуальних непорозумінь можуть\nбути і розходження в моральних позиціях людей, обумовлені розбіжністю рівнів особистої\nкультури, конкретних життєвих цілей і вибору засобів їхнього досягнення. Природа\nвнутрішніх конфліктів інша. Вони визначаються суперечливістю індивідуальної моральної\nсвідомості. Найчастіше це зіткнення між мотивами громадського обов'язку і мотивами,\nщо виражають групові, сімейні, особисті інтереси. Внутрішні колізії можуть переростати\nв зовнішні конфлікти.\nАналіз проявів девіантної поведінки, припускає\nвиділення типологічних груп, що мають як загальні риси, так і специфічні особливості.\nУгруповання видів і форм відхилень має сенс здійснювати по сферах життєдіяльності\nлюдей. Багато груп можуть бути віднесені до усіх без винятку сферам громадського\nжиття, а ряд з них не завжди уособлює девіантну поведінку, що відхиляється, хоча,\nзрозуміло, і характеризує визначені вади у свідомості і поведінки людей.\nповедінку людей по двох головних регуляторах життєдіяльності: мораль і право. Звичайно,\nграниця між ними іноді порівняно умовна, проте, нею можна керуватися при вивченні\nконкретних форм девіантної поведінки.\nСоціальні норми, подібно\nіншим цінностям, виконують функції оцінки й орієнтації особистості, спільності.\nРазом з тим вони не обмежуються цими функціями. Норми здійснюють регулювання поводження\nі соціальний контроль за поведінкою. Вони носять яскраво виражений вольовий характер.\nЦе не тільки вираження думки, але і вираження волі. При цьому, на відміну від індивідуального\nволевиявлення, норма виражає типові соціальні зв'язки, дає типовий масштаб поведінки.\nНорма не тільки оцінює й орієнтує, подібно ідеям, ідеалам, але і пропонує. Її характерною\nрисою є імперативність. Це єдність оцінки і розпорядження.\nСоціальні норми - це правила,\nщо виражають вимоги суспільства, соціальної групи до поведінки особистості, групи\nв їхніх взаєминах один з одним, соціальними інститутами, суспільством у цілому.\nРегулюючий вплив норм\nполягає в тому, що вони встановлюють границі, умови, форми поведінки, характер відносин,\nмети і способи їхнього досягнення.\nУнаслідок того, що норми\nпередбачають і загальні принципи поведінки, і конкретні її параметри, вони можуть\nдавати більш повні моделі, еталони належного, ніж інші цінності. \nПорушення норм викликає\nбільш конкретну і чітку негативну реакцію з боку соціальної групи, суспільства,\nйого інституціональних форм, спрямовану на подолання девіантної поведінки. Тому\nнорми є більш діючим засобом боротьби з девіацією, засобом забезпечення порядку,\nНорми виникають унаслідок\nпотреби у визначеній поведінці. Так, наприклад, однією із самих древніх норм була\nнорма чесного відношення до своєї частки в суспільній праці. На зорі людства можна\nбуло вижити, тільки дотримуючись даної норми. Вона з'явилася в результаті закріплення\nповторюваних необхідних спільних дій. Цікаво, що ця норма не втратила свого значення\nі в даний час, хоча нею актуалізують інші фактори.\nреальності, соціальних потреб породжує і різноманіття норм. Класифікувати норми\nможна по різних підставах. Для соціолога має значення виділення норм по суб'єктам,\nносіям норм. По цій підставі виділяють загальнолюдські норми, норми суспільства,\nгрупові, колективні. У сучасному суспільстві спостерігається складна колізія, взаємопроникнення\nПо об'єкту або сфері діяльності\nрозмежовують норми, що діють в області визначених видів відносин: політичні, економічні,\nестетичні, релігійні і т.д.\nПо змісту: норми, що регулюють\nмайнові відносини, спілкування, що забезпечують права і свободи особи, що регламентують\nдіяльність установ, взаємини між державами і т.д.\nПо місцю в нормативно-ціннісній\nієрархії: основні і другорядні, загальні і конкретні. За формою утворення і фіксації:\nжорстко фіксовані і гнучкі. По масштабах застосування: загальні і локальні.\nПо способу забезпечення:\nякі опираються на внутрішнє переконання, суспільну думку або на примус, на силу\nПо функціях: норми оцінки,\nщо орієнтують, контролюючі, регламентуючі, караючі, що заохочують.\nПо ступені стійкості:\nнорми, що спираються на соціальною звичку, на звичай, традиції і не мають такої\nпідстави й ін. \n1.3 Форми і засоби соціального контролю\nкорекції поведінки індивідів і груп\nПодолання і попередження антигромадської поведінки\nможливо лише на шляху удосконалювання соціального життя людей. Сполучення і комплексне\nвикористання економічних, соціально-культурних, виховних і правових мір - основна\nумова рішення цієї складної соціальної проблеми. Подолання девіантної поведінки\nі соціально небезпечних учинків зв'язано з виявленням і усуненням причин, що породжують\nїх, і умов, що сприяють їхньому здійсненню.\nЩо стосується попередження злочинів, то під цим\nмається на увазі сукупність державних і суспільних мір, що мають метою усунення\nабо нейтралізацію причин і умов, що сприяють здійсненню правопорушень. Попередження\nзлочинів забезпечується всім комплексом заходів, спрямованих на розвиток і удосконалювання\nсуспільних відносин, економіки, ідеології і культури, на створення і зміцнення такої\nорганізації громадського життя, що протистоїть будь-яким антигромадським проявам.\nПрофілактика - головний напрямок боротьби зі злочинністю.\nДаний принцип являє собою прямий наслідок загальної концепції права, кримінологічної\nнауки і практики. Справді, якщо злочинність обумовлена об'єктивними соціальними\nпроцесами і її причини знаходяться не в пороках людської натури, то звідси витікає,\nщо боротьба з цим злом повинна ґрунтуватися, насамперед, на усуненні конкретних\nнедоліків у житті суспільства, у вихованні дітей, на поліпшенні відносин у родині\nй у виробничому колективі, на удосконалюванні керування суспільними процесами, функціонування\nдержавних інститутів. Глибока філософська теза К. Маркса: “ Якщо характер людини\nстворюється обставинами, то треба, стало бути, зробити обставини\nПопередження злочинності - один з важливих напрямків\nдіяльності суспільства і держави по удосконалюванню суспільних відносин і вихованню\nнової людини. Загальні запобіжні заходи можуть бути економічними, політичними, ідеологічними,\nвиховними, правовими, управлінськими і технічними. При цьому за всіма мірами профілактики\nзлочинності варто бачити людину, з її потребами, із усіма властивими їй, як особистості\nРізноманіття соціальних зв'язків людини складає,\nмабуть, головні труднощі при виборі методів виховання, впливу на поведінку, на формування\nморальних якостей і моральних поглядів людей. Саме тому попередження злочинів повинне\nносити комплексний характер.\nМатеріальні вкладення держави в сферу виробництва,\nв область ідеології і духовного життя створюють необхідні передумови для росту культури\nі свідомості людей. Справа, зрозуміло, не зводиться до економічних витрат. Великі\nсоціально-економічні і виховні заходи держави і суспільства, спрямовані на рішення\nзадач, сприяють поступовому подоланню злочинності. (Так, принаймні, було в середині\n80-х, на сьогоднішній день фінансування державою зведено майже до нуля, а криза\n17 серпня 1998 р. ще більш погіршила положення. Чи навряд тепер можна чекати зниження\nзлочинності. Думаю, що в найближчі час можна чекати більшого сплеску злочинів, людьми\nраніше що не робили правопорушень.)\nСоціальні міри попередження злочинів носять конкретний\nхарактер. Насамперед, мова йде про такій розповсюдженій нині формі, як комплексні\nплани профілактики правопорушень, що є складовою частиною планів соціального розвитку.\nВажливо, що попередження правопорушень розглядається при цьому в тісному зв'язку\nз загальними задачами соціального розвитку.\nзаходів у різних регіонах і соціальних групах має свою специфіку і своїх адресатів.\nПоряд із загальноосвітніми і виховними мірами в планах профілактики правопорушень\nпередбачається, що конкретно повинні робити юридичні органи (органи МВС, юстиції,\nпрокуратури і суди), безпосередньо ведучу боротьбу зі злочинністю; спільна їхня\nробота з громадськими організаціями, а також координування їхніх дій. Адресат запобіжних\nзаходів - це ті люди, поведінка яких свідчить про відхилення від норм закону або\nправил соціального співжиття. У планах профілактики правопорушень передбачаються\nшляхи і методи правового, морального і естетичного виховання населення, особливо\nВідхилення від норм поведінки повинні стає предметом\nуваги, насамперед у тому мікросередовищі, у тих соціальних осередках, де людина\nформується як особистість, - у родині, у школі, інституті, на роботі. Саме тут потрібно\nвести кропітку роботу по подоланню антисоціальних навичок і звичок.\nАналізуючи життєвий шлях правопорушника, завжди\nможна знайти ті вади його особистості, що спочатку привели його до аморальних вчинків,\nа потім і до більш серйозного конфлікту з правилами поведінки в суспільстві, з карним\nзаконом. При цьому важливе значення мають не тільки життєві умови або особливості\nконкретної обстановки, наприклад невпорядкованість, дійсна або удавана образа, але\nтакож індивідуальні риси особистості, що реагує на сформовану ситуацію. \nРізноманіття дій людей, що знаходяться в подібних\nумовах, порозумівається, насамперед, наявністю в самій об'єктивній дійсності різних\nшляхів і можливостей, що і складає основу для прийняття людиною того або іншого\nрішення. Профілактична робота, особливо спеціальні її форми, зв'язані з аналізом\nконфліктних ситуацій і попереджувальним впливом на осіб, повинна активізувати все\nсоціально корисне з урахуванням ступеня зіпсованості людини і можливості її виправлення\nПри проведенні спеціальних запобіжних заходів необхідно\nвраховувати, що в мікросоціальних групах у силу специфічних умов можуть складатися\n“свої" правила поведінки, “свій" спосіб життя, що протистоїть якщо не\nв цілому, то в значній частині існуючим в суспільстві нормам і моральним цінностям.\nНе секрет, наприклад, що в осіб, неодноразово суджених, часто існує “своя"\nпсихологія і “свої" погляди на норми поведінки в суспільстві. Диференційований\nпідхід до оцінки способу життя людей у різних мікросоціальних групах повинен бути\nзв'язаний, природно, і з диференційованим підходом до самих людей, до використання\nрізноманітних форм і методів роботи з ними. Пошуки “слабкої ланки" у життєвому\nшляху людини мають принципове значення для прийняття адекватних соціальних мір попередження\nта корегування девіантної поведінки антигромадських вчинків.\nПопередження злочинів за допомогою індивідуалізованого\nвпливу на людей, що встали на шлях антигромадського поводження, здійснюється органами\nМВС, прокуратури, судами в тісній взаємодії з громадськими організаціями і колективами\nпідприємств, установ і організацій. Складністю проблеми подолання злочинності визначається\nосновний висновок: боротьба зі злочинністю не може бути прерогативою якого-небудь\nодного органа в державі. Зміцнення родини, поліпшення виховання дітей, підвищення\nкультури населення, вирівнювання соціальних розходжень - усе це справа всього суспільства.\nСвоєчасне виявлення несприятливих ситуацій і надання\nдопомоги людям, що потрапили в таку ситуацію, - самий важкий, але зате і самий реальний\nі гуманний шлях попередження антигромадської, злочинної поведінки.\nЗагальні і спеціальні профілактичні заходи припускають\nцілеспрямоване формування людських потреб, створення найбільш сприятливих можливостей\nдля їхнього задоволення, а також посилення ролі моральних початків у поведінці людей.\nЦе стосується всіх класів і соціальних груп. Разом з тим необхідно враховувати і\nбільш приватні територіальні, економічні, національні і соціально-психологічні розходження.\nЦі розходження часом помітно позначаються на мотивах поведінки, рівні правової і\nморальної свідомості. Профілактична робота повинна проводиться диференційовано,\nз огляду на вікові, професійні й інші особливості людей.\nГоворячи про попередження антигромадських і соціально\nнебезпечних дій, необхідно мати на увазі, що види цих дій різноманітні і від їхньої\nоцінки багато в чому залежить система профілактичних мір.\nПід антигромадською поведінкою розуміється поведінка\nлюдини, спрямована проти інтересів суспільства в цілому, окремих його осередків,\nконкретних людей, контрольована його свідомістю і волею. Очевидно, що така людина\nповинна мати всі якості соціальної особистості, включаючи визначений стан психічного\nздоров'я, тобто ця людина повинна бути осудною. \nАнтигромадські вчинки, зв'язані з порушенням моральних\nнорм і правил, переборюються переважно за допомогою виховних мір.\nПравопорушення - більш серйозні антигромадські\nдіяння. Це порушення не тільки моральних, але і правових норм. Найбільш небезпечним\nвидом антигромадської поведінки поводження є злочин, за здійсненням якого випливає\nУсі ці дії суть вчинки людей осудних, котрі, щоправда,\nможуть мати ті або інші відхилення в психіці, що впливають на характер їхньої поведінки,\nале відхилення, що не змінюють їхній сутнісної характеристики. Тому і попередження\nантигромадських дій таких осіб зв'язано, насамперед, з їхнім соціальним вихованням.\nУ той же час зустрічаються діяння несамовитих,\nкотрі є соціально небезпечними і які іноді необґрунтовано плутають з антигромадською\nповедінкою. Такими можуть бути дії, на перший погляд подібні зі злочинами (наприклад,\nубивство одною людиною іншої і т.п.).\nОчевидно, що раннє виявлення, як фізіологічних\nособливостей дитини, так і несприятливих мікро соціальних ситуацій могло б сприяти\nкорекції її поведінки, насамперед шляхом створення соціальних умов, необхідних для\nформування повноцінної людської особистості.\nзлочинності і її заподій беруть початок у роботах російського статистика К.Ф. Германа\n(1824 р.). Могутній поштовх у розвитку соціології злочинності дала робота франко-бельгійського\nвченого - математика-статистика Л.А. Кетле "Соціальна фізика" (1835 р.).\nУ ній, спираючи на статистичний аналіз, Кетле дійде висновку про те, що всякий соціальний\nлад припускає визначена кількість і визначений порядок злочинів, що випливають з\nУ міру вивчення проблем\nзлочинності більша кількість факторів, що впливають на її динаміку, попадає в поле\nзору дослідників. До них можна віднести: соціальний стан, рід зайняти, освіту, убогість\nяк самостійний фактор. Виявлене також особливе значення декласування, тобто руйнування\nабо ослаблення зв'язків між індивідом і соціальною групою. У 30-і роки нашого сторіччя\nдослідження, проведені представниками так називаної чикагської школи в соціології,\nвиявили вплив внутріміських розходжень на рівень злочинності: самі "злочинні\nрайони" - райони, де є присутнім високий ступінь соціальної дезорганізації.\nДотепер залишається дискусійною проблема співвідношення біологічного і соціального\nу формуванні злочинної поведінки.\nрозвиток злочинності в нашій країні по основних якісних показниках наближається\nдо загальносвітових тенденцій. Хоча поки регіструємий рівень злочинності в нас нижче,\nніж в індустріальних країнах, але дуже високий темп приросту злочинів. У цьому зв'язку\nпотрібно враховувати, що злочинність має поріг кількісного і якісного насичення,\nза яким вона з кримінологічної, правоохоронної проблеми перетворюється в проблему\nВ Україні на стан злочинності\nвеликий вплив робить перехід до ринкових відносин і поява таких феноменів, як конкуренція,\nбезробіття, інфляція. Фахівці відзначають, що поки ще характер злочинності в нашій\nкраїні можна визначити як "патріархальний", але вже помітні процеси, що\nговорять про "індустріалізації" девіантності.\nНезадоволена соціальна потреба викликає до життя\nстихійний прояв нормативно неурегульованих видів діяльності, що прагнуть заповнити\nфункцію законних інститутів, однак за рахунок існуючих норм і правил. У своїх крайніх\nпроявах подібна активність може проявитися в протиправних, злочинних діях.\nДисфункції політичних інститутів, що виростають\nз дезорганізації суспільства, часто зв'язані зі зміною форм державного правління,\nв умовах ослаблення легітимності державної влади можуть викликати ріст політичних,\nтобто протидержавних, злочинів (насильницьке захоплення або утримання влади, насильницька\nзміна конституційного ладу, публічні заклики до такої зміни, тероризм і т.п.). Злочинність\nфункціонально зв'язана з протіканням соціальних процесів, що визначають характер\nі напрямки суспільного розвитку, зміст соціальних змін. \nПолітичне насильство безпосередньо зв'язане з рівнем\nстабільності даного суспільства. Рівень політичного насильства залежить також від\nхарактеру існуючого режиму. Характер режиму може бути оцінений по ступені переваги\nв процесі регулювання суспільних відносин або примусових методів, або методів дозвільного\nЕкономічна злочинність являє собою явище, що виникає\nв ході й у зв'язку з взаємодією держави і економіки. У ході цієї взаємодії державні\nструктури, що розпоряджаються практичним і правовим ресурсом влади, пересікаються\nз економічними інститутами, суб'єктами господарських відносин, що розпоряджаються\nматеріальними (майновими, грошовими) ресурсами.\nТам, де відсутнє роздільне існування об'єкта і\nсуб'єкта регулювання, де вони злиті воєдино, там регулювання закінчується і починається\nбеззаконня, тому що реальне регулювання припускає доцільно орієнтоване обмеження\nдіяльності об'єкта регулювання з боку регулюючого суб'єкта на основі принципів,\nправил і норм, обов'язкових для них обох.\nБез досягнення реального\nдомінування на ринку легального, впливового приватного капіталу неможливий серйозний\nріст продуктивної економіки.\nЗлочинність - відображення\nпороків людства. І дотепер викорінити її не удалося жодному суспільству. У даний\nчас необхідно зосередитися на реальній задачі - зниженні темпів приросту й утриманню\nзлочинності під контролем на соціально допустимому рівні.\nСоціологія розглядає злочинність як соціальне явище,\nщо носить деструктивний для суспільства характер. Її можна визначити як відносно\nстійку розповсюджену форму девіантної поведінки, що досягла ступеня суспільної небезпеки\nі визначена карним законодавством.\nУ зв'язку зі значним зменшенням віку злочинців\n- поняття злочинності серед неповнолітніх і молоді зв'язано з віковими групами від\n14 до 29 років, хоча ряд тенденцій має місце й у молодших вікових групах.\nСпецифічними рисами злочинності молоді і неповнолітніх\nПо-перше, її висока латентність (тобто неповнота\nЧерез це нефактичний рівень злочинності в 2-3 рази\nвище, ніж зареєстрований. Латентність зв'язана з наступними факторами:\nа) дорослі потерпілі не завжди звертаються в правоохоронні\nб) значна частина злочинів відбувається у своєму\nж середовищі, взаємини в якій специфічні й у ряді випадків виключають повідомлення\nбатькам, учителям, працівникам міліції;\nв) у правоохоронних органів у даний час недостатньо\nсил і засобів, і тому вони прагнуть зосередити них на боротьбі з тяжкими злочинами,\nу той час як заява про менш тяжкі злочини (а це 4/5 усіх злочинів неповнолітніх,\nтобто крадіжки, хуліганство, грабежі) часто залишаються без реєстрації і заходу\nдля них не приймаються. \nПо-друге, серед молодого покоління підвищеною кримінальною\nактивністю відрізняються неповнолітні. Рівень злочинності серед підлітків у 1,5\nразів перевищує аналогічний показник серед інших молодіжних груп.\nПо-третє, злочинність неповнолітніх носить переважно\nгруповий характер - 3 з 5 чинених злочинів.\nПо-четверте, злочинність неповнолітніх і молоді\nв значно більшому ступені, ніж злочинність дорослих, "відчутно" до мір\nборотьби з нею, до рівня контролю з боку родини, виховних установ, соціальних служб,\nгромадськості, тим більше, що до 80 % злочинів відбувається поблизу місця проживання,\nнавчання, у тому числі і безпосередньо в навчальних закладах і гуртожитках. Біля\nполовини злочинів неповнолітніх відбувається через відсутність батьківського контролю.\nПроцес перетворення злочинності обумовлений, як\nправило, залученням неповнолітніх у злочинну діяльність шляхом передачі кримінального\nдосвіду і підбурювання карними елементами.\nУсе більше молодих людей утягують у сферу організованої\nУ цілому молоді люди у віці від 14 до 29 років\nроблять 57% усіх зареєстрованих злочинів.\nПроцес правопорушення підлітка в правопорушника\nабо злочинця забирає тривалий час. В міру наростання соціальної дезадаптації девіантний\nпідліток стає об'єктом впливу різних інститутів, що займаються профілактикою дитячої\nбездоглядності і правопорушень неповнолітніх. Вони, у залежності від виконуваних\nними функцій можуть бути розділені на 4 категорії:\n1. Установи первинної соціальної профілактики (дитячі сади,\nшколи, установи додаткової освіти, мед. установи і т.д.), діяльність яких спрямована\nна забезпечення адекватної соціалізації основної маси дітей, реалізацію їхніх прав\n2. Установи первинної спеціальної профілактики (соціальні\nпритулки, реабілітаційні центри для дітей з обмеженими можливостями, центри соціальної\nдопомоги родини і дітям, психолого-медико-соціальні центри, центри постинтернатної\nадаптації і т.д.), що надають допомогу соціально - дезадаптованим дітям і дітям,\nопинившимся у важкій життєвій ситуації, що мають підвищений ризик здійснення правопорушення.\n3. Установи вторинної спеціальної профілактики\n(відділи попередження правопорушень неповнолітніх органів внутрішніх справ, відкриті\nі закриті спеціальні учбово-виховні установи), що повинні здійснювати ресоціалізацію\nнеповнолітніх правопорушників і дітей, що зробили суспільно небезпечні діяння до\nдосягнення віку настання кримінальної відповідальності.\n4. Установи кримінально - правової і кримінально-виконавчої\nпрофілактики (виховні колонії), головною задачею яких є попередження рецидивної\nТаким чином, ріст дитячої злочинності в Україні\nвідповідає загальносвітової тенденції, яку можна розглядати в якості мегатенденції\n- спрямованої, тривалої і глобальної динаміки розвитку соціального феномена. Субстанціальні\nпричини мегатенденції повинні бути однаковими незалежно від просторових і тимчасових\nрозходжень. Вони є постійно діючими факторами. Наростаюча соціальна дезорганізація\nведе до втрати соціальними інститутами даного суспільства можливості реалізовувати\nосновну функцію - задоволення конкретної соціальної потреби.\n1. Це створення угруповань для контролю над визначеною\nтериторією або видом діяльності з метою одержання прибутку у виді злочинного промислу\n(рекет, проституція, торгівля наркотиками, і т.д.).\n2. Рецидив. В останні роки він складає більш 40%\n(в інших країнах, наприклад, у ФРН - 5 %).\n4. Це крадіжки, співучасть у шахрайстві, вимагання,\nубивство і навіть зґвалтування.\n5. Військові злочини (за даними військової прокуратури\nв 1997 р. в армії зареєстроване близько 12 тис. злочинів у результаті яких постраждали\nбільш 3,5 тис. чоловік, загинули 862 військовослужбовців, більш 350 покінчили життя\n6. Навмисні убивства, замахи на убивство, розбої,\nВіддавна людству відомі\nоп'яняючі напої. Виготовлялися вони з рослин, і їх споживання було частиною релігійного\nритуалу. Порівняно дешевий спосіб одержання міцних напоїв був освоєний у XVI в.\nКорінні зміни відбулися після того, як був відкритий промисловий спосіб одержання\nетилового спирту. Саме це відкриття уможливило масове споживання алкоголю, і в XVIII\nв. пияцтво придбало широкий розмах у таких європейських країнах, як Англія, Німеччина,\nШвеція й ін. Приблизно в цей же час у Росії швидко входить у вживання горілка. Можна\nсказати, що XIX в. породив, а XX в. збільшив досить складну проблему для людської\nцивілізації - проблему алкоголізму. \nФактично алкоголь ввійшов\nу наше життя, ставши елементом соціальних ритуалів, обов'язковою умовою офіційних\nцеремоній, святий, деяких способів часопроводження, рішення особистих проблем. Однак\nця соціокультурна ситуація дорого обходитися суспільству. Як свідчить статистика,\n90% випадків хуліганства, 90% зґвалтувань при обтяжуючих обставинах, майже 40% інших\nзлочинів зв'язані зі сп'янінням. Вбивства, грабежі, розбійні напади, нанесення тяжких\nтілесних ушкоджень у 70% випадків відбуваються особами в нетверезому стані; близько\n50% усіх розводів також зв'язано з пияцтвом.\nВивчення різних аспектів\nспоживання алкоголю і його наслідків представляє велику складність. За якими критеріями\nможна судити про алкогольну ситуацію і її динаміку? Як правило, використовуються\nтри групи соціологічних показників гостроти алкогольної проблеми і масштабів поширення\nпияцтва в країні: по-перше, рівень споживання алкоголю на душу населення і структура\nспоживання; по-друге, характеристики масової поведінки, що є наслідком споживання\nспиртного; по-третє, збиток, заподіяний економіці і суспільству пияцтвом.\nПоказник рівня споживання\nалкоголю має сенс тільки в сполученні з даними про структуру споживання. Варто враховувати\nі ще цілий ряд характеристик, наприклад, регулярність споживання, тривалість, зв'язок\nіз прийомом їжі. Важливі й особливості розподілу загального обсягу споживання алкоголю\nсеред населення: чисельність і склад питущих, непитущих, питущих помірковано; розподіл\nспоживання алкоголю між чоловіками і жінками, по віку і інших соціально-демографічних\nознаках. Поведінка при однаковому ступені сп'яніння й оцінки цієї поведінки також\nістотно розрізняються в соціокультурних і етнічних групах. Усі перераховані характеристики\nвходять у поняття моделі алкогольного споживання.\nВ історії боротьби суспільства\nз алкоголізмом можна знайти два напрямки. По-перше, обмеження приступності спиртних\nнапоїв, скорочення їхнього продажу і виробництва, підвищення цін, жорсткість каральних\nмір за порушення і обмеження. По-друге, зусилля, спрямовані на зменшення споживання\nалкоголю, поліпшення соціальних і економічних умов життя, ріст загальної культури\nі духовності, спокійна, зважена інформація про шкоду алкоголю, формування в населення\nбезалкогольних стереотипів поведінки.\nІсторія боротьби з алкоголізмом знала і спроби\nвведення на території деяких країн "сухого закону" (Англія, США, Фінляндія,\nРосія). Але вони не досягли своєї мети, тому що наявність алкоголеві - не єдина\nі не головна причина існування алкоголізму. Проблема подолання пияцтва й алкоголізму\nє важкою, вона включає економічний, соціальний, культурний, психологічний, демографічний,\nюридичний і медичний аспекти. Тільки з обліком усіх цих аспектів, можливо її успішне\nрішення. Пияцтво, алкоголізм, токсикоманія - соціальні пороки, що “вписані” у громадське\nжиття досить ґрунтовно.\nЖиттєвий досвід і наукові дослідження переконливо\nпоказали величезну шкоду і непоправний збиток, що наносити зловживання алкоголем\nфізичному і психічному здоров'ю, працездатності і творчій активності людини, добробутові\nродини і суспільства в цілому.\nПияцтво - вікове зло, воно пустило глибокі корені\nв нашому побуті, породивши цілу систему питних звичаїв.\nБільшість соціологів, юристів і економістів, що\nзаймаються соціальним аспектом алкоголізму, як основну причину пияцтва висувають\nживучість звичок і звичаїв, що дісталися нам від предків, прихильність людей “до\nдиких питних звичаїв”.\nРазом з тім під впливом вікових традицій і звичок\nпідсилювалася дія й інших відомих факторів, що сприяли розвиткові алкоголізму.\nПро негативний вплив пияцтва батьків на потомство\nзнали ще в далекій давнині. Грецька міфологія оповідає, що богиня Гера родила від\nсп'янілого Зевса кульгавого Гефеста. Виречення Плутарха “п'яниці народжують п'яниць"\nстало крилатим. Нині ж учені-медики єдині в думці про те, що спадкоємний фактор\nявляє собою той ґрунт, на якому легше усього формується пристрасть до спиртного\nі наркотиків, розвивається алкоголізм і наркоманія. В однаковій мірі доведень пагубний\nвплив алкоголізму і наркоманії батьків на здоров'я їхніх дітей. Діти алкоголіків\nі наркоманів народжуються кволими, хворобливими, психічно і фізично відсталими,\nпогане учаться, конфліктують з однолітками і т.п.\nЗа останні десятиліття зросло число випадків алкоголізму\nі наркоманії серед молоді, включаючи підлітків і юнаків. Фахівці-медики пояснюють\nце, насамперед тим, що діти, що виросли в алкогольних родинах, мають у тому або\nіншому ступені ослаблений біологічний ґрунт або схильність до алкоголізму. Цьому,\nзрозуміло, сприяє і раннє знайомство молоді зі спиртними напоями. Так, дослідження\nпоказали, що багато молодих людей до моменту закінчення школи вже знали смак вина.\nА деякі з них навіть устигли звести з ним більш близьке знайомство.\nЗв'язані з алкоголізмом захворювання по небезпеці\nставляться медициною відразу ж після серцево-судинних захворювань і злоякісних пухлин.\nЗловживання алкоголем скорочує середню тривалість життя на 15 - 20 років. По статистиці\nЦентрального інституту травматології й ортопедії в Москві, близько 20% побутових\nі 46% вуличних травм, чи так інакше, зв'язані з пияцтвом. У 20 - 25% дітей, що страждають\nрозумово-психічною неповноцінністю, батьки зловживали алкоголем.\nАлкоголь, за свідченням авторитетних джерел, має\nосновні властивості наркотичної речовини. Як усякий наркотик, алкоголь здатний “притягати”\nдо себе, збуджувати бажання і потребу випити ще. Прийняті спочатку малі дози спиртного\nнепомітно переростають у великі й глибше затягують людину в болото пияцтва. У людському\nорганізмі немає органа, на який би алкоголь не діяв руйнуюче, і в першу чергу на\nАлкоголь - “кращий" засіб позбавити людину\nрозуму, самого коштовного, що дано йому природою. Він є вірусом соціальної епідемії\nПсихічна залежність виявляється в тім, що в свідомості\nособи, що зловживає алкоголем або наркотиками, поступово починають домінувати думки\nпро спиртний або про інших одурманюючі речовини. Ці думки приймають настирливий,\nУ міру прогресування алкоголізму або наркоманії\nформується своєрідний алкогольно-наркотичний світогляд. Позбавлення алкоголіка або\nнаркомана можливості продовжувати пияцтво, уживання наркотиків викликає в нього\nпригноблений стан, дратівливість, схильність до конфліктів.\nСеред значної частини населення існує думка, що\nпияцтво й алкоголізм - поняття однозначні, хоча з погляду медицини не рівнозначні\nі характеризують якісно різні стани. Пияцтво - це морально-етична розбещеність,\nколи людина втрачає контроль над своєю поведінкою і діями. Під пияцтвом розуміється\nсистематичне або надмірне вживання спиртними напоями без хворобливого потяга до\nних. Алкоголізм же - захворювання, викликане тривалим уживанням спиртних напоїв\nі що характеризує фізіологічною потребою і потягом до них. Пияцтво, таким чином,\nпередує розвиткові хронічного захворювання - алкоголізму з властивими йому наркотичними\nявищами й ознаками. До останнього зокрема, треба віднести психічну і фізичну залежність.\nПсихічна залежність відрізняється великою стійкістю.\nВона нерідко є причиною рецидивові після лікування.\nФізична залежність при алкоголі полягає в тім,\nщо неодмінною умовою щодо нормального самопочуття алкоголіка є підтримка в організмі\nвизначеної концентрації одурманюючої речовини. Його зниження негайно викликає порушення\nфункції багатьох органів і систем життєдіяльності організму, тобто комплекс розладів,\nназиваних у медицині похмільним синдромом.\nЗа даними статистики, 80% убивств і більш 90% випадків\nхуліганства відбувається в п'яному виді. Від 60 до 80% прогулів, чинених на промислових\nпідприємствах, також зв'язані зі споживанням алкоголю або інших одурманюючих засобів.\nУ середньому по країні злочини, зв'язані з алкоголем, складають 43%.\nПравда у тім, що в загальній сукупності проблем,\nщо виникають у зв'язку з вживанням алкоголю і наркотичних засобів, центральне місце\nзаймає проблема соціальної, моральної деградації. Саме отут корінь небезпеки пияцтва,\nалкоголізму і наркоманії як соціального явища. Моральна деформація особистості п'яниці\nі наркомана є джерелом антигромадської поведінки. Алкогольне або наркотичне сп'яніння,\nщо веде до тимчасового придушення моральних і психічних регуляторів людської поведінки,\nдосить часто виступає безпосередньою причиною того або іншого злочину. \nВзаємозв'язок алкоголізму, наркоманії і злочинності\n* протиправними діями, зв'язаними з виготовленням (виробництвом),\nпоширенням алкогольних напоїв і наркотиків і т.д.;\n* здійсненням алкоголіками і наркоманами злочинів з метою\nзаволодіння спиртним, наркотиками або засобами для їхнього придбання;\n* злочину, чиненими під безпосереднім впливом алкоголю\nі наркотиків на психічний стан споживачів.\nАлкоголізм і наркоманія є прямими стимуляторами\nантигромадської поведінки, у тому числі злочинної.\nПричини, що визначають взаємозв'язок між пияцтвом,\nалкоголізмом, наркоманією й інтенсивністю злочинної поведінки особистості, як говориться,\nлежать на поверхні:\n* у стані сп'яніння знижується можливість особистості\nконтролювати свої вчинки в конкретних життєвих ситуаціях;\n* здійснення злочинів стимулює алкогольна деградація особистості\nі зв'язаний з нею спосіб життя;\n* неправомірна поведінка п'яниць провокує і загострює\nконфлікти і т.п.\nПаралельно з ростом корисливої мотивації поведінки\nалкоголіків і наркоманів збільшується їхня схильність до паразитичного способу життя.\nЦе зв'язано з утратою ними бажання займатися суспільно корисною працею.\nМасове зловживання спиртними напоями об'єктивно\nспричиняє збільшення числа молодих людей з явищами явної деградації, аморальної\nа) до важких наслідків медичного і соціального\nб) ризик народження дітей з фізичними і психічними\nв) крадіжки, співучасть у шахрайстві, вимагання,\nг) навмисні убивства, замахи на убивство, розбої,\nТермін походить від грецьких\nслів narke - "заціпеніння" і mania - "розповідь, божевілля".\nЦе захворювання, що виражається у фізичній і (або) психічної залежності від наркотичних\nзасобів, що поступово приводить до глибокого виснаження фізичних і психічних функцій\nорганізму. Наркоманія (наркотизм) як соціальне явище характеризується ступенем поширеності\nспоживання наркотиків або прирівняних до них речовин без медичних показань, куди\nвходити як зловживання наркотиками, так і хворобливе (звичне) їхнє споживання. Конвенція\nпро психотропні речовини 1977 р. як наркотики розглядає речовини, що викликають\nзалежність (звикання) на основі порушення або гноблення центральної нервової системи,\nпорушення моторних функцій, мислення, поведінки, сприйняття, появи галюцинацій або\nзміни настрою. Усього нараховується близько 240 видів наркотичних речовин рослинного\nі хімічного походження. \nАтмосфера самозаспокоєності в 60 - 70-х рр. виявилася\nоднієї з головних причин того, що в суспільстві не звертали досить уваги на цю гостру\nсоціальну проблему. Це зло охопило різні суспільні групи, вразило представників\nнайбільш дієздатної частини населення.\nЗа даними А.А. Габіані, наркоманія поширена головним\nчином серед чоловіків у віці до 35 років, що проживають у містах. Особливо тривожить\nте, що третина з них - молодь до 25 років. Хоча наркоманія являє собою, насамперед\nміську проблему, однак географія споживання наркотичних засобів розширилася, пагубна\nпристрасть проникнула навіть в окремі сільські райони.\nСередня тривалість життя наркомана 5-7 років. Серед\nпідлітків (до 18 років), що вживає наркотики, смертність вище на 30%. Серед наркоманів\nдо 25років - на 50%, після 25 років - на 70%. \nВище рівень смертності серед чоловіків, найчастіше\nгинуть від передозування. “Професійна" хвороба наркоманів - гепатит. В останні\nроки з нею почав конкурувати СНІД. Більшість усіх випадків зараження СНІДом відбувається\nЗ погляду рівня освіти наркомани мало чим відрізняються\nвід своїх однолітків: більшість (83,3%) має середнє, незакінчену вищу або вищу освіту,\n61,7% працювали, 5,8% училися, не працювали і не училися - 24,8% (але якщо дивитися\nправді в особу ті за останні кілька років “утворених” наркоманів вусі менше, а останніх\nПриблизно кожен другий живе в родині, де хтось\nзловживає спиртним або наркотиками, має судимість або важко хвора, часто психічними\nабо нервовими захворюваннями.\nДосить широко поширена полінаркоманія. Гашиш приймають\n83,9%, морфій-46,7, опій - 43,8, кокаїн - 11,7, героїн - 2%. Більшість - зразково\n3/4 - почали з гашишеві, що, всупереч існуючій думці про нібито незначну\nшкідливість, приводити до тяжких наслідків. Викликає заклопотаність і та обставина,\nщо багато хто відносяться до категорії хронічних наркоманів, тобто осіб, давно і\nсистематично приймаючі наркотики.\nБільшість опитаних (77,1%) пристрастилися до зілля\nпід впливом інших осіб. До числа спокусників відносяться головним чином друзі і\nзнайомі. Майже 2/3 малі гедоністичні устремління, відчували\nспрагу гострих відчуттів, четверта частина вступила на цей шлях, наслідуючи іншим,\nзі снобістських спонукань.\nЧисло тих, хто шукав у наркотиках забуття після\nперенесеної психічної травми, особистої драми або потягнувся до них через незадоволеність\nжиттям, не велике. Приведені дані спростовують спрощене уявлення, начебто головна\nпричина споживання наркотиків - бажання перебороти страждання, придбати щиросердечну\nСпоживачі наркотиків платять за них чималі гроші.\nЗрозуміло, що відповідну суму більшість споживачів наркотиків можуть дістати тільки\nзлочинним шляхом, тому що багато хто з них не працюють, а якщо і трудяться, то таких\nгрошів не заробляють. Це дозволяє зробити висновок, що наркоманія ставши такою суспільною\nпроблемою, не бачити якої вже не можна: потрібне глибоке пророблення мір боротьби\nз цим явищем, у тому числі і за допомогою виявлення глибинних соціальних причин.\nСуїцид - намір позбавити\nсебе життя, підвищений ризик здійснення самогубства. Ця форма поведінки пасивного\nтипу, що відхиляється, є способом відходу від нерозв'язних проблем, від самого життя.\nУ різні епохи й у різних\nкультурах існували свої оцінки цього явища: часто самогубство засуджували (з погляду\nхристиянської моралі самогубство вважається тяжким гріхом), іноді ж допускали і\nвважали у визначених ситуаціях обов'язковим. При оцінці конкретних суїцидальних\nактів багато що залежить від мотивів і обставин, від особливостей особистості. Дослідження\nсвідчать, що фактором, що провокує суїцидну поведінку, виступає специфічна комбінація\nтаких характеристик, як стать, вік, освіта, соціальний і родинний стан. \nСвітовий досвід дослідження самогубств виявляє\nосновні закономірності суїцидної поведінки. Суїциди в більшому ступені характерні\nдля високорозвинених країн, і сьогодні існує тенденція до збільшення їхнього числа.\nСуїцидна активність має визначені тимчасові цикли. Факт весняно-літнього піка й\nосінньо-зимового спаду її був відзначений ще Э. Дюркгеймом. Кількість самогубств\nзростає у вівторок і знижується в середу-четвер. Кінець тижня більше "небезпечний"\nдля чоловіків. Співвідношення між чоловіками і жінками приблизно таке: 4: 1 при\nвдалих самогубствах і 4: 2 при спробах, тобто суїцидна поведінка чоловіків частіше\nприводить до трагічного результату.\nДюркгейм виділив 4 типи самогубств: аномічне, егоїстичне,\nальтруїстичне і фаталістичне.\nАномічний тип самогубств одержує поширення, коли\nв суспільстві виникає неузгодженість ціннісного світу. Люди можуть переживати економічні\nнегоди, війни й інші катаклізми без процентного росту самогубств, якщо зберігається\nвисокий ступінь їхньої соціальної інтеграції.\nЕгоїстичне самогубство обумовлене розривом соціальних\nзв'язків у силу тих або інших причин (смерть близьких, розлучення). Соціальна роз'єднаність\nу цих і подібних випадках породжує відчуття нікчемності, самітності, безцілісності\nАльтруїстичне самогубство, навпроти, обумовлено\nдуже сильним поглинанням індивіда соціальною групою. Прикладами подібного типу може\nбути самогубство дружини після смерті чоловіка.\nФаталістичне самогубство виникає, коли з боку групи\nвиходить надлишковий контроль, що виражається в строгій регламентації в особистому\nжитті. Для деяких індивідів це може стати нестерпним. \nВідзначено, що імовірність\nпрояву цієї форми відхилень залежить і від вікової групи. Самогубства відбуваються\nчастіше у віці після 55 і до 20 років, сьогодні самогубцями стають навіть 10-12-літні\nдіти. Світова статистика свідчить, що суїцидна поведінка частіше виявляється в містах,\nсеред самотніх і на крайніх полюсах суспільної ієрархії.\nВ Україні на початку XX\nв. суїцидна поведінка не одержала такого поширення, як у ряді європейських країн.\nДо 80 р. р. ситуація істотно змінилася: СРСР по частоті самогубств перевершив деякі\nз європейських країн (30 на 100 тис. населення), потім спостерігалося зниження числа\nсамогубств до 19 на 100 тис. населення в 1989 р. Однак та глибока соціально-економічна\nкриза, у якої знаходяться сьогодні республіки колишнього СРСР, викликає, як вважають\nсоціологи, нову хвилю самогубств.\nповедінки на території колишнього СРСР виявляє цілий ряд особливостей. Усі колишні\nреспубліки Радянського Союзу можна умовно розділити на дві групи: перша - республіки\nЄвропейської частини колишнього СРСР, Росія, Грузія, у них рівень самогубств серед\nміського населення нижче, ніж серед сільського, і складає близько 70%; друга - республіки\nСередньої Азії, Закавказзя (крім Грузії), Казахстан; тут рівень міських самогубств\nвище, ніж у сільській місцевості, у середньому у 2 рази. Перше співвідношення можна\nназвати європейським, а друге - азіатським типом поширення самогубств. Азіатський\nтип поширення самогубств порозумівається національно-релігійними традиціями, особливостями\nміжособистісних відносин, великою кількістю багатодітних родин, урбанізацією; європейський\n- несприятливою соціально-економічною обстановкою на селі, стагнацією сільського\nжиття, відтоком працездатних селян у міста, старінням сільських жителів. По цих\nже причинах серед міст по числу самогубств лідирують малі і середні.\nНарешті, безсумнівний зв'язок суїцидної поведінки\nз іншими формами соціальних відхилень, наприклад, з пияцтвом. Судовою експертизою\nвстановлено: 68% чоловіків і 31% жінок покінчили з життям, знаходячись у стані алкогольного\nсп'яніння. На обліку як хронічні алкоголіки знаходились 12% що зробили самогубство\nчоловіків. Для профілактики самогубств важливе значення має з'ясування стану емоційно-вольової\nсфери людини, що намагається покінчити із собою, її психічне відношення до майбутнього\nсуїциду. Оскільки самогубство - діяння навмисне, то, перш ніж говорити про його\nпопередження, необхідно розглянути мотиви і причин самогубств:\n1. Особисто-сімейні конфлікти, у тому числі сімейні\nконфлікти, розвід; хвороба, смерть близьких; самітність; невдала любов; образи з\nбокові навколишніх; полова неспроможність.\n2. Стан здоров'я, у тому числі психічні захворювання;\nсоматичні захворювання; каліцтва.\n3. Конфлікти, зв'язані з антисоціальною поведінкою\nсуїцидента, у тому числі побоювання кримінальної відповідальності; страх іншого\nпокарання або ганьби.\nБільшість людей, що планують самогубство, не хоче\nвмирати. Їх переповняє почуття безнадійності, гніву на оточуючих; вони переконують\nсебе, що їхні проблеми ніколи не будуть вирішені. Це спроба знайти допомогу і підтримку\nу навколишніх. Така людина може стати жертвою власних дій і, навпроти, орієнтована\nна лікування, він швидко розуміє, що самогубство - не вихід зі сформованої ситуації.\nМетодами профілактики запобігання самогубств є постійні спостереження за особами\nіз суїцидальними настроями, наявність телефонів довіри й анонімних психологічних\nконсультацій, а у відомій ситуації - негайна допомога психіатра. В Україні сьогодні\nз'явився ряд суїцидологічних центрів і кабінетів соціально-психологічної допомоги,\nде люди в критичній ситуації можуть одержати професійну допомогу.\nВинятково відповідальним етапом профілактики самогубств\nвиступає надання допомоги суїциденту з боку соціального працівника. Як показує практика,\nіснує три основних способи допомоги людині, що думає про суїцид:\n2. Активна емоційна підтримка людини, що знаходиться в\n3. Заохочення його позитивної спрямованості з метою полегшення\nнегативної ситуації. При цьому важливо дотримувати наступних правил:\nнабирайтеся досвіду від тихнув, хто вже був у такій\nне намагайтеся шокувати або загрожувати людині,\nговорячи "Піди і зроби це";\nне аналізуйте його поведінкові мотиви, говорячи:\n"Ви так почуваєте собі, тому що. ";\nне сперечайтеся і не кажіть: "Ви не можете\nубити себе, тому що. ";\nробіть усе від вас залежне, але не беріть на себе\nперсональну відповідальність за чуже життя.\nЦентральною частиною подолання кризового стану\nлюдини і визначення шляхів його виходу з важких ситуацій є індивідуальна профілактична\nбесіда із суїцидентом. Зрозуміло, вона має свою специфіку, що виявляється в наступному:\n· Ні в якому разі не можна запрошувати людини на бесіду\nчерез третіх осіб, запрошення необхідно зробити обов'язково особисто (краще спочатку\nзустрітися, звернутися з яким-небудь нескладним проханням або дорученням, щоб був\nпривід для зустрічі).\n· При виборі місця бесіди - відсутність сторонніх осіб\n(ніхто не повинний переривати розмови, скільки б він не продовжувався).\n· Бажано спланувати бесіду не в робочий час, коли кожний\nзайнятий своїми справами.\n· У процесі бесіди доцільно не вести ніяких записів, не\nпоглядати на годинник і тім більше не виконувати які-небудь "побіжні"\nсправи. Треба усім своїм видом показати суїциденту, що важливіше цієї бесіди для\nвас зараз, нічого немає.\nПрофілактична бесіда, як правило, повинна, містити\nв собі 4 етапи.\nПочатковий етап - встановлення емоційного контакту\nзі співрозмовником. На цьому етапі бесіди рекомендується використовувати такі психологічні\nприйоми, як: "співпереживання", "емпатичне вислуховування".\nОтут важливо вислухати суїцидента терпляче і співчутливо, без критики, навіть якщо\nви з чимось і не згодні (тобто необхідно дати людині можливість виговоритися). У\nрезультаті ви будете сприйматися як людина чуйна, що заслуговує довіри.\nа) установити послідовність подій, що привели до\nб) зняти відчуття безвихідності ситуації. З цією\nметою доцільне застосування наступних прийомів: "подолання винятковості ситуації":\n"підтримка успіхами" і ін.\nТретій етап - спільне планування діяльності по\nподоланню кризової ситуації. Отут бажано використовувати такі прийоми, як:\n"планування" - тобто пробудження суїцидента до словесного оформлення планів\nмайбутньої діяльності; "утримання паузи" - цілеспрямоване мовчання, щоб\nдати йому можливість виявити ініціативу в плануванні своєї діяльності.\nЗавершальний етап - його головна задача: остаточне\nформулювання плану діяльності, активна психологічна підтримка суїцидента. У цих\nумовах доцільно використовувати наступні психологічні прийоми: "логічна аргументація",\n"раціональне уселяння впевненості".\nЯкщо в ході бесіди людина активно висловлювала\nсуїцидальні думки то її необхідно негайно направити в найближчу лікувальну установу.\nСьогодні існує Міжнародна асоціація по запобіганню\nсамогубств, за рекомендацією якої в багатьох містах світу і нашої країни були створені\nслужби попередження самогубств. Це нова форма організації медичної і соціально-психологічної\nдопомоги людям, що бідують у кваліфікованій раді або медикаментозному лікуванні.\nСлужби орієнтовані на широкі кола населення і, у першу чергу, на осіб, що випробують\nстан психологічної кризи, людей, підданих впливові стресогенних факторів і що є\nОдним з головних принципів діяльності служб є їхня\nанонімність. Розуміння того, що болісні для людини питання не одержать розголос,\nробить пацієнта більш розкутим, полегшує встановлення з ним контакту. Неухильно\nдотримується ще один принцип, що рекомендується міжнародними суїцидологічними організаціями,\n- підрозділ служби не повинний розташовуватися на території психіатричних установ.\nЦе усуває бар'єр, що заважає людині звернутися до психотерапевта. Адже нерідко такому\nкрокові перешкоджає страх бути психічно хворим, бути поставленим на психіатричний\nСлужби можуть бути укомплектовані як добровольцями,\nтак і фахівцями-психотерапевтами. Головна перевага служби полягає в тому, що її\nосновні ланки діють не автономно, а об'єднані в систему. Структурні підрозділи\n- “телефон довіри”, кабінети соціально-психологічної допомоги, кризові стаціонари\n- мають спадкоємний зв'язок і координуються центром.\nЦіль телефонної служби - прагнення запропонувати\nбудь-якій людині, що знаходиться в кризовій ситуації і думає про самогубство, телефонний\nконтакт зі співробітником, готовим вислухати його як друг, здатним допомогти абоненту\nперебороти кризову ситуацію, з яким він зштовхнувся. Серед принципів служби особливе\nмісце займає абсолютна таємність, заборона вимагати винагороди за послуги і заборона\nстворювати будь-який тиск. Принципи працівників служб - “не судити, не критикувати\nі навіть не дивуватися”, а допомогти абонентові самостійно прийти до правильного\nрішення. Населення широко інформується про наявність “телефонів довіри”, але самогубства\nпри цьому не згадуються, повідомляється тільки, що виявляється “допомога в лиху,\nбезнадійності і депресії”.\nАналіз матеріалів кримінальних справ і перевірок\nобставин причин самогубств неповнолітніх, проведений Генеральною Прокуратурою Росії,\nпоказує, що 62% усіх самогубств неповнолітніх зв'язано сімейними конфліктами і неблагополуччям,\nострахом насильства з боку дорослих, безтактною поведінкою окремих педагогів, конфліктами\nз учителями, однокласниками, друзями, черствістю і байдужністю навколишніх. Вивчення\nпроблеми суїциду серед молоді показує, що в цілому ряді випадків підлітки вирішувалися\nна самогубство з метою звернути увагу батьків, педагогів на свої проблеми і протестували\nтаким страшним образом проти бездушшя, байдужності, цинізму і жорстокості дорослих.\nВирішуються на такий крок, як правило, замкнуті, ранимі по характеру підлітки від\nвідчуття самотності, власної непотрібності стресів і втрати сенсу життя.\nПриведені факти свідчать про помітне зниження виховних\nфункцій установ освіти, коли підлітки, залишаючись наодинці зі своїми проблемами\nі потрапляючи в гострі конфлікти, в умови соціально-правової незахищеності, не в\nзмозі самостійно знайти вихід із кризової ситуації, адекватно і критично її оцінити,\nзалишаючись наданими самі собі, шукають вихід у самогубстві. \nСерйозне занепокоєння викликає і те, що органи\nсистеми профілактики не завжди орієнтується на інтереси конкретної дитини або підлітка,\nдопускають формалізм, тяганину, не з'ясовують причини й умови, що спонукали підлітка\nрозстатися з життям, а виходить, детально не аналізують кожен такий конкретний факт\nі, у силу цього, не можуть розробити належну систему мір запобігання і профілактики\nподібних трагічних подій. Не можна визнати нормальним, що практично у всіх матеріалах\nпо фактах спроб неповнолітніх покінчити життя самогубством відсутні які-небудь зведення\nпро психологічну реабілітацію і допомогу підліткам, які бажали розстатися з життям.\nПослуги психолога, на жаль, недоступні ще в багатьох районах, особливо сільських.\nУ ряді територій не забезпечується належний рівень\nдержавного контролеві за умовами змісту і виховання дітей підлітків в освітніх установах.\nТим часом, нерідкі випадки рукоприкладства педагогів і інших антипедагогічних впливів\nна неповнолітніх, злочинів у відношенні дітей у стінах навчальних закладів.\nПід проституцією розуміється така форма позашлюбних\nсексуальних відносин, що не ґрунтується на особистій схильності або почуттєвому\nпотязі, при цьому для однієї зі сторін (жінки) важливим стимулом є заробіток.\nПроституцію можна визначити як надання сексуальної\nприхильності за гроші. Немає чітко визначеного розходження між оплачуваною коханкою,\nщо віддає себе заступникові за гроші, і повією, хоча останню відрізняє насамперед\nте, що вона віддається не одному, а багатьом покупцям. Слово "проституція"\nвкоренилося в кінці 18 століття. У традиційних суспільствах куртизанки найчастіше\nмали високий соціальний статус.\nКлючовою ознакою сучасної проституції є те, що\nжінки і їхні клієнти звичайно не знають один одного. І хоча чоловіки можуть стати\nзавсідниками подібних закладів, спочатку відносини встановлюються не на основі особистого\nзнайомства. Проституція прямо зв'язана з розвитком капіталізму, виникненням великих\nміст і комерціалізації суспільних відносин. \nУ сучасній Україні ряди повій поповнюються в основному\nза рахунок бідноти, як було і раніш, але до них приєднується і значне число представниць\nз більш забезпечених шарів. Зростаюче число розводів штовхає деяких дівчат, що потрапили\nв нестаток, до проституції. Крім того, деякі дівчини не зуміли знайти роботу після\nодержання утворення, улаштовуються масажистками або дівчинками по виклику, підшукуючи\nсобі тим часом іншу роботу.\nПовій можна класифікувати в категоріях професійних\nпонять і умов роботи. Вони визначають частоту, з яким жінка займається проституцією.\nБагато жінок цим займаються лише тимчасово, зробивши це лише кілька разів і потім\nвідмовившись надовго або назавжди. "Випадкові" повії - це ті, хто досить\nчасто, але не регулярно приймає гроші за секс як збільшення до основного доходу.\nІнші займаються цим постійно, роблячи проституцію основним джерелом доходу. В умовах\nроботи виділяється середовище, у якому робота виконується, і процес взаємодії, у\nякому жінка працює. "Вуличні" повії працюють на вулиці. "Дівчинки\nпо виклику" домовляються з клієнтами по телефону запрошуючи їх до себе додому\nабо виїжджаючи до них. "Домашня" повія - жінка, що працює в приватному\nклубі або борделі. "Масажистки" працюють у стінах лікувально-оздоровчих\nустанов, що офіційно пропонує тільки законні послуги. Багато жінок займаються проституцією\nна бартерній основі (як оплату приймаються не гроші, а товари або послуги). Більшість\n"дівчинок по виклику" постійно займаються сексуальним бартером, обмінюють\nсекс на телевізійну апаратуру, послуги по ремонті машин і побутової техніки, одяг,\nконсультації юристів і стоматологічну допомогу.\nПрийнята в 1951 році резолюція ООН засуджує тих,\nхто організує проституцію або наживається на повіях, але не забороняє проституцію\nяк таку. Резолюція була формально прийнята 53 країнами - членами ООН хоча законодавство\nцих держав по проблемі проституції досить різноманітні. У ряді країн проституція\nпоза законом. В інших країнах (наприклад, у Великобританії) заборонені лише визначені\nвиди - такі як вулична і дитяча проституція. У деяких країнах центральні або місцеві\nвлади видають дозвіл офіційно визнаним публічним будинкам або секс - салонам таким\nяк "Ерос-центр" у ФРН або "Удома сексу" в Амстердамі лише не\nбагато країн дозволяють чоловічу проституцію. \nЧасто в проституцію утягуються діти. Так, соціологами\nбули проведені дослідження дитячої проституції в США на основі інформації 596 департаментів\nполіції і 125 установ соціального забезпечення по всій території країни. Згідно\nз цими даними, річний доход від дитячої проституції може досягти 2 млрд. доларів.\nУ результаті дослідження дитячої проституції в США, західноєвропейських країнах\nі Росії говорять про те, що вона має в основному "малий масштаб", наприклад,\nдіти, що утекли з будинку і залишилися без засобів до існування, звертаються до\nпроституції, щоб вижити.\nМожна виділити 3 основні категорії дітей, що займаються\n1. "Втікачі" - ті, хто або залишає будинок і\nне розшукується батьками або завзято біжить усякий раз, коли його знаходять і повертають\n2. "Гуляки" - це ті, хто в основному живе будинку,\nале у визначені періоди часу поводить поза ним, пропадаючи, наприклад, час від часу\nна кілька ночей.\n3. "Відказники" - діти, батьки яких байдужні\nдо того, що вони роблять.\nЯк широко поширилася дитяча проституція? Ця проблема\nторкається сотень тисяч дітей, якщо не мільйони. Один з делегатів Всесвітнього конгресу\nпроти комерційної сексуальної експлуатації дітей (1996) говорив: "Дітей купують\nі продають як сексуальний ширвжиток. Ними торгують у своїх країнах і продають за\nкордон як контрабанду, них укладають у борделі і примушують скоритися численним\nмисливцям за сексом".\nЦя проблема придбала міжнаціональний розмах, її\nвплив поширився на різні покоління людей. По оцінках фахівців, щороку мільйон дітей\nнадходить на незаконний секс - ринок, оборот якого обчислюється млрд. доларів. Одні\nдіти змушені займатися проституцією для того, щоб вижити, допомогти своїй родині\nабо заробити на одяг і інші речі. Досить часто дітей викрадають і змушують займатися\nпроституцією. Багато дівчинок і хлопчиків починають торгувати собою через погане\nставлення в родині - на вулиці вони виявляються через насильство вдома і кровозмішення.\nУ вуличному житті свої небезпеки - сексуальні приставання педофілів і інших, навіть\nдеяких поліцейських. Так, 6-літню дівчинку в Бразилії піймав поліцейський і примусив\nдо ганебних дій, пригрозив убити її родину, якщо вона розповість його начальникові.\nНаступного дня він привів із собою ще 5 чоловіків.\nЗгідно даним Шведського інституту по справах дітей,\nоднієї з головних причин дитячої проституції, безсумнівно, є секс - туризм. (неймовірне\nзахоплення дитячою проституцією за останні 10 років - прямий наслідок туристичного\nДитяча проституція є частиною індустрії "секс\n- туризму" у деяких країнах світу, наприклад, у Таїланді і на Філіппінах. Цільові\nтури, орієнтовані на проституцію, доставляють у ці райони чоловіків з Європи, США\nі Японії. Учасниці азіатських жіночих організацій організували публічні протести\nпроти цих турів, що проте продовжуються. Секс - туризмові на Далекому Сході історично\nпередувало постачання повій американським військам у період корейської і в'єтнамської\nвоєн. "Рекреаційні центри" були створені в Таїланду, на Філіппінах, у\nВ'єтнамі, у Кореї і на Тайвані. Деякі з них збереглися і донині (наприклад, на Філіппінах),\nобслуговуються регулярні партії туристів, а також військових, розквартированих у\nУ довгому списку причин є міжнародна реклама дитячої\nсекс - індустрії за допомогою технічних нововведень. "Інтернет" - це найбільше\nджерело дитячої порнографії.\nБразилія: щонайменше 250 тис. дітей займаються\nСхідна Європа: 100 тис. бездомних дітей. Багато\nкого пересилають у публічні будинки з Західної Європи.\nКанада: організовані угруповання звідників пропонують\nяк повій 1000 дівчинок - підлітків.\nКитай: від 200 тис. до 500 тис. дітей займаються\nпроституцією. В недавні роки заманили за кордон і продали в М’янму для заняття проституцією\nприблизно 5 тис. китайських дівчат.\nКолумбія: на вулицях Боготи число дітей яких використовують\nдля сексу, за 7 років зросло в 5 разів. \nПроституція одночасно виявляє собою одну з причин\nне тільки антигромадської, але і протиправної поведінки окремих осіб, причину здійснення\nдосить багатьох видів злочинів. До їхнього числа можна віднести звідництво, залучення\nв проституцію неповнолітніх, зараження венеричними хворобами. Більш зв'язано з проституцією\nздійснення і таких небезпечних злочинів, як вимагання, порушення правил про валютні\nоперації, крадіжки, грабежі, розбої і т.п. Таким чином, проституція - аж ніяк не\nтупикова або відособлена соціальна ситуація в протиправній поведінці. Вона нерідко\nвиступає як своєрідний каталізатор антигромадських проявів, оскільки спосіб життя\nтаких жінок і самі вони притягають до себе різних кримінальних особистостей. І не\nвипадково саме повії нерідко стають жертвами рекетирів, використовуються організованою\nРозділ 3. Соціологічний аналіз молодіжної\nнаркоманії в Україні\nСьогодні соціологи фіксують вагоме помолодіння\nрізних форм девіантної поведінки. Тому виникає необхідність більш розгорнуто обдивиться\nпроблему молодіжної наркоманії.\nПредметом дослідження - поширеність наркоманії,\nяк форми девіантної поведінки у молодіжному середовищі.\nМета - проаналізувати результати соціологічних\nдосліджень відносно поширення молодіжної наркоманії в Україні.\n1. Проаналізувати чинники, що впливають на поширення наркоманії\n2. Розглянути рівень поширення молодіжної наркоманії в\nцілому по Україні, в різних регіонах, різних типах поселення. Особливу увагу приділити\nХарківському регіону та районам міста.\nГіпотеза дослідження - Найменша поширеність наркоманії\nтам, де знаходиться велика кількість культурних, наукових, установ, проживає відносно\nстабільна популяція жителів. Більш висока поширеність у так званих "спальних"\nрайонах, що примикають до промислових зон.\n3.1 Фактори, що впливають на поширення\nТочну кількість осіб, що зловживають наркотиками\nв нашій країні, визначити навряд чи можливо через недосконалість системи соціального\nконтролю, але за деякими оцінками в 1994 р. їхнє число могло скласти від 1 до 3%\nусього населення України. Більшість наркоманів (до 70%) - це молоді люди у віці\nдо 30 років. Співвідношення чоловіків і жінок складає приблизно 10: 1 (на Заході\n1). Більш 60% наркоманів уперше пробують наркотики\nу віці до 19 років. Таким чином, наркоманія - це насамперед молодіжна проблема.\nГеополітичне положення України характеризується\nтим, що, будучи країною "Східної Європи", вона фактично розташовується\nв центрі Європи. Україна є країною транзиту наркотиків із країн Центральної Азії\nв центральні регіони Росії (насамперед у Москву і Ленінград), країни Західної і\nЦентральної Європи. Частина минаючих у такий спосіб через Україну наркотиків неминуче\nосідає в Україні і також сприяє росту чисельності хворих наркоманією.\nКліматичні умови України які дозволяють вирощувати\nрізні сорти маку, коноплі і деяких інших, утримуючих аддиктивні речовини, рослин,\nщо є основою для формування "сировинної бази" вітчизняного нелегального\nнаркобізнесу і збільшує наркологічну ситуацію в країні.\nДемографічними особливостями України є різнорідність\nїї регіонів. Так в одних регіонах переважає сільське населення, в інших - міське.\nРоками в промислові регіони сходу і південно-сходу України переміщалися з усього\nРадянського Союзу шари населення різнорідні по національному складу. Тут легко могли\nзнайти роботу на металургійних комбінатах, на вуглевидобувних шахтах, одержати житло\nлюди, що не могли соціально адаптуватися в інших місцях (наприклад, після відбуття\nпокарання у виправно-трудових установах).\nУ результаті в південно-східному регіоні сформувалася\nтак називана "маргінальна культура", для якої, насамперед, характерна\nвідсутність національних традицій. Висока криміногенність, що виникає в такій ситуації,\nописана в літературі. Крім того, у східному регіоні більш значимий вплив процесів,\nщо відбуваються в Росії, у західних регіонах сильніше вплив Польщі, Угорщини. У\nКриму великий вплив Росії, Туреччини.\nОстаннім часом унаслідок несприятливих умов на\nКавказу, у Закавказзі підсилився потік жителів цих регіонів в Україну. Вони також\nпереважно осідають у південно-східному і східному регіонах. Збільшилася кількість\nмігрантів зі східної, південно-східної Азії, Африки, одним з нелегальних бізнесів,\nяких найчастіше є торгівля наркотиками.\nЗагальновідома глибока економічна криза, у якій\nзнаходиться Україна. Вона, з однієї сторони, призвела до високого рівня прикордонних\nнервово-психічних розладів, зміні світогляду громадян, зниженню загальноосвітнього\nрівня, а з іншої сторони до згортання лікувальних і профілактичних програм, спрямованих\nна зниження рівня поширення наркоманії і зменшення шкоди, зв'язаної з наслідками\nвисокого рівня наркотизму населення.\n3.2 Аналіз рівня поширення наркоманії\nВиготовлення та розповсюдження наркотичних речовин\nв Україні стало предметом вигідного бізнесу. Незважаючи на суворий контроль з боку\nправоохоронних органів, практично у кожному місті їх можна купити. Є відомі місця,\nде проводиться їх здобут. Особливо це стосується так званих "легких" наркотиків.\nДоступність цих наркотиків, та ефект їхньої дії,\nзумовлюють досить активне залучення молоді до їх вживання. Особливо стрімко це відбувається\nу підлітковому віці, коли особливості психологічного розвитку та соціалізації особистості\nроблять її більш сенситивною до зовнішніх впливів.\nВ Україні на становленні молодого покоління позначаються\nнесприятливі соціально-економічні умови сучасного українського суспільства. Це підвищує\nвразливість молоді та підлітків до негативних впливів, набуття ризикованих звичок\nта форм поведінки. Однак активна профілактична робота, яку проводять спільними зусиллями\nЦентри соціальних служб для молоді, неурядові організації, медичні, освітні установи,\nправоохоронні органи, все ж дає певні плоди. У таблиці 3.2.1 представлено рівень\nвживання наркотичних речовин підлітками та молоддю Південного регіону України у\nЯк видно в таблиці, тенденція вживання наркотиків\nсеред молоді визначених міст залишається стабільною, що свідчить не тільки про дієвість\nпрофілактичної роботи в регіоні, а й про позицію молодих людей щодо наркотиків.\nБільшість молодих людей не мають досвіду їх вживання, особливо це характерно для\nмолодих мешканців м. Миколаєва.\nЧастка чоловіків та жінок, що робили одну чи декілька\nспроб вживати наркотики, зменшується у м. Миколаєві. Однак зростає частка молодих\nчоловіків - мешканців м. Севастополя, що вживали наркотики декілька разів (таблиця\n3.1 Рівні вживання наркотичних речовин підлітками та молоддю Південного регіону\nУкраїни. Миколаїв Одеса Севастополь\nПорівняння даних опитувань 2001-2002 рр. засвідчує\nчітко виражену тенденцію вживання наркотиків в основній масі молоді та підлітків\nрізних вікових груп (див. табл.3.2). Так, у м. Миколаєві та м. Одесі збільшується\nчастка різних за віком молодих людей, що ніколи не вживали наркотики, та зменшується\nпитома вага тих, хто мав досвід спроби наркотиків (за винятком молодих одеситів\n19-20 років). Крім того, в Одесі збільшується відсоток тих, хто долучається до вживання\nнаркотиків, тобто мав одноразову спробу вживання наркотичних речовин. Це тривожний\nсигнал, який показує активність наркодилерів та сприйнятливість молодих людей щодо\nвпливу з їхнього боку.\nЗовсім інша картина спостерігається у м. Севастополі.\nНа відміну від Одеси та Миколаєва, в цьому місті зменшується кількість тих молодих\nлюдей, що ніколи не мали досвіду вживання наркотиків, особливо це стосується 17-18\nрічних та 25-28 річних молодих людей. Саме серед цих вікових груп збільшується питома\nвага тих, хто вживає наркотики.\n3.2 Рівні вживання наркотичних речовин підлітками та молоддю Південного регіону\nУкраїни (чоловіки, жінки).\nМиколаїв відокремлюється від Одеси та Севастополя\nзниженням рівня поширеності вживання „легких наркотиків” у молодіжному середовищі\n2002 р. У Севастополі відбулось збільшення відсотка молодих людей, які вживали похідні\nвід конопель, особливо значуще це серед 19-20 річних. Цей факт потребує значної\nуваги з боку організацій, що проводять профілактичну роботу, перш за все, телебачення,\nперіодичних видань, ЦССМ.\nВ Одесі, навпаки, значно зменшилася питома вага\n14-16 річних споживачів канабісу. При цьому серед 17-18 річних молодих людей та\nстарших 21 року тут спостерігається значний спад інтересу до вживання похідних конопель.\nЗа даними опитувань споживачів ін’єкційних наркотиків\n- базового у вересні 2001 р. та підсумкового у жовтні 2002 р. - спостерігається\nтенденція залучення саме підлітків до вживання наркотиків (див. Табл.3.3). Причому\nбільш активно залучається молодь чоловічої статі.\n3.3Співвідношення відповідей респондентів на запитання "У якому віці Ви вперше\nспробували наркотик?" за даними опитувань 2001 та 2002 рр.\nЗ цієї таблиці ми бачимо, що сильно зменшується\nвік та збільшується кількість тих, хто вперше спробували наркотик.\n3.3 Порівняльний аналіз епідеміологічної\nситуації поширення наркотиків у Харківському регіоні та в Україні в цілому\nНа 31.12.1998 в органах охорони здоров'я України\nбуло зареєстровано 61063 хворих наркоманією (12,15 на 10 тисяч населення) і 21432\nспоживачів наркотиків без явища наркотичної залежності (2,18 на 10 тисяч населення).\nПо різних експертних оцінках, реальна чисельність хворих наркоманією в країні значно\nперевищує це число і складає приблизно 260 тисяч чоловік [8,11]. На думку деяких\nфахівців, на кожного зареєстрованого споживача наркотиків приходиться 50 незареєстрованних\n. Захворюваність наркоманією в Україні має стійку тенденцію до росту протягом\nостанніх 10 років .\nБезумовними лідерами, як по абсолютній кількості\nхворих наркоманією, так і у відносних показниках на 10 тисяч населення є промислово\nрозвиті області сходу, південно-сходу і півдня України: Дніпропетровської, Миколаївської,\nОдеської, Запорізької, Донецька області (33,84; 29,9; 25,61; 18,71; 16,19 на 10\nтисяч населення відповідно). Поширеність наркоманії у цих областях у 3-7 разів вище,\nніж у Харківській області. Так, наприклад, одна Дніпропетровська область протягом\nуже 7 років забезпечує п'яту частину загальнодержавного приросту числа хворих наркоманією.\nХарківська область на їхньому тлі виглядає благополучної: 5,07 на 10 тисяч населення\nна 31.12.98 р.\nЦей показник один з найнижчих на Україні і є 19-й\nсеред 27 адміністративних одиниць України. Кількість хворих наркоманією, що складаються\nна обліку в наркологічній службі, залежить, насамперед, від двох показників:\n1) знову виявлених хворих, що беруться на облік,\n2) знятих з обліку в зв'язку з видужанням, зі смертю,\nабо зі зміною місця проживання.\nНеобхідно відзначити, що захворюваність і, отже,\nпоширеність наркоманії залежить в основному від загальної соціально-економічної\nобстановки в країні, і лише в незначному ступені від діяльності наркологічних служб\n, від яких, однак, багато в чому залежить виявлення хворих наркоманією, зняття\nїх з обліку по видужанню або в зв'язку зі смертю .\nПоказниками, що безпосередньо відбивають діяльність,\nнаркологічних служб регіонів є: розгорнуті наркологічні потужності й ефективність\nПо забезпеченості ліжками наркологічного профілю\nобласть займає 9 місце (2,2 ліжка на 10000 жителів), тобто відноситься до групи\nобластей з найбільш розвиненою стаціонарною наркологічною службою. До цієї групи\nвідносяться області з розвиненою промисловістю, включаючи Київську область. Виключенням\nз цього правила є м. Київ, де забезпеченість населення наркологічними ліжками майже\nв 3 рази нижче (0,8 на 10000 населення).\nЕфективність роботи наркологічної служби оцінюють\nпо багатьом параметрам, у тому числі по:\n1) кількості хворих у стані ремісії на кожні 100\nзареєстрованих хворих (ремісія 1-5 років);\n2) кількості хворих, знятих з обліку в зв'язку\nзі смертю і виліковністю на кожні 100 зареєстрованих хворих.\n3) кількості хворих, знятих з обліку по видужанню\nна кожні 100 зареєстрованих хворих.\nВ усім світі ефективність лікування наркоманії\nнизька. Невисока вона й в Україні. Однак і в цій об'єктивно складній ситуації задача\nнаркологічної служби полягає в тому, щоб досягти максимуму можливої ефективності.\nПо всіх трьох згаданим вище параметрах (див. табл.4-6) Харківська область входить\nу групу областей з найвищою ефективністю лікування (4-7 місця).\nОстання обставина прямо зв'язана з тим, що в Харкові\nрозташовані ведучі наукові установи України в області наркології. Це, насамперед,\nУкраїнський НДІ клінічній і експериментальній неврології і психіатрії і кафедра\nнаркології Харківського інституту удосконалення лікарів. Проведений аналіз переконує\nв тім, що наркологічна служба Харківської області є в Україні однієї з найефективніших.\nУ зв'язку зі смертю в Харківській області було\nзнято з обліку в 1999 році 1294 наркологічних хворих, що є одним з найнижчих показників\nпо Україні, що також свідчить про ефективність роботи наркологічної служби.\nТаблиця 3.4 Поширеність наркоманії по регіонах\nУкраїни. Від 0 до 3,0 на 10 тис. Населення\n1 Харківська обл. 7 Київська обл. і м. Київ\nВід 3,0 до 6,0 на 10 тис. Населення\n2 Сумська обл. 8 Запорізька обл. Від 6,0 до 9,0 на 10 тис. Населення\n3 Полтавська обл. 9 Миколаївська обл. Від 9,0 до 12,0 на 10 тис. Населення\n4 Дніпропетровська обл. 10 Одеська обл. Від 12,0 до 15,0 на 10 тис. Населення\n5 Донецька обл. 11 АР Крим\nВід 15,0 до 18,0 на 10 тис. Населення\n6 Луганська обл. 12 Закарпатська обл. Необхідно відзначити, що темп розвитку епідемії\nрізко збільшився в 1991 році. Тоді, коли в країні почався практичний перехід до\nнових форм господарювання і суспільного устрою, що, як відомо, супроводжувалося\nрізким зниженням життєвого рівня значних мас населення, девальвацією і руйнуванням\nколишньої системи цінностей і іншими несприятливими процесів у суспільстві. Справедливість\nцього спостереження підтверджує той факт, що перелом 1991 року в темпах розвитку\nепідемії відбувся в основному за рахунок знову таки промислово розвинутих областей,\nде зазначені вище негативні суспільні процеси придбали особливу гостроту через різкий\nспад промислового виробництва. Ці процеси знайшли відображення й у Харківській області\n3.5Динаміка поширеності наркоманії серед населення м. Харкова і Харківської області\nв 1989-1999 р. Роки\nПоширеність наркоманії, зареєстрована наркослужбою\nУ традиційно аграрних областях з 1989 по 1998 р.\nзахворюваність наркоманією і токсикоманіями не змінилася і залишалася на відносно\nнизькому рівні. Зареєстрована захворюваність усіма видами наркоманії склала в області\n0,87 на 10000 населення. По цьому показнику Харківська область зайняла 20-те місце\nсеред інших областей України.\nТаким чином, захворюваність наркоманією в області\nбула набагато нижче, ніж у всіх інших областях з розвинутим промисловим виробництвом\nі обласними центрами - мегаполісами, включаючи Київ. Більш того, захворюваність\nнаркоманією в Харківській області була навіть нижче, ніж у деяких областях з переважним\nрозвитком аграрного сектора й обласних центрів з населенням до 1 млн. жителів (Сумська,\nПолтавська, Житомирська, Чернігівська).\nВ Україні меншу захворюваність наркоманією мають\nтільки області західного регіону (Закарпатська, Чернівецька, Тернопільська, Львівська,\nІвано-Франківська, Вінницька). Найбільш висока захворюваність наркоманією в 1998\nр. була в Одеській області - 5,21 на 10 тисяч населення, Дніпропетровської - 4,62,\nМиколаївської - 4,61, Запорізької - 3,48, місті Києві - 3,45, АР Крим - 3,03, Донецької\nобласті - 2,3. Варто пам'ятати, що Дніпропетровська і Донецька області безпосередньо\nграничать з Харківською областю.\nАналіз ситуації зв'язаної з поширенням наркоманії\nв Україні показує, що протягом усього періоду спостережень відбувався безперервний\nріст захворюваності як по Україні в цілому, так і у всіх окремих її областях. При\nцьому особливо великий темп поширення епідемії був у промислово розвитих областях\nсходу і півдня країни.\nХарківський регіон знаходиться на північному сході\nУкраїни. На поширення наркоманії в ньому впливають усі викладені вище фактори. Особливістю\nрегіону є його різнорідність. Місто Харків - могутній індустріальний центр. У цілому\nв регіоні переважає сільське населення. Ряд сільських районних центрів має розвиту\nпромисловість і є великими транспортними вузлами (Куп’янськ, Лозова), деякі райони\nзалишаються "чисто" сільськогосподарськими.\nНизькі цифри захворюваності токсикоманіями, як\nв Україні в цілому, так і в Харківському регіоні порозуміваються повільним формування\nзалежності до токсикоманічним препаратів і труднощами діагностики токсикоманій\n- відсутність достовірних об'єктивних ознак поза станом сп'яніння і поза синдромом\nскасування . Звертає на себе увагу той факт, що якщо число хворих, що знаходяться\nна диспансерному обліку, наркоманів значно перевершує профілактичний облік, то число\nтих, що знаходяться на диспансерному обліку хворих токсикоманіями значно менше профілактичного\n1) основна частина осіб, що споживають одурманюючі\nзасоби, що не відносяться до наркотиків, не попадає в поле зору лікарів і, отже,\nне ставиться на облік;\n2) значна частина осіб, що вживають токсикоманічні\nпрепарати, рано або пізно пробують наркотичні препарати. Таким чином, включаються\nв незаконний оборот наркотиків, попадають у поле зору правоохоронних органів, що\nних ставлять на облік, як споживачів наркотичних препаратів;\n3.6 Порівняльні статистичні показники поширення і захворюваності наркоманією і токсикоманієюпо\nХарківській області й в Україні (31.12.1998 р.) Україна\nНа 10 тисяч населення\nВперше узяті на проф. облік\nЗ табл.3.6 видно, що всі основні показники епідемічного\nпроцесу в Харківській області нижчі, ніж середньостатистичні по Україні.\n3) наркотичні препарати унаслідок своєї більшої\nнаркогенності, ніж токсикоманічні, частіше і швидше приводять до залежності, тобто\nхвороби як такий. Співвідношення осіб, що вживають токсикоманічні препарати і знаходяться\nна профілактичному обліку значно вище, ніж співвідношення осіб, що вживають наркотичні\nпрепарати і знаходяться на профілактичному обліку, як споживачі наркотиків. Зловживання\nаддиктивними препаратами, що не відносяться до наркотичних для досягнення ейфорії\nнайчастіше зустрічається в підлітковому віці в період, якому можна було віднести\nдо "первинного пошукового полінаркотизму" (по В.С. Битенському, 1989)\n[1, 4, 9]. Через цей етап формування хвороби проходять більшість хворих наркоманією.\nУ 1999 р. найбільша поширеність наркоманії у Харківській\nобласті відзначалася в Лозівському, Красноградскому, Первомайському, Куп'янському,\nБалаклійскому, Дергачівському, Харківському районах.\n1) мають розвинуту промисловість і є великими вузловими\nтранспортними центрами - Лозівський, Куп'янський, Красноградський, Першотравневий\n2) близькі до обласного центра - Харківський сільський\n3) близькі до регіонів з високим рівнем поширення\nнаркоманії, мають традиційні тісні економічні, транспортні й інші зв'язки з цими\nрегіонами - Лозівський район, Красноградский райони. Безумовним лідером по кількості\nнаркоманів на 10 тисяч населення є Лозівський район. Безумовно, одним з найважливішим\nфакторів високого рівня поширення наркоманії в ньому з'явилася близькість і тісний\nзв'язок з районами з високим рівнем наркотизму Дніпропетровською, Донецькою, Запорізькою\nПоширеність хворих, що страждають залежністю від\nпсихоактивних речовин, різна в районах міста (табл.3.7).\n3.7 Поширеність хворих, що страждають залежністю від психоактивних речовин, по районах\nміста на кінець 1999 р. Адміністративний район\nНаркомани і токсикомани на 10 тисяч населення\nПоказник наркотизму (усі наркологічні хворі на 10 тисяч\nнаселення) Дзержинський район\nЦе пояснюється, насамперед, розходженням демографічних\nпоказників у районах. Найменша поширеність наркоманії у Київському районі, до якого\nвідноситься велика частина історичного центра міста, тут знаходиться велика кількість\nкультурних, наукових, установ, проживає відносно стабільна популяція жителів, загальновідомо,\nщо в цьому районі і більш питома вага пенсіонерів. Більш висока поширеність у так\nзваних "спальних" районах, що примикають до промислових зон. Немає паралелізму\nміж поширенням наркоманії і токсикоманії і загальним рівнем наркотизму в районі.\nСтановлять інтерес показники Дзержинського й Орджонікідзевського районів.\nУ цих районах практично однакові показники поширеності\nнаркоманії і токсикоманії (4,41 і 4,49 на 10 тисяч відповідно). При цьому загальний\nрівень наркотизму різко відрізняється (84,83 і 194,19 на 10 тисяч населення). Це\nпояснюється демографічними особливостями районів. Орджоникидзевський район є\n"робочим районом", тут традиційно живуть працівники промислових гігантів:\nХТЗ, ХЗТД і інших.\nОсередковий характер поширення наркоманії можна\nпобачити при аналізі проживання по "традиційним" районах міста, що входять\nдо складу різних адміністративних районів. Найбільша поширеність відзначається на\nСалтівці, вул. Одеській, селищі Герцена, у Київському районі.\nНа Салтівському жилмасиві проживає більшість осіб\nіз залежністю від психоактивних речовин Київського району. У тому же адміністративному\nрайоні знаходиться сел. Жуковського, П’ятихатки, з/д Комунар. Будучи фактично\n"спальними" районами, вони відносно благополучні. Це пояснюється відносною\nстабільністю популяції жителів, особливістю соціального складу, жителів районів\n(велика кількість ІТП, військовослужбовців, студентів). Традиційно тут одержували\nжитло співробітники високо технологічних заводів "Електроприлад",\n"Комунар", великих наукових центрів УФТИ, Фтинта, ХАИ, військовослужбовці.\nЗагальновідомо, що для роботи на перерахованих підприємствах існувала система допуску\nдо роботи, що часто відсівало осіб зі схильністю до асоціального поводження.\n3.8. Динаміка співвідношення жителів міста і села серед хворих наркоманією 1989-1998\nМіські жителі (%) Сільські жителі (%) 1998\nМожна простежити тенденцію від переваги страждаючою\nнаркоманією жителів обласного центра в структурі загальної кількості хворих до переваги\nжителів районних центрів, а потім сільського населення. До 1994 року кількість хворих\nнаркоманією, що знаходилися на обліку в обласному центрі значно перевищувала кількість\nхворих наркоманією, що проживають у сільських районах (районні центри разом із сільською\nУ 1999 році кількість наркоманів, що проживають\nу сільських районах, перевищила показники обласного центра. При цьому співвідношення\nзагальної кількості наркологічних хворих, що знаходяться на обліку в органах охорони\nздоров'я, істотно не змінилося.\nЗа той же проміжок часу, загальна кількість наркологічних\nхворих трохи знизилася, як у місті Харкові, так і в сільських районах. Як і раніше\nкількість хворих, що проживають у сільських районах, перевищує кількість хворих,\nщо проживають в обласному центрі. Зменшення кількості хворих, що знаходилися на\nобліку в наркологічній службі, може бути пояснено зниженням її активності в плані\nвиявлення і постановки на облік наркологічних хворих.\n2) демократизація роботи наркологічної служби\n(більшість хворих, що звернулися самостійно, прагнуть лікуватися анонімно - більш\n15% пролікованих хворих 1-м наркологічним відділенням 9-й ГКНБ; анонімним наркологічним\nстаціонаром 15-й ГКПБ надана допомога 340 наркологічним хворим, значна частина з\nСпіввідношення загальної кількості наркологічних\nхворих жителів м. Харкова і сільських районів, що знаходяться на обліку в органах\nохорони здоров’я. Перехід від традиційного для вітчизняного села алкоголю до наркотиків,\nне є простою еквівалентною заміною однієї одурманюючої речовини іншою. Як було показано\nИ.Н. П’ятницькою (1975), відмінність традиційних для даного етносу одурманюючих\nречовин від нових наркотиків полягає в тому, що, споживаючи традиційні психоактивні\nречовини, людина тривалий час, а іноді і довічно зберігає свої соціальні зв'язки,\nу той час як споживач наркотиків, як правило, відчужується від суспільства вже на\nсамому початку хвороби - як тільки стає відомо про його пристрасті. . Збільшує\nпоширення наркоманії на селі труднощі у проведенні там лікувальних і профілактичних\nАналіз ситуації зв'язаної з поширенням молодіжної\nнаркоманії в Україні показує, що протягом усього періоду спостережень відбувався\nбезперервний ріст захворюваності як по Україні в цілому, так і у всіх окремих її\nобластях. При цьому особливо великий темп поширення епідемії був у промислово розвитих\nобластях сходу і півдня країни.\nНаркоманія як і раніше залишається захворюванням\nголовним чином міського населення України (більш 95% споживачів наркотиків, що знаходяться\nна обліку по цьому захворюванню - городяни, що проживають або в обласному, або в\nрайонних центрах). Протягом останніх 8 років відзначалася тенденція до збільшення\nчастки сільських жителів, споживачів наркотиків. Їхня чисельність в Україні зросла\nз 1% у 1990 році до 4% у 1997 році і до 5% у 1999 р., тобто в 5 разів.\nМожна припустити випереджальні темпи розвитку епідемії\nнаркотизму на селі. Цим і пояснюється те, що якщо по поширеності наркоманії далеко\nпопереду промислові регіони України, то по захворюваності сільськогосподарські райони\nдоганяють промислові. У Харківській області частка сільського населення в структурі\nстраждаючих наркоманією особливо швидко збільшувалася.\nНайменша поширеність наркоманії у Київському районі\nміста Харкова, до якого відноситься велика частина історичного центра міста, тут\nзнаходиться велика кількість культурних, наукових, установ, проживає відносно стабільна\nпопуляція жителів, загальновідомо, що в цьому районі і більш питома вага пенсіонерів.\nБільш висока поширеність у так званих "спальних" районах, що примикають\nдо промислових зон. Немає паралелізму між поширенням наркоманії і токсикоманії і\nзагальним рівнем наркотизму в районі.\nДевіантна поведінка - це відхилення від загальновизнаної,\nнеодноразово перевіреної практикою норми поведінки, вона завжди несе в собі елемент\nнепередбачуваності, невідомості, можливої небезпеки. Тому девіація і ризик - сторони\nоднієї медалі, соціальної мутації. Стан ризику - свого роду границя, риса, що розділяє\nхаос і порядок, інновацію й устояну нормативно-рольову форму поведінки. Чим менше\nризик, тим більш передбачувана поведінка системи в цілому.\nКожна девіація містить у собі руйнівний і творчий\nпочаток, для процесу соціальної еволюції важливо, який компонент переважає. Позитивними\nдевіації є тоді, коли сприяють прогресові системи, підвищують рівень її організованості,\nПід новою соціальною реальністю ми розуміємо ситуацію,\nпри якій виникає дихотомія сформованих у суспільстві цілей і засобів (неможливість\nзадоволення старими способами колишньої потреби), а також виникнення нових потреб.\nНайбільш чітко думка про вічність девіацій, як\nсоціального явища виразив французький соціолог Э. Дюркгейм, який вважав, що не можна\nпредставити суспільство без девіацій; вони, на його думку, є елементом будь-якого\nздорового суспільства. У періоди швидких суспільних змін люди перестають розуміти,\nчого чекає від них суспільство, і відчувають труднощі в узгодженні своїх вчинків\nз діючими нормами. "Старі норми" вже не вважаються підходящими, а нові,\nщо зароджуються, ще занадто мрячні і не чітко сформульовані, щоб служити ефективними\nі значимими орієнтирами в поведінці. У такі періоди можна чекати різкого зростання\nкількості випадків девіації. Девіантний шлях вибирають насамперед люди, що не мають\nлегальної можливості для самореалізації в умовах сформованої соціальної ієрархії,\nВ Україні на стан різних форм девіантної поведінки\nбезробіття, інфляція. Дисфункції політичних інститутів, що виростають з дезорганізації\nсуспільства, часто зв'язані зі зміною форм державного правління, в умовах ослаблення\nлегітимності державної влади можуть викликати ріст політичних, тобто протидержавних,\nзлочинів (насильницьке захоплення або утримання влади, насильницька зміна конституційного\nладу, публічні заклики до такої зміни, тероризм і т.п.). Злочинність функціонально\nзв'язана з протіканням соціальних процесів, що визначають характер і напрямки суспільного\nрозвитку, зміст соціальних змін.\nСтупінь досконалості закону відносна, оскільки\nВ третьому розділі проведено соціологічний аналіз\nпоширеності молодіжної наркоманії в Україні і Харківському регіоні, тому що наркоманія\n- це насамперед молодіжна проблема, більш 60% наркоманів уперше пробують наркотики\nу віці до 19 років.\nв Україні стало предметом вигідного бізнесу. Аналіз ситуації зв'язаної з поширенням\nВ роботі було розглянуто теорію девіантної поведінки,\nпоняття "норми" і його зв'язок з девіантною поведінкою, форми і засоби\nсоціального контролю корекції поведінки індивідів і груп, основні форми девіантної\nповедінки (злочинність, алкоголізм, наркоманію, суїцид, проституцію). Було проведено\nсоціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні, порівняльний аналіз епідеміологічної\nситуації поширення наркотиків у Харківському регіоні із ситуацією в Україні в цілому,\nпроаналізовано фактори, що впливають на поширення наркоманії в Україні.\n2. Андреева Г.М. Социальная психология. Учебник для высших учебных заведений.\n- Г.: Аспект Пресс, 2000.\n3. Бандура А., Уолтерс Р. Подростковая агрессия. Изучения влияния воспитания\nв семейных отношениях. - Г.: Апрель Пресс, Изд-во Эксмо-пресс, 1999.\n4. Божович Л.И. Проблемы формирования личности. - Г.: Изд-во "Институт\nпрактической психологии", Воронеж: НПО "МОДЭК", 1995.\n5. Вековая и педагогическая психология. Учеб. пособие для студентов пед. ин-тов.\nПод ред. проф. А.В. Петровского.Г., "Образование", 1973.\n6. Волков Ю.Г., Добреньков В.И., Нечипуренко В.Н., Попов А.В. Социология: Учебник.\n- М.: Гардарики, 2000.\n10. Габиани А.Л. Наркотики\nв среде учащейся молодежи // Социологические исследования. 1990. № 9. С.90-91\n11. Гилинский Я.И.\nСоциология девиантного поведения и социального контроля // Социология в России /\nРед.В.А. Ядов.2-е изд. М., 1998.\n12. Гилинский Я.И.,\nСмолинский Л.Г. Социодинамика самоубийств // Социологические исследования. 1988.\n№ 5. С.62\n13. Голод С.И. Проституция\nв контексте изменений половой морали // Социологические исследования. 1988. № 2.\n14. Гофман А.Б. Семь\nлекций по истории социологии. - М., 1995\n15. Грэйс Крайг Психология\nразвития. - Спб.: Издательство "Питер", 2000.40\n16. Гуревич П.С. Психология.\n- М: Знание, 1999.\n17. Данилин А., Данилина\nИ. Героин. - "Врачи предупреждают" - М.: ЗАО Изд-во Центрполиграф",\n18. Данилин А., Данилина\nИ. Как спасти детей от наркотиков. - "Врачи предупреждают". - Г.: ЗАО\nИзд-во "Центрполиграф", 2000.\n19. Дружинин В.Н.\nПсихология общих способностей. - Спб.: Питер Ком, 1999.\n20. Дюркгейм Э. Самоубийство:\nСоциологический этюд.М., 1994.\n21. Зимняя И.А. Педагогическая\nпсихология: Учебн. пособие. - Ростов н\_Д.: Изд-во "Феникс", 1997.\n22. Иванов В.Н. Девиантное\nповедение: причины и масштабы // Социально-политический журнал. - 1995. - № 2.\n23. Ковальова А.И.,\nЛуков В.А. Соціологія молоді: Теоретичні питання. - Г.: Социум, 1999.\n24. Комісарів Б.Г.,\nФоменко А.А. SOS: наркоманія. - Ростов н\_Д: вид-во "Феникс", 2000.\n25. Коэн А. Исследование\nпроблем социальной дезорганизации и отклоняющегося поведения // Социология сегодня.\n26. Коэн А. Содержание\nделинквентной субкультуры // Социология преступности. М., 1966\n27. Курганов С.М.\nМотивы действий несовершеннолетних правонарушителей // Социологические исследования.\n1989. № 5. С.61\nи здоровье населения Украины". (Аннотация\nРабота посвящена анализу теории девиантного поведения. Автор\nрассматривает понятие девиантного поведения, анализирует причины его возникновения,\nего конкретные формы (наркоманию, преступность, алкоголизм, проституцию, суицид)\nих социальные последствия, особенности девиантного поведения молодежи.\nВ работе содержится социологический анализ распространенности\nмолодежной наркомании в Украине и Харьковском регионе. Эмпирическую базу третьего\nраздела составили материалы социологических исследований Государственного Центра\nсоциальных служб для молодежи.\nThe work is devoted\nto the analysis of deviant behaviour theory. The author examines the concept of\ndeviant behaviour, analyses the reasons of its origin, concrete forms (drug addiction,\ncriminality, alcoholism, prostitution, suicide) and its social consequences, specific\nfeatures of deviant behaviour of young people.\nThe work contains sociological analysis of youth\ndrug addiction level in Ukraine and Kharkov region. Empirical base of the third\nchapter is built upon materials of sociological researches of State Center of social services for young people.\nРобота присвячена аналізу теорії девіантної поведінки.\nАвтор розглядає поняття девіантної поведінки, аналізує причини її виникнення її\nконкретні форми (наркоманію, злочинність, алкоголізм, проституцію, суїцид) їхні\nсоціальні наслідки, особливості девіантної поведінки молоді.\nУ роботі міститься соціологічний аналіз поширеності\nмолодіжної наркоманії в Україні і Харківському регіоні. Емпіричну базу третього\nрозділу склали матеріали соціологічних досліджень Державного Центра соціальних служб\nКудрявцев В.Н. Исследовательская проблема - социальные отклонения //\nСоциол. исслед. 1983. № 2 \nГилинский Я.И. Соц-гия девиантного поведения как специальная\nсоциологическая теория. // Соц.исслед. 1991 № 4\nМК № 159 (17.919) от 22 августа 1998г. Похожие работы Введение в специальность по дисциплине: менеджмент в социальной сфере (шпаргалка...