“— Скільки може людина витримати? — питав Мих.Могилянський” | Хата скраю Hata skraju\nІсторія України в Берліні,Історія української діаспори,Берлінале і українці\n“— Скільки може людина витримати? — питав Мих.Могилянський”\n10.05.2011 Olha Samborska\t1 Коментарій\nПроф, В. Петров вийшов дня 18 квітня 1949 року* в год. 19,30 зі свого мешкання при вул. Файлічштр(ассе) 12.11 в Мюнхені — до поїзду на Мітенвальд. В таборі Мітенвальд, куди він вибирався, його немає“*.\nЦя звістка збентежила українську громаду, оскільки професор Віктор Платонович Петров (псевдоніми Віктор Бер і В. Домонтович) був особою загальновідомого й шанованою як енциклопедично освічений гуманітарій, що легко й багато писав з філософії, філології, передісторії, етнографії, а час від часу друкував цікаву модерну прозу. Особливого ореолу надавало вченому й письменникові його минуле, адже всі знали, що в Києві у двадцяті роки В. Петров займав показне місце в Українській Академії наук, де редагував журнал “Етнографічний вісник”, багато літ приятелював з Миколою Зеровим та іншими неокласиками і в Києві ж таки (а еміграція це цінувала) видав низку ґрунтовних праць про Сковороду й Пантелеймона Куліша.\nКоли неповернення Петрова з двотижневої великодньої відпустки стало доконаним фактом, провід Наукового товариства ім. Шевченка та Українського вільного університету звернувся до німецької та американської окупаційної влади, a також до Центрального представництва української еміграції (ЦПУЕ), прохаючи про пошуки по таборах переміщених осіб*. За справу взявся зокрема голова ресорту внутрішніх справ ВО УНР Рябишенко. Оскільки він скоро по тому сам помер, все безнадійно зависло*. Одне слово, невдовзі стало ясно, що довге вижидання й хаотичні розшуки призвели до виразного нульового результату. Запанувала думка, що серед живих Віктора Петрова немає. Паризький журнал “Україна”, — його зразково редагував дослідник Мазепи й Орлика Ілько Борщак, — почав друкувати різні біографічні матеріали, зокрема спогади про нього.\nПерший написав такі спогади, написав з властивою йому легкістю й блиском, — Юрій Шерех, ще один приятель Петрова, якого ми знаємо тепер як академіка Юрія Шевельова. Оцінки, які він дав тоді своєму нещасливому колезі, були щонайкращі:\n“/…/ він стояв незмірно вище від більшости еміґрації своєю культурою і самою площиною свого мислення, завжди спрямованого на синтезу, на широкі узагальнення, а не на щоденну гру амбіцій і взаємопідкопувань /…/”*.\n“Якщо його загибель не була безглуздим випадком, то треба визнати, що його вбивці добре знали, що саме вони робили. Петров – бо був однією з найбільших, якщо не найбільшою інтелектуальною постаттю серед української еміграції, один із дуже небагатьох, хто міг сказати своє слово в розвитку світової думки. І це було ударом, розрахованим на далеку дію, бо вплив Петрова на українську еміґрацію тепер був надто малий, фактично ніякий, а вже в політику він і зовсім не втручався /…/”*.\nТреба сказати, що серед мельниківців побутувала однак підозра, ніби з Петрова міг бути й радянський агент. Коли він робив доповідь про головні напрямки шевченкознавства*, то наголосив на тому доброму товаристві, до якого потрапив на засланні Шевченко*, і деякі його слухачі побачили в цьому не що інше, як ледве приховану апологетику радянських таборів, де, мовляв, люди теж потрапляли часом до добірного товариства.\nВсе ж таки редакційна стаття багрянівських “Українських вістей” висловилась у тім сенсі, що чутки, нібито професор Петров покінчив самогубством або “утік до совєтів”, насправді, правдоподібно, “поширює совєтська агентура з наміром замести сліди свого злочину і водночас посіяти дух недовір’я й розбрат серед нашої еміграції”*.\nСвідчення Юрія Шереха про незацікавленість Петрова політикою теж прозвучало тоді вагомо. Більше того, Шерех написав, що Віктор Петров більшовиків попросту боявся: “Він утік з одного баварського міста до іншого, як тільки в першому появилася радянська репатріяційна комісія. Він утік з табору “діпі”*, коли там почався “скринінґ”*. Але тікаючи, — додав задля об’єктивності Юрій Володимирович, — він (Петров — С.Б.) майже завжди потрапляв у ще гірші обставини”*.\nВ аналогічний спосіб задокументував нехіть Петрова до більшовиків і історик Борис Крупницький. — У ставленні до них, — сповідався йому Віктор Платонович, — “треба керуватися засадою: “Не дрочи собак”… Говорив він про це тихо, поважно і з якимсь боязким передчуттям великої небезпеки…” І ще: “Віктор Платонович, пам’ятаю, одверто признавався, що він зі страху перед більшовиками намагається по змозі не звертати на себе уваги. А тому він обмежив свої виступи в пресі, перестав дописувати в газети і тільки від часу до часу дає статті в журнали”*.\nУже в наші дні виразний неприхильник Петрова, визначний історик і мельниківець Марко Антонович розповідав мені в Монреалі, що по війні літературний критик Володимир Державин просив його допомогти комусь неназваному пересидіти певний час у Франції. Використовуючи свої партійні зв’язки, Марко Дмитрович полагодив цю справу, але Державин несподівано вибачився перед ним і сказав, що ця справа втратила актуальність. Виявилось при цьому, що йшлося саме про Віктора Петрова, тож Антонович обурився: “Ви ж знаєте, що я його підозрюю!” — “А може, така людина, як Віктор Платонович, хоче вирватися з лабетів?”— відказав йому Державин. Отака вийшла у них розмова*.\nТож не дивно, що й тоді громадська думка повернула спершу в зовсім конкретному — не більшовицькому — напрямку*. Цьому посприяв відомий в оунівських колах П. Яблонь (П. Яровий), який, вийшовши з ОУН (р), перейшов до російських неділимців, дискредитуючи скільки сила не тільки націоналістичне середовище, а й увесь український рух. У нью-йоркській газеті “Новое русское слово” він надрукував довжелезну статтю, що продовжувалась у кількох числах і являла собою цілий кримінальний роман. Аналогічний чи навіть той самий текст склав брошуру Ярового “Моя відповідь Крижанівським і всім іншим”, де він рекомендувався колишнім співробітником Служби безпеки ОУН (р)*. Кажучи коротко, в цьому творі Яровий оповів з найменшими подробицями, як, коли й хто саме з бандерівців схопив Віктора Петрова і де і як вони його замордували. Автор подав не лише точні вказівки місць, де мала відбутися ця драма, а навіть імення убивць. Виходило, ніби він сам був при тому учасником і свідком*.\nОскільки, як зауважив Ігор Качуровський, “совєтські преса й радіо з приводу кожного поворотця зчиняли справжню вакханалію, а повернення Петрова обійшли мовчанкою”*, не диво, що брошура Яблоня впала на підготовлений ґрунт. Редактор торонтського журналу “Нові дні” Петро Волиняк написав, що Петрова “задушили в бункері”, а поет Яр Славутич, вважаючи Дмитра Донцова за натхненника бандерівців, звертався до нього в сонеті:\nВ ульмівських багрянівських “Українських вістях” та мельниківському паризькому “Українському слові” Юрій Шерех, Юрій Дивнич (Лавріненко), Софія Парфанович та Ганна Наконечна вмістили відозву до громадянства, в якій протестували проти “бандерівського вбивства проф. Петрова”, а інженер А.Добрянський написав таке: “А вже на еміґрації в Німеччині й Австрії згадати тільки б славетну міттенвальдську крематорію під пильним оком самого Бандери, де м.ін. замордовано проф. Віктора Петрова-Домонтовича — видатного українського вченого й письменника, з якого зробили совєтського аґента, а при тому ще й тепер твердять, що його зліквідувала большсвицька агентура /…/. Вони вимагають доказів. Так, ці докази є! І свідки є (не всіх вони ще вимордували!), і документи є /..,/”*.\nЖорстокий терор, яким були сповнені наприкінці сорокових років будні українських емігрантів, — окрема велика тема. На людей буквально полювали репатріаційні комісії перевозячи їх спочатку до радянського кордону, а тоді — далі й далі, в сибірські табори. У Празі 12 травня 1945 року одночасно арештували багатьох визначних українських громадян — серед них приятеля Лесі Українки Максима Славінського (автора перекладу з Гайне “Коли розлучаються двоє”, що став народною піснею), економіста Валентина Садовського, словом усіх, хто не здогадався виїхати далі на Захід. У столиці нейтральної Австрії схопили одного з Габсбургів, що мав чималу українофільську біографію й навіть писав вірші українською мовою під псевдонімом “Василь Вишиваний”. Про названих діячів достеменно відомо, що вони померли в СРСР в ув’язненні.\nВипадки цього роду зараз в Україні не відомі, тож хотілося б навести бодай ще два, щоб краще з’ясувати ситуацію.\nУлітку 1947 року в Гамбурзі до будинку на Міттельвеґ, 113, в обідню пору приїхали автом люди в англійській уніформі (між ними й одна, теж “уніформована”, жінка). Вони запросили до своєї комендатури відомого українського романіста-іспанолога професора Миколу Олексійовича Іванова, брата ще більш відомого книгознавця й літературного критика Юрія Іванова-Меженка. У поводженні приїжджі були не люб’язні, а просто чарівні. Професор хотів узяти в своїй кімнаті капелюха, але його запевнили, що він потрібний на дуже короткий час лише як перекладач. Дружина й дочка більше його не бачили ніколи.\n28 грудня 1948 року в англійській зоні Берліна о четвертій годині ранку на Бредовштрассе, 33, хтось постукав до помешкання редактора Олександра Зайцева, брата історика літератури Павла Зайцева. Коли господиня помешкання пані Ярош запитала, хто стукає, їй відповіли: “Кримінальна поліція”. Трос кремезних чоловіків з ліхтариками (один з них у поліційній німецькій уніформі) відштовхнули німкеню й кинулись до кімнати, де спали Олександр Зайцев і його дружина Віра. Вони миттю запхали їм до рота кляпи, загорнули їх у ковдри й збігли з ними по сходах на вулицю. Вийшовши з заціпеніння, господарі виявили, що на сходах і при вході електричні й телефонні дроти було перерізано. Невдовзі прибула англійська військова поліція, але вже не мала чого робити: відстань від Бредовштрассе до радянської зони складала не більше кількасот метрів. У ті самі хвилини — цікаво — в одному з сусідніх будинків викрали ще двох видатних представників німецької демократичної партії. Поліція запевнила тоді, що жодних претензій до Зайцевих не мала*.\nПреса інформувала, що в самому лишень Мюнхені протягом одного тільки року викрадено понад двісті п’ятдесят осіб різних національностей.\nУ ті роки утікачі з-поза залізної заслони якраз виїздили на постійну працю за океан і вислизали більшовикам з рук, випорскуючи з-під їхнього удару, тож радянська преса й радіо розгорнули взагалі шалене агітаційне цькування еміграції. Історія Віктора Петрова вписувалася досить виразно саме в цей контекст, тим більше, що чималого розголосу набували окремі радянські провали. Так, 1949 року американські й німецькі поліціянти арештували в американському секторі Берліна дев’ятеро радянських людоловів, що вистежували німецького книгаря Ґергардта Шютта. Радянський комендант Берліна генерал Котіков окремим листом зажадав від американського коменданта генерала Гавлі звільнити арештованих і передати їх радянській владі. У своїй відповіді Котікову американський генерал подякував йому за “щирість”, якщо вже той визнав, що це радянське командування відрядило своїх людей до американської зони “на роботу”, бо коли б Шютт справді належав до таємної нацистської організації, Котіков міг зажадати його легальним шляхом. “Я запевняю Вас, генерале Котіков, — писав генерал Гавлі у своїй відповіді, — що не терпітиму в американському секторі жадного викрадання людей /…/. Я не дозволю, щоб ви сюди виряджали, своїх поліціянтів або інших аґентів, які ловили б людей німецької або інших націй”*.\nУ статті, присвяченій пам’яті Віктора Петрова, П.Кречет відзначив, ніби ніхто не знає, куди поділися папери вченого, що мусили залишитися по ньому*. Ця публікація примусила голову Наукового товариства їм. Шевченка Зенона Кузелю оприлюднити відомості про архів Петрова, оскільки українські гуманітарії про нього своєчасно подбали.\nУ травні 1949 року з уповноважених ЦПУЕ, УВУ, НТШ та Української вільної Академії наук склалась комісія, що мала оглянути й передати на збереження речі, які залишались у його помешканні. До складу комісії увійшли такі відомі вчені, як М. Глобенко, О. Горбач, В. Гришко, О. Кульчицький, Ю. Шевельов. Вони оглянули й переписали все, що там виявили, і протокол обслідування майна передали до архіву УВУ. Знайдені книжки УВУ було повернуто до університетської книгозбірні, а рукописи, нечисленні листи й власні книжки Петрова передано до НТШ як депозит (тепер зберігаються в архіві-музеї УВАН). Здалося дивним, що в паперах не виявилось рукопису невиданого роману про Марка Вовчка, над яким працював Віктор Петров перед своїм зникненням, але на це вже не було ради*.\nЩоденні клопоти відсунули на дальший план усі проблеми, що виникли були в зв’язку з цією голосною справою, аж поки влітку 1955 року непогамовний Віктор Петров знову нагадав про себе українському громадянству. Ще 17 березня 1944 року він закінчив розвідку “Українська інтеліґенція — жертва большевицького терору” (Ч.І: Письменники. 89 сторінок машинопису). Крім цього основного тексту, було ще 55 сторінок рукопису з тією самою назвою, але не закінченого (можливо, перший варіант початку). Цю розвідку автор прилаштував на зберігання, і, починаючи з першого числа новоствореної “Української літературної газети” (Мюнхен, липень 1955), головний редактор Іван Кошелівець почав її друкувати*. 1959 року праця Петрова вийшла в світ окремою книжечкою у нью-йоркському видавництві “Пролог”. За обсягом ця праця зрештою невелика, але щільність думки в ній виняткова. Трохи нижче я розповім про неї докладніше, а зараз вистачить хіба сказати, що вона навіть не антисталінська, — вона виразно антирадянська.\nІ от саме тоді в еміграційній пресі вибухла бомба. Це була справа рук археолога, колишнього професора історії давнього світу й археології Ростовського-над-Доном університету й педінституту Михайла Міллера (1883-1968). На еміграції його знали з дещо ексцентричного девізу: “Я сприймав своїм патроном та керівником в археологічних працях — тінь Митридата VI Великого…”*. Переглядаючи радянську археологічну літературу (крім усього іншого, у 1951-61 роках М. Міллер працював науковим секретарем Інституту для вивчення СССР у Мюнхені), він натрапив раптом на книжку Александра Монгайта “Археология в СССР” (М., 1955), що вийшла протягом одного-двох років трьома виданнями. Починаючи із сторінки 395, тут було вміщено іменний покажчик — реєстр понад 250 археологів, що згадуються в праці. “Звичайно, — уточнив М. Міллер, — в цьому списку не наведено ні одного археолога емігранта як “ворога народу”. Тим часом на сторінці 400 виявилося три рядки, що Міллера приголомшили: “Петров Виктор Платонович (Род. 1894). Археология Украины, главным образом эпоха полей погребений. Филология”*.\n“Я пережив під совєтами, — не утримався від сповіді Міллер, — 25 років, працюючи весь час як викладач історії давнього світу та археології. Щороку бував на археологічних з’їздах в Ленінграді і в Києві і був у досить близьких зв’язках як з Академією історії матеріяльної культури, так і з Інститутом археології, а кожне літо працював в археологічних експедиціях. Така велика та довга практика дала мені можливість повністю вивчити та зрозуміти політику КПСС в усьому її розвитку та з усіма її змінами, головно стосовно історичних наук, а зокрема археології. Тут, на еміграції я також увесь час продовжую пильно стежити за всією совєтською археологічною та історичною літературою. Ця довголітня практика навчила мене читати в совєтській публікації поміж рядками, бути в курсі совєтської політики відносно науки та розуміти всі явища тієї політики”*.\nМихайло Міллер виходив у своєму аналізі з того, що люксусовий вигляд Монгайтової книжки вказує на пропаґандивне та рекламне її призначення, а отже список археологів призначений рекомендувати перед усім світом кадри радянської археологічної науки. Такого роду списки, як і взагалі поклики на тих чи інших авторів, у радянських виданнях підлягали особливо суворій цензурі та особливому доборові. Іменний покажчик у книжці А. Монгайта, — як справедливо відзначив Міллер, — “повинен показати західньому світові, яку велику кількість археологів і науковців має СССР і як високо стоїть там наука. /…/ наведено дуже багато нових, нікому невідомих археологів, в більшости навіть післявоєнної формації. Цим большевики хочуть показати, що в СССР весь час ведеться підготовка кадрів молодих учених, які як найбільш прогресивний елемент посідають в совєтській науковій праці передове місце”. Що ж до еміґрантів, то їх не згадують “навіть тоді, коли їхнє виключення потягло за собою якусь недокладність в викладі матеріялу в книзі, або примусило до явного фальшування фактів”*.\nМихайло Міллер навів разючі приклади такого фальшування. Так, Ярослав Пастернак (1892-1969) дослідив Старий Галич, відкривши в ньому всі основні елементи — Успенський собор, Золотий тік, князівське поховання тощо. 1944 року вийшла в світ його капітальна монографія. Однак у Радянському Союзі Ярослава Пастернака, автора синтетичної монументальної праці “Археологія України” (Торонто, 1961. 788 стор.) згадувати не годилось, і Александр Монгайт написав, що в останні роки розкопи Галича провадили якісь молоді археологи, які нібито відкрили й Успенський собор.\nПрофесор Петро Курінний (1894-1972) багато років вивчав трипільську культуру. Він відкрив невідому доти місцеву білогрудівську культуру кінця бронзового віку. У двадцятих роках створив і очолив Музейне містечко в Києві, як звався тоді Києво-Печерський історико-культурний заповідник. У повоєнній Україні згадувати ім’я Петра Курінного не рекомендувалося.\nТака сама доля спіткала таких визначних дослідників, як Валерія Козловська (1889-1956), редакторка київської “Хроніки археології та мистецтва”, та інших вчених. Більше того. У книжці Монгайта не знайшлося місця Володимирові Антоновичу, Миколі Біляшівському, Олександрові Федоровському, Дмитрові Яворницькому. “І от на тлі такого старанного добору наведених в книзі археологів і такого ж старанного замовчування археологів-еміґрантів як “ворогів народу”, в книзі наводиться ім’я проф. В.Петрова”*.\nЗ усього цього Михайло Міллер зробив один-єдиний головний висновок, причому виявилося, що він мав цілковиту рацію. Наведені факти свідчили ні про що інше, як про те, що Віктор Петров повернувся до СРСР і вважається там радянським археологом. За яких обставин, наскільки добровільно повернувся з еміґрації Віктор Петров, — щодо цього Михайло Міллер не робив жодних припущень. Він не мав для того даних*. Тож вчений навів тільки два прецеденти. Перед війною в київському Історичному музеї працював археолог Олександр Черниш, який під час війни потрапив до німецького полону. Щойно визволившися, О. Черниш приїхав до Гехштету, де тоді перебував український археологічний інститут, а в гехштетському замку — вивезені німцями з України археологічні колекції. Перебувши тут кілька днів, Черниш раптом зник, а невдовзі виринув в Україні, де почав писати невеликі замітки в журналах.\nІ другий випадок. Перед війною на Запоріжжі з’явився молодий археолог-аматор з місцевих селян Олександр Бодянський. Після приходу німців він як прекрасний краєзнавець добровільно увійшов до німецької археологічної експедиції, що працювала над порогами. Під час відступу німців Бодянський однак залишився і не тільки не був репресований, а й продовжував далі свої праці на порогах. “Отже, — підсумував М.Міллер, — такий стан міг скластися лише в тому разі, якщо він був залишений на місці на час окупації з спеціяльним завданням як совєтський агент. Всі емігранти, що їх захопили совєтські репатріяційні комісії, підлягали якимсь репресіям від заслання аж до розстрілу”.\nСтаття Михайла Міллера з’явилась у бандерівськім офіціозі “Шлях перемоги” і, крім усього іншого, мала ще характер реабілітації бандерівської течії ОУН. Редакція надрукувала відповідну примітку, зазначивши, що “згадану статтю подиктувало п. проф. Міллеру лише шляхетне почуття дати свідоцтво правди, без огляду на інших людей і власні політичні переконання”.\nАле “Шлях перемоги” вистрілив тоді дуплетом. У наступному, 29-му числі часопису з’явилася стаття педагога й мовознавця, колишнього професора Полтавського ІНО Григорія Ващенка (1878-1967) “Ще до справи В. Петрова”. Колишній професор української Богословської академії в Мюнхені Г. Ващенко звернув увагу на те, що В.Петров, не бувши богословом, узявся читати в цій академії патрологію. Коли автор статті переглянув конспекти одного із студентів, його здивування тільки зросло: “В них, — констатував Ващенко, — я зовсім не зустрічав навіть згадки про отців Церкви: йшла мова про кризу метафізики і фізики, — те, про що писав Петров в українських журналах на еміґрації”. В іншому місці Ващенко заявив: “Не будучи ректором академії, Петров був її фактичним диктатором. На зборах професорської ради всі питання розв’язувалися так, як цього бажав Петров. Іноді доходило до скандалів, але Петров настоював на своєму”.\nТак Ващенко доповнив Міллера. Їх обох доповнив невідомий автор (еміграція, на жаль, не спромоглась на словник псевдонімів), що підписався “С.П.” Узявшись “з’ясувати справу Петрова до кінця”, він надрукував статтю “В. Петров — московський агент”*.\nПарадоксально, але факт, що посполита публіка на еміґрації може не знати археологічних студій Михайла Міллера, але його статтю про місцеперебування Петрова після 1949 року знали всі українці.\nЕфект від цієї публікації був справді неймовірний. Страшний злочин спав із сумління бандерівців, але зло породжує зло. Виглядало так, що чорна пляма впала тепер на сумління визначного, відомого всім вченого. Тож в оборону зганьбленого діяча один із перших виступив біолог-патолог, колишній співробітник Інституту експериментальної біології і патології ім. О. Богомольця в Києві Іван Розгін (1897-1972). Він ствердив, що в особі Віктора Петрова ми маємо “справді найвизначнішого вченого і письменника нашого часу”, який працював не лише в Православній Богословській академії, а й в Українському технічно-господарському інституті, а також в УВУ, УВАН та НТШ. “У всіх цих установах В. Петров виявив себе чесним активним науковцем, добрим патріотом, шанованим всіма студентами, всіма колеґами-викладачами та адміністраціями всіх цих установ. Для цих всіх вищих шкіл і наукових установ він був справжньою прикрасою, ним всі пишалися, бо вважали за велику честь мати такого вченого серед своїх членів. Я не знаю, чи написав В. Петров курс своїх лекцій в Богословській академії, але знаю, що з частини його курсу в УТГІ студенти видали циклостилем один розділ “Походження українського народу” — справді бездоганний, якщо не сказати блискучий курс”*. Пояснивши непоступливість Віктора Петрова в питанні про надання великій групі осіб звання доктора “гоноріс кауза”, коли він виявив справді диктаторські нахили, Іван Розгін висловив припущення, що в цьому випадку Петрова треба, навпаки, похвалити, бо в тій колізії він, мовляв, мав рацію. “Можу твердити, — провадив він далі, — що лише В. Петров у своїх працях піднявся на рівень кращих європейських філософів-природників у трактуванні ідеалістичних проблем, тобто у боротьбі з сучасним матеріялізмом”. Цими міркуваннями Розгінова апологія по суті й обмежилась.\nПевне значення, але вже тільки до історії цензури в СРСР, мають його спостереження про факт покликувань на праці еміграційних авторів у публікаціях московських і ленінградських. Виявляється, проф. Водяніков у праці “25 лет ихтиологии СССР” (1945), акад. Третьяков у праці “Рыбы СССР” (1947), а акад. Берґ у праці “Рыбы пресных вод СССР” (1948) покликалися на професора Торонтського університету Євтима Сластьоненка, що починав свою наукову кар’єру в Києві, а продовжував у Ленінграді й Ростові. Ректор Київського університету акад. В. Бондарчук у праці “Геологія України” робив поклики на Ганну Закревську, що до війни керувала Геологічним музеєм АН УРСР, а 1950 року оселилась у США. І якщо у випадку із Сластьоненком можна говорити про спокійніше ставлення москвичів чи ленінградців до далеких для них провінційних авторів (вони направду могли не знати, що з ким сталося в Україні), то у випадку з киянином Бондарчуком це пояснення вже не підходить, бо, як твердив Іван Розгін, саме він, Бондарчук, особисто відіграв визначну роль у засудженні не лише Закревської, а й інших українських геологів — Тутківського, Різниченка, Світальського та інших.\nРедакційна стаття “Української літературної газети”, випередивши в друці Розгіна, назвала ще інші приклади радянських цензурних недоглядів: Маріетта Шаґінян у книжці “Тарас Шевченко” (М., 1946) кілька разів покликається на Павла Зайцева, у збірнику “Материалы и исследования по археологии СССР” (ч. 11. М.; Л., 1949) знаходимо посилання на книжку Наталі Полонської-Василенко, В. Пашуто в “Очерках по истории Галицко-Волынской Руси” (АН СССР, 1950) робить поклики на Миколу Чубатого та Дмитра Дорошенка, у бібліографічному списку, доданому до праці Є.Ґолубцова “Северное Причерноморье и Рим на рубеже нашей эры” (АН СССР, 1951) названо дві праці Андрія Коцевалова*. Коли цензура такі речі фіксувала, — як ми знаємо, летіли голови.\nЩо ж стосується Петрова, то головний висновок із статті І. Розгіна, як ми тепер знаємо, глибоко помилковий. Але хоч він обстоював хибну тезу, що ніби Михайло Міллер “абсолютно не мав підстав твердити, що проф. В. Петров перебуває в СССР”, все-таки неминуще значення мають такі його міркування: “/…/ навіть якщо б він (В. Петров. — С.Б.) там (в СРСР. — С.Б.) опинився, то ще треба наперед знати, як він туди попав*, а по-друге, що досі ні він сам із власної волі, ані з примусу не виступав з якимись зверненнями до нас, як це практикували всі справжні зрадники і агенти (Крутій, Василакі)”*.\nВіктор Петров не прикидався, що не орієнтується. Він знав про репресії. Він писав про них, він їх аналізував. Як підкреслено в редакційній статті “Української літературної газети”, однією тільки працею, згаданою вище брошурою “Українські культурні діячі УРСР, жертви більшовицького терору” для “викриття жахливої большевицької системи нищення української культури” В. Петров зробив “більше, ніж хто інший”*.\nПереглядаючи долі українських письменників Плужника, Фальківського, Косинки, Хвильового, Зерова, Драй-Хмари, він входив у найскладніші психологічні колізії. Обмірковував їхні пружини, реконструюючи за реальними подіями ніколи не оголошувану, назверх замасковану пристойними чи й взагалі благородними гаслами справжню філософію більшовизму. У силуеті (на еміграції казали — в сильветці) поета-футуриста Михайла Семенка вчений торкнувся зокрема його останнього ортодоксального віражу:\n“Він не хотів — боронь Боже! — бути запідозреним у відсутності “ентузіазму”! Та даремно!.. Він був ліквідований, як і інші українські поети. Хіба намагання бути лояльним не є ясним доказом нелояльності?.. Нічим іншим, як проявом двурушництва і способом маскування?..”*. Вистачало лишатись на терені української культури, щоб зрозуміти жах стероризованого, зацькованого Михайла Семенка, що зазнав краху, граючись у нищення мистецтва. Але якщо Віктор Петров лишався на терені, сам переповідав, аналізував семенкову історію, то що думав він про все це, лишаючись наодинці з собою?\nОписуючи ще в іншому місці розор села, Віктор Петров відзначив, що “по деяких селах Київщини, за розпорядженням влади, там, де місцеве населення частково лишилося, жоден господар не був залишений в своїй хаті і на землі своєї садиби. “Пролетаризований селянин” не повинен був жити в своїй з діда-прадіда власній хаті. Почуття власності, зв’язок з місцем викорінювалися послідовно і вщент”*. І так далі й далі. Виходило, що за Сталіна легально паплюжити режим міг тільки розвідник, такий собі Зорґе.\nВіктор Петров проаналізував добре відоме всім “радянським людям” гасло знищення класів, яке звикли тлумачити як заклик до зтирання різниць поміж класами. Думалося, умови життя на селі покращаться так, що всілякі вигоди наблизять їх до міських умов. Зрівняння життєвих умов, — міркували півбожевільні люди після знищення мільйонів чоловіків і жінок, старих і дітей, — це й є, мовляв, знищення класів. Ні, — проголосив радянський розвідник Петров: “Гасло ЗНИЩЕННЯ розумілося в усій нещадній і лютій наготі цього слова”*. Ті, хто закликав до знищення класів, власне й дбали ПРО ЗНИЩЕННЯ КЛАСІВ і ні про що інше. Ось до якого глибокого одкровення, до якого страшного наукового відкриття дійшов потужний аналітичний розум “московського агента”‘. Багато пізніше цю думку, що відтак уже носилась у повітрі, висловив Александр Солженіцин: “Можна було повірити, що знищуються класи, тільки ж люди з цих класів начебто мали б лишитись?”*. Але чи не занадто вже маскувавсь Віктор Петров під аптибільшовика? І які злочини проти української еміграції й західних демократій могли перекрити ту шкоду, якої завдав він радянській ідеології своїми дошкульними писаннями?\nНад цією проблемою у присвяченій афері Петрова повісті “Його таємниця” роздумував письменник Василь Чапленко: “Та не коли ж як ночами він мусів робити й свою юдину “роботу” — писати “звіти” для Вергунова, що йшли кудись там німецькою військовою поштою. І оту заяву харківського доцента він зкопіював, взявши з собою до готелю, та переслав, куди слід. Хоч той доцент через його пиху та зарозумілість і не був йому особисто приємний, але все-таки це був український діяч, і, шкодивши йому, він, Петренко (під цим ім’ям виступає Віктор Петров у цій повісті. — С.Б.), шкодив своєму українському народові та клав вагу на шальку його ворога,\n“Час від часу він мусів писати “звіти” і про українську газету “Голос”, що її редагував Богдан Кравців, та про журнальчик “Дозвілля” з редактором Спиридоном Довгалем на чолі, — хто там з письменників-утікачів друкувався і що писав. Підла, юдина “робота”!\n“Єдиною сатисфакцією було для нього те, що він міг брати реванш: ночами ж він хапався за перо і писав викривальні статті про більшовизм, з офіційного погляду, “жидо-більшовизм” і друкував у тому ж “Голосі”, а часом і в “Дозвіллі”.\n“Це все було ваговитим на шальці українського народу, на шальці його визволення.\n“На цю шальку він поклав і 4 число “Українського засіву”, видане у Берліні (хоч і без зазначення місця видання). /…/\n“І він тепер думав, чи, бува, ті його терези не є тільки казуїстика, якою він хотів виправдувати свою службу у ворога”*.\nЛишається з’ясувати (а саме цього, здається, ніхто й ніколи з певністю не з’ясує), чи мав Віктор Петров свою власну ідеологію і яка могла вона бути. Світоглядні стереотипи роблять свою справу. Ми знаємо, як важко людям з колишнього СРСР примиритися з діячами, що з тих чи інших причин і міркувань ішли на взаємодію з німцями, і, навпаки, як легко вибачають вони тих, хто заплутувавсь в тенетах КҐБ: “Таке, бачте, було життя…” З другого боку, на Союзівці (штат Нью-Джерсі, США) пам’ятаю розмови про Петрова, який уособлював найстрашніше — КҐБ. Тоді до цієї думки я ще не дійшов, але можливо, що ті, хто його не терпить, все-таки спроможні вибачити тим, хто взаємодіяв з німцями: “Такий, бачте, був час…” Важка доля нації, що опинилась у ролі буфера між двох тоталітарних наддержав. Ми не виплутаємося з казуїстики, про яку писав В. Чапленко, якщо справді не введем до термінологічного інструментарію головного й єдино важливого критерію: якою мірою шкідлива, і, навпаки, якою — нейтральна могла бути діяльність такої людини для її власного народу, для України? Що ж до конкретного героя нашої розповіді, то прецікаві міркування висловив тут Ігор Качуровський: “Після зникнення В. Петрова, — писав він, — в його паперах залишилася надзвичайної сили науково-політична розвідка про суть большевизму /…/. Дехто припускає, що цією розвідкою В. Петров прикривав свою (дозволимо собі таку гру слів) розвідчу діяльність. Але прикриватися можна друкованим твором, а не рукописом. І якщо цей сповнений ненависті до більшовиків твір був призначений лише для маскування, то чому В. Петров перед від’їздом не знищив рукопису, а зоставив його ніби в спадок українській еміграції”*.\nІ йдеться не про один твір. Юрій Шевельов поставив питання багато ширше: “/…/ Карло Ґоцці відкидає релігію розуму, проголошену французькою революцією. І це та теза, якою Домонтович — кожним своїм твором — заперечує більшовицьку революцію в російському імперському просторі — в кожному своему творі, хоч одверто він цього не може проголосити в ранніх повістях. /…/ радянська система не може претендувати на /Домонтовича-письменника. Вирішальні тут не кілька виразно протирадянських оповідань — їх можна було написати на спеціяльне завдання. Вирішальні тут, власне, аполітичні твори Домонтовича. Увесь їхній світогляд, уся система думання, уся проблематика настільки чужа радянським, водночас не полемізуючи з ними, лишаючи їх просто осторонь, що тут не можна говорити про якусь фальш чи підробку. Тому не випадково, що з поверненням Петрова до Радянського Союзу Домонтович перестав існувати, не зробивши жадної спроби, пристосувавшися, відродитися”*.\nЗараз, коли радянську розвідку очолив Євгеній Примаков, а Вадим Бакатін передав послові США у Москві Робертові Страуссові документацію про систему стеження за американським посольством, час оприлюднити і матеріали про В. Петрова, що зберігаються у відповідному відомчому архіві. Як джерелознавець мушу зробити лише одне застереження: ті матеріали, правдоподібно, назвуть операції, до яких був замішаний В.Петров, але великі сумніви повинні викликати самі свідчення високоінтелектуального українського гуманітарія, які він давав військовикам, що втілювали саму агресивну політику Сталіна*.\nНаукова й літературна спадщина Віктора Петрова стануть об’єктом ще не однієї розвідки. Будь що будь, колоритна доля цієї людини сприятиме піднесенню загального інтересу до української минувшини.\nВ інтересах майбутніх дослідників подаю відомості трудового списку, заповненого рукою Віктора Платоновича. Свого часу мені передала його дружина вченого Софія Федорівна Зерова.\n1918-1921. Після закінчення Київського університету, історично-філологічного факультету з відділу слов’яно-російської філології (рік 1918) з дипломом 1-го ступеня та срібною Медаллю за твір “Н.М. Языков: Жизнь и творчество” (рік 1917) був того ж року 1918-го залишений при університеті як професорський стипендіат для підготовки до професури при катедрі (так тоді писали) російської мови й письменства.\n1918 року в київському фольклористичному семінарі Андрія Лободи Віктор Петров зробив доповідь про генетичну теорію замовлянь М. Познанського, Це була перша його наукова праця, що вийшла потім у світ в “Записках Історично-Філологічного відділу Української Академії наук”. Пропрацювавши в українській науці півстоліття (помер 1969 року), він підготував до двохсот праць з мовознавства, фольклористики, літературознавства й етногенезу. Декілька його монографій досі лишаються в рукопису.\nНа посаді стипендіата він залишався до закриття університету року 1920-го, а тоді перейшов на ту саму посаду на Тимчасові вищі педагогічні курси, що існували протягом 1920/21 року, до відкриття Вищого інституту народної освіти, де був з 1 вересня 1921 року за асистента.\n1918/19, 1919/20 навчальні роки. Викладач російської мови у гімназії В.М.Ремезова.\n1919. Інструктор, член колегії об’єднання дитбудинків Лук’янівки при губсобезі.\n1919. Викладач на нуль-семестрі для робітників при Київському університеті.\n1919/20. Виконуючий обов’язки секретаря Комісії для складання історичного словника Всеукраїнської академії наук.\n1920. Член-редактор видавничого відділу (зав. Г. Гринько) відділу “Книга” Губнаросвіти.\n1920. Викладач на літературних курсах (зав. С. Мстиславський та Л.Клейнборт).\n1921. Співробітник Вищого інституту народної освіти ім. Драгоманова (кол. університету) на посаді асистента відділу російської мови й літератури.\n1922/23 навчальний рік. Після Освальда Бургардта вчителював у баришівській трудовій школі № 1 Київського повіту, разом з Миколою Зеровим.\n8 листопада 1923. Аспірант Науково-дослідчої катедри мовознавства при Київському ІНО.\nБерезень 1924 – 1 жовтня 1927. Штатний співробітник Етнографічно-фольклорної комісії ВУАН на посаді секретаря комісії. Відколи 1925 року виявилася важка хвороба А. Лободи, він узяв на себе всю організаційну роботу, а 1 жовтня 1927 року очолив її й формально, зайнявши посаду керівничого. За його редакцією друкувався “Етнографічний вісник”. На свіжому матеріалі, що надсилали кореспонденти з місць, вчений написав розвідки “Вірування в вихор і чорна хороба”, “Міфологема сонця в українських народних віруваннях”, “Українські народні варіанти легенди про злих жінок”, “Українські народні легенди про неплідну матір та ненароджені діти”.\nБагато зробив В.Петров в історії літератури, де його цікавили Сковорода, Куліш, Костомаров і Гоголь. Їм він присвятив три десятки розвідок. У дослідженні цих письменників В. Петров увійшов у такі, вже аж інтимні глибини, що написав белетристичні книжки — “Аліна й Костомаров” (Харків: Рух, 1929) і “Романи Куліша” (К.: Рух, 1930). Таке піверотичне сприймання літературознавчого матеріалу багато давало для розуміння людської суті цих діячів.\n1928, Дійсний член Російського географічного товариства в Ленінграді.\n11 травня 1930. Ступінь доктора історії літератури за дисертацію “Пантелеймон Куліш у п’ятдесяті роки: Життя. Ідеологія. Творчість” (К., 1929).\nНарешті, у тій трудовій книжці останній запис: “Ухвала комісії по чистці апарату ВУАН з 6 серпня 1930 р. (протокол № 43 § 94): “Зняти з посади керівника Етнографічної комісії за допущення політичних вивихів та перекручувань як у своїх деяких працях, так і в деяких матеріалах комісії. Зважаючи на визнання своїх помилок, а також зважаючи на його громадську активність за останній час, — залишити Петрова В.П. на некерівній посаді наукового робітника в Комісії етнографії”. Неодмінний секретар ВУАН академік О. Корчак-Чепурківський. Зав. секретаріату П. Ґалаґан”.\nЯк казав шеф радянської контррозвідки Леонід Шебаршин, досягнення радянських спецслужб — це їхні провали, адже про ще більші обсяги — не говорять. Василь Чапленко розповідає про тих радянських аґентів, що перебували в найближчому оточенні Степана Бандери*. Багато справ на їхнім рахунку. Каґебівський “опікун” чапленкового “професора Петренка” сказав йому всунутися до Служби безпеки ОУН. А там у слушний момент звернули увагу провідника на можливість їхнього співробітництва. Ті радянські розвідники до СРСР не переїздили і жадною науковою роботою не займалися. Вони так і лишилися в осередку української еміграції, і лишились там ІНКОГНІТО. Бо про найбільші досягнення спецслужб не говорять.\n22.ХІІ.91. Сергій Білокінь\n13 травня 1992 року автор передмови С. Білокінь одержав відповідь, що Служба Безпеки України яких-будь відомостей про розвідницьку діяльність В. Петрова немає.\n1. 14 квітня він зустрівся з найбільшими радянофілами української еміграції — Юрієм Косачем та Ігорем Костецьким. У книжці автографів останнього занотував: “Був день і була ніч — день перший після МУР-у. 14.IV.49. В. Домонтович”. МУР — це, звичайно, “Мистецький український рух”, об’єднання українських письменників. Але про весь інскрипт І. Костецький писав: “Я не знаю, і ніхто не знає, що це значить” /Костецький Ігор. Фраґмент про В.Домонтовича // Україна і світ. — Ганновер, 1953. – Зошит 10-11. – С. 52/.\n2. Див.: Українське слово. – Бльомберґ, 1949. – 19 червня. – Ч. 24. – Український тижневик англійської зони.\n3. Україна. – Париж, 1951. – Зб. шостий. – С. 430.\n4. Українські вісті. – Новий Ульм, 1949. – 14 липня. – Ч. 56 (313). – С. 2.\n5. Шерех Юрій. Віктор Петров, як я його бачив // Україна. – Париж, 1951. – Зб. шостий. – С. 422. Ігор Костецький писав: “Приватно ми з Шерехом прозвали його тоді “Менталітет”. Ця назва справді пасувала до нього надзвичайно. Він був ходячою фабрикою думок, він був утілена мисль. /…/ В усіх можливих кутках інтелектуальної діяльности він був без міри цікавий і гострий” /Костецький Ігор. Фраґмент про В.Домонтовича. – С. 50-51/.\n6. Шерех Юрій. Віктор Петров, як я його бачив. – С. 422.\n7. Петров Віктор. Провідні етапи розвитку сучасного шевченкознавства // Шевченко та його доба: 36. 1. Праці Шевченківської конференції 1946 року. – Авґсбурґ: УВАН, 1947. – С. 1-37 першої пагінації.\n8. Дмитро Чижевський, відгукуючись на доповідь Петрова, занотував, що все-таки найцінніше в новому шевченкознавстві П.Зайцева й М.Шаґінян не оптимістичне освітлення заслання та інших сторінок все-таки, будь що, трагічної біографії Шевченка, а підкреслення поетичної досконалості його творів, його культурного рівня і взагалі освіти, його зв’язків зі світовою духовною історією /Заграва. – Авґсбурґ, 1946. – Ч. 3. – С. 63/.\n9. Гідна відповідь людоловам // Українські вісті. – Новий Ульм, 1949. – 14 липня. – Ч. 56 (313). – С. 2.\n10. “Дісплейсд персон” — переміщені особи.\n11. Американська політична перевірка.\n12. Шерех Юрій. Віктор Петров. – С. 425. У післямові до тритомника творів В.Домонтовича Юрій Шевельов зупиняється на цьому епізоді докладніше: “Як він оповідав тоді авторові цієї статті, одного разу, бувши в Нюрнбергу, він наткнувся на вулиці на Юрія Яновського, що був одним з радянських кореспондентів на процесі. Яновський зупинив Домонтовича і говорив з ним. Украй стривожений Домонтович легко здогадався, що від Яновського про його місцеперебування довідаються рєпатріяційні совєтські органи. Майже одразу, гарячково, він покинув Фюрт і подався до Мюнхену. Це дало йому передишку до 1949 року” /Шевельов Юрій. Шостий у ґроні: В.Домонтович в історії української прози // Домонтович В. Проза. Том третій. – Б.м.: Сучасність, 1988. – С. 513/.\n13. Крупницький Б. Мої спогади про В.Петрова // Україна. -Париж, 1953. – Зб. дев’ятий. – С. 736.\n14. Запис розповіді 10 травня 1990 року.\n15. Пор.: Маркович Василь. Чому пропав проф. Петрів? // Українець-Час. – Париж, 1950. – 26 лютого. – Ч. 9 (175). – С. 1.\n16. Справа проф. Петрова // Свобода. – Ньюарк, 1956. – 25 жовтня.\n17. Міллер М. В справі зникнення проф. В.Петрова // Шлях перемоги. – Мюнхен, 1956. – 8 липня. – С. 2.\n18. Качуровський Ігор. Ще у справі Віктора Петрова // Шлях перемоги. — Мюнхен, 1985. — 30 червня.\n19. Добрянський А. Це потрібно тільки ворогові // Українське слово. – 1954. – 17 жовтня. – Ч. 675. Про те, що “Петрова-Домонтовича задушили наймані вбивці”, Ігор Качуровський писав у “Гранях” ще 1959 року.\n20. Гідна відповідь людоловам. – С. 2.\n22. Нові дні. – Торонто, 1951. – Ч. 17-18.\n23. Кузеля Зенон. Літературна спадщина В.Петрова // Україна. – Париж, 1951. – Зб. шостий. – С. 430.\n24. Пор.: Українські вісті. – Новий Ульм, 1955. – 13 листопада. -Ч. 95 (973). – С. 2.\n25. Михайло Олександрович Міллер: Біо-бібліографічні матеріяли. – Нью-Йорк; Ґетінген: Науково-дослідчий інститут морської України, 1949. – С. 4.\n26. Невдовзі відомості про участь В.Петрова у скіфській степовій експедиції 1953 року на кам’янському акрополі оголосила Н. Погребова /Краткие сообщения о докладах и полевых исследованиях Института материальной культуры. – М., 1956. – Вып. 63. – С. 94/. Ще пізніше на еміграції стали відомі нові публікації В.Петрова, видані в Україні вже після його повернення. Першу з них — “Раскопки на Гавриловском и Знаменском городищах” — надруковано 1955 року в “Кратких сообщениях Института археологии АН УССР” /1955. – Кн. 4/. Пор.: Р., О. Ще до справи проф. В.П.Петрова // Свобода. – 1958. – 13 серпня. – С. 2, 4/.\n27. Міллер М. В справі зникнення проф. В.Петрова // Шлях перемоги. – Мюнхен, 1956. – 8 липня. – Ч. 28. – С. 2.\n29. Там само. – С. 6.\n30. Ігор Качуровський розповідає, що в роки так званого культурного обміну один з відомих радянських літераторів на запит, чи правда тому, що Петров-Домонтович сам добровільно повернувся до СРСР, відповів однозначно: “Хто б там вертався!” /Качуровський Ігор. Ще у справі Віктора Петрова. – С. 2./\n31. Гомін України. – Торонто, 1957. – 14 вересня.\n32. Розгін Іван. В оборону чести українського вченого // Українські вісті. – Новий Ульм, 1956. – 11 листопада. – Ч. 85 (1071). – С. 2.\n33. У справі Віктора Петрова // Українська літературна газета. – Мюнхен, 1956. – Серпень. – Ч. 8 (14). – С. 1.\n34. На цьому акцентував також О.Р. у статті “Справа проф. В.П.Петрова” /Свобода. – 1956. – 25 жовтня. – Ч. 205. – С. 3/. Так само й Михайло Добрянський підкреслив, що В.Петров “з 1949 року був у ситуації, де не міг сказати слова на свою оборону” /Наш голос. – Трентон, Нью-Джерсі, 1977. – Грудень. – С. 17/.\n35. Розгін Іван. В оборону. – С. 3. На жаль, автор не відступив від своїх позицій і після публікацій О.Р. Див.: Розгін Іван. Ще в оборону вченого В.Петрова: Відповідь напасникам // Український прометей. – Детройт, 1958. – Січень. – Ч. 4. – С. 4. Він твердив у цій статті, ніби В.Петров не живе.\n36. У справі Віктора Петрова // Українська літературна газета. – С. 2.\n37. Петров Віктор. Українські культурні діячі УРСР — жертви більшовицького терору. – (Нью-Йорк:) Пролог, 1959. – С. 43.\n38. Там само. – С. 8.\n39. Там само. – С. 7.\n40. Солженицын А. Архипелаг ГУЛаг, 1918-1956. – [Том] III -IV. – Paris: YMCA-Press, 1974. – С. 44.\n41. Чапленко Василь. Його таємниця: Повість із спогадами. – Нью-Йорк, 1975. – С. 53, 118.\n42. Шевельов Юрій. Шостий у гроні. – С. 518, 551.\n43. Качуровський Ігор. Ще у справі Віктора Петрова. – С. 2.\n44. На початку 1990 року доля в особі моєї щирої меценатки Наталки Зубенко звела мене в Мюнхені з професором Юрієм Бойком-Блохиним. Зайшла мова й про Віктора Платоновича. Він знав його зблизька і добре пригадує, що Петров не був надто цікавий, влізливий. Він міг знати про еміґрацію багато більше, — йому б вистачило тільки запитати, але він не розпитував. Ще одне: від підісланого агента Юрій Бойко почув одну деталь, що могла походити тільки від Петрова, але він не почув деяких дотичних деталей, багато важливіших. Виходить, Петров не все й доповідав.\n45. Чапленко Василь. Його таємниця. – С. 103.\nВ. П е т р о в\nУКРАЇНСЬКІ КУЛЬТУРНІ ДІЯЧІ – ЖЕРТВИ БІЛЬШОВИЦЬКОГО ТЕРОРУ\nСтудія Віктора Петрова, що друкується тут з деякими скороченнями, була написана на початку 1940-их років, під час війни. Тому вона охоплює процеси радянської літератури тільки довоєнного періоду і закінчується її розгромом під час так званої “єжовщини”. Після того, особливо по війні, багато чого змінилося; тепер, наприклад, не ліквідують письменників фізично, але в істотному гніт лишився той самий, і вільна українська література сьогодні так само заборонена, як і за часів “єжовщини”. Деякі місця в праці Петрова могли б здатися молодому радянському читачеві анахронізмом. Наприклад, його твердження про усування фахівців і висунення на відповідальні посади людей не підготованих, лише тому, що вони мали партійні квитки, може здатися дивним, бо тепер на всіх відповідальних постах сидять фахово підготовані комуністи. Та ці місця треба розуміти історично. У 1920-30-их роках було саме так, як пише Петров: позбавляли праці й фізично знищували фахівця лише за те, що він був українець, і на його місце саджали “перевіреного” партійця, хоч він і нічого не тямив у тій справі, яку йому доручали. Цим способом завдано невідшкодованої втрати українській культурі і зведено її на рівень провінції супроти Москви. Автор сам був письменником і живим свідком усіх тих процесів, які він описує. І цінність його праці полягає в тому, що читач з десятків описаних тут особистих трагедій бачить, якою ціною українська література, що виявила такий блискучий розвиток у 1920-их роках, терором була зведена до провінційности і повного послушенства Москві.\nЖовтнева революція, яка сталася 7 листопада 1917 року, звалася, як відомо, за офіціозною партійно-совєтською номенклатурою “пролетарською”. Це мусіло означати, що в визначенні Жовтневої революції, окрім вказівки на хронологічний момент, привноситься ще також посилання на соціяльний її зміст. Але який саме?.. Чи значить це, що завдання Жовтневої революції як революції соціяльної полягало в розв’язанні основних соціяльних проблем з метою поліпшення матеріяльних умов життя трудящих, знищення соціяльних несправедливостей та усунення соціяльного гніту?..\nВ одному з оповідань Гр. Косинки, написаному на початку 20-их років, селянин скаржиться: “Отак виходить, і власть наша, і порядки наші, а все по-старому. Збулися великих панів, чорт наплодив дрібних, і п’ють, як п’явки!.. Ореш, а красних днів не бачиш: була царизна — робили, прийшов совєт — робимо, а пани, як плили шовками в городах, і по цей день пливуть”.\nЦей селянин, скарги якого занотував свого часу Гр. Косинка, як і мільйони інших, вважав, що його обдурили!.. Даремні нарікання! Безпідставні претенсії. Голод на Поволжі 1921 року, голод на Україні 1933 року, терор, концтабори, злидні протягом 25-річного існування совєтської влади є найкращим доказом того, що “совєт” ніколи й ніяк не дбав і не мав на оці дбати, бодай найменшою мірою, про поліпшення життєвої долі трудящих. Дбати про трудящих — подібне завдання ніколи не входило в обсяг завдань соціяльної політики большевизму.\nЛенін їдко висміював подібні “прекраснодушні ілюзії”. Він вірив у можливість декретами й паперовими обіжниками в найкоротший термін побудувати комуну, але в справедливість, як основу суспільного життя він не вірив. Большевики ніколи не слабували на прекраснодушіє.\nЛюдина?! Це не було передбачено ані статутом, ані програмою ВКП (б).\nНе скасування соціяльного лиха і не усунення соціяльного гніту, а, навпаки, їх загострення!.. Не відміна процесів, властивих капіталістичному суспільству, а, навпаки, доведення їх до найвищого напруження і остаточного вияву!.. Саме в цьому большевизм і бачив своє призначення та сенс свого історичного покликання, як “могильника капіталізму”.\nВ основі політичної доктрини — доктрини могильників! — лежала химерна й жорстока теза, що тільки через антисоціяльні заходи можна досягти соціяльних наслідків. Соціяльне мусіло стати досягненням майбутнього. На долю сучасности припадало антисоціяльне.\nЯке має бути соціяльне майбутнє — це є предметом віри; що ж до сучасности, то в жовтні 1917 року підсовєтські люди жили в антисоціяльних умовах злиднів, гніту и постійного страху.\nБольшевики ніколи не поділяли есерівської земельної програми, але, перейнявши есерівське гасло “Земля трудящим” і забезпечивши для себе в цей спосіб підтримку селянства в найкритичніший для себе момент боротьби за владу (1917-1921), вони на наступному етапі вклали в це гасло несподіваний і протилежний сенс. Провідною тезою соціяльної політики большевизму у відношенні до селянства було не поліпшення економічного положення цього останнього, а, навпаки, підірвання, не надання землі, а навпаки, вилучення, не зміцнення селянства, а, навпаки, економічна руйнація селянства і відповідно до того орієнтація на безгосподарного, господарчо маломіцного селянина, одне слово: пролетаризація селянства чи, що те саме, перетворення селянина з власника “знарядь виробництва”, землі, реманенту, тяглової сили на індустріяльного робітника, який, не маючи жодної власности, працює за найом.\nВласне кажучи, в усьому цьому немає нічого нового. Проводячи політику пролетаризації селянства, економічної його експропріяції і, відповідно до того, економічної концентрації власности, большевизм виконував “соціяльне замовлення” капіталістичного світу, оскільки всі ці процеси й явища були провідними тенденціями, властивими капіталістичному ладові. Большевизм переймав на себе руїнницькі антисоціяльні функції капіталізму у відношенні до селянства з тією відміною супроти капіталізму, що в капіталістичному суспільстві ці процеси носили чисто економічний характер, в большевизмі ж вони набули характеру адміністративно-політичних заходів, запроваджуваних примусово згори державою, причому примусова експропріяція селянської власности й пролетаризація селянства сполучалася з запровадженням метод масового переселення й фізичного знищення.\nОфіційною мовою ця політика большевиків звалася “ліквідацією куркуля як кляси на базі суцільної колективізації”, а фактично вона поширювалася на все селянство, оскільки розкуркулення торкалося не окремого якого-небудь прошарку в селянстві, а взагалі всього селянства в цілому, і землю, реманент, тяглову силу відбирали не тільки в куркулів, а від усіх селян, незалежно від їх більшої або меншої матеріяльної забезпечености.\nСоціяльна політика совєтської влади відносно селян була політикою не соціяльного миру, а соціяльної війни. Це була політика, скерована супроти селянства, і, відповідно до того, це була політика терору й нищення, що не знала ані винятків, ані жалю. Насильництво ставало методою, терор зводився в принцип. Не було такої жорстокости, яка не застосовувалася б до селянства, не було такої межі люті, перед якою спинилася б совєтська влада.\nОтже, коли ми говоримо про руїнницьку суть большевизму, ми маємо на оці зовсім не суму репресій, конфіскацій, заслань і розстрілів, застосовуваних до селянства, навіть не голод 1933, як наслідок цієї політики, але істоту й цілескерованість большевизму, в основі якого лежало не ствердження, а неґація, не творчий дух миру, а нищівна тенденція заперечення, покликаного стати загальним.\nВ провідні свої настанови, в тези: “знищення кляс” і “побудови безклясового суспільства” большевизм вкладав не просвітницький абож економічний сенс, а, насамперед, буквальний і конкретний сенс фізичного знищення. До побудови безклясового суспільства большевизм простував через океани людської крови. Гасло знищення розумілося в усій нещадній і лютій наготі цього слова. Соціяльна політика большевиків носила антисоціяльний характер.\nМільйони селян стали жертвою гасла “ліквідації куркуля як кляси”, яке, за звуженим обсягом клясової формули, за згадкою куркуля, ховало всеохоплюючий і універсальний сенс. В наслідок цієї ліквідації по багатьох селах і навіть районах України не лишилося селян: одні були репресовані, інші були виселені, треті вимерли з голоду, четверті розбіглися. Картини “спустошення”, які малюють писцові книги для Московської держави 17 ст., повторювалися знов на Україні в 20 ст. Селянська країна, що колись годувала цілу Європу, вмирала на вулицях міста біля дверей хлібних крамниць. Матері їли дітей. Хати стояли забиті дошками.\nМайбутні дослідники “писцових книг” з 30-их років 20 ст. відзначать, що в наслідок політики ліквідації куркуля й колективізації по деяких селах України, приміром, на Уманщині, не лишилося жодної місцевої селянської родини і села були наново заселені переселенцями з-під Вінниці та інших місць Поділля.\nВони відзначають, що по деяких селах Київщини, за розпорядженням влади, там, де місцеве населення частково лишилося, жоден господар не був залишений в своїй хаті і на землі своєї садиби. “Пролетаризований селянин” не повинен був жити в своїй з діда-прадіда власній хаті. Почуття власности, зв’язок з місцем викорінювалися послідовно і вщент.\nУявлення “рідної хати” стало на Україні анахронізмом.\nБОЛЬШЕВИЗМ І ІНТЕЛІГЕНЦІЯ\nПолітика у відношенні до інтеліґенції не відрізнялася від політики щодо селянства. Гаслу “пролетаризації селянства” відповідало аналогічне гасло “пролетаризації інтеліґенції”. Це означало: інтелігенція як окрема група повинна бути заперечена і пролетаріят повинен заступити місце інтелігенції. Різниця між робітником фізичної і робітником розумової праці повинна бути знищена.\nЕпоха відродження, яка прийшла на зміну середньовіччю, висунула на перший плян розум, освіту й науку. Фізичній силі був протиставлений, розум, освіта й переконання — насильству, наука й воля критичного досліду — загальнообов’язковій догмі. Освіта, а не народження і не майновий стан почали визначати суспільне становище людини. Здобуваючи освіту, людина ставала поза своїм колишнім соціяльним станом. В процесі історичного розвитку це призводило до витворення окремої суспільної верстви — інтеліґенції, що, в свою чергу, спричинювалося до різкого розмежування людей розумової і людей фізичної праці.\nНаша епоха, XX століття, висунула на порядок денний, як чергову соціяльну проблему, що підлягає розв’язанню, проблему ліквідації протилежности між розумовою і фізичною працею.\nСпроби розв’язати цю проблему з боку большевизму були типові для останнього. Він вклав у ці спроби властиві для нього якості: брутальність, жорстокість і хаотичну квапливість. Просвітницькому й економічному способам розв’язання цієї проблеми — шляхом поступового поширення освіти в масах та піднесення матеріяльного добробуту мас — большевизм протиставив свій власний шлях: шлях державно-партійного апарату. Ліквідацію протилежности між робітниками фізичної й розумової праці большевизм обернув на ліквідацію робітників розумової праці. Знищення протилежности обернулося на знищення інтеліґенції. До інтеліґенції большевизм застосував ті самі заходи, що й до селянства: репресування, масові переселения й масове фізичне винищення.\nПРОЛЕТАРІЯТ ПОКЛИКАНИЙ ЗАСТУПИТИ ІНТЕЛІГЕНЦІЮ\nПроцес ліквідації освітніх відмін між пролетаріятом та інтеліґенцією, процес пролетаризації інтеліґенції почався вже з перших років існування совєтської влади. Першим кроком до цього стало видання 1919 року підписаного Леніним декрету, яким були скасовані всі дипломи, наукові ступені, звання, посвідчення про освіту і т.д. Передбачалося, що пролетарське походження повинно заступити освіту, розум, досвід. Освіта губила свою вагу. Фахові знання не бралися до уваги.\nЛенін же висунув тезу про куховарку, покликану керувати державою. І не тільки державою, але й мистецтвом, літературою, науково-дослідчими установами, трестами, фабриками й заводами. Людей з партквитками — тільки тому, що вони мали партквиток, — призначали на посади директорів заводів, радгоспів, метеорологічних станцій, бактеріологічних інститутів. Їх робили директорами банків, суддями, капітанами кораблів, командуючими фронтами. Байдуже, чим він був учора і чим буде завтра. Хай колись він був машиністом, вчора він був зав. пральнелазневого тресту, сьогодні він уже є директором оперового театру, завтра його пошлють на село уповноваженим по проведенню хлібозаготівель, щоб післязавтра він очолив яку-небудь геологічну або археологічну експедицію академії наук.\nЛюдина губила власне обличчя. Вона оберталася на безособову знеособлену функцію всередині партійного апарату, механічно перекидувану з однієї клітини суспільного життя до іншої. Адже ж не існувало жодних об’єктивних даних, щоб даний пролетарій з партквитком робив саме це, а не щось інше.\nОд людини вимагали, щоб вона була універсальною. Оскільки ж це було неможливо, то вона ставала нічим.\nВона, звичайно, йшла лінією найменшого опору. Праця підмінювалася нарадами, зборами, з’їздами, засіданнями й промовами. Головування на зборах прикривало його безпорадність як адміністратора і його невігластво як керівника.\nЯкщо можна собі уявити країну, яка протягом півтора десятиліття простувала назустріч своїй долі без адміністративного керівництва, з фіктивним керівництвом у промисловості, науці, армії, — то це був СССР.\nКраїні було одрубано голову. Леґендарний образ св. Дениса, який увійшов у місто, тримаючи в руках свою одрубану голову, є найкращою вгадкою, щоб ілюструвати ситуацію, яка склалася в Совєтському Союзі, коли країна лишилася без інтеліґенції.\nДиректор тресту, заводу або наукового інституту, який вранці вивчає з професором, доктором наук, чотири правила аритметики, а ввечорі на керованому ним же гуртку політграмоти виступає перед авдиторією, що складається з професорів або інженерів, з доповіддю про філософію Геґеля — це явище було повсякденним в СССР. Воно не дивувало нікого.\nІ не було риску, на який би при цьому не йшов большевизм. Заводи випускали явний брак, науково-дослідчі установи публікували халтуру, деґрадувало господарство, розхитувалися фінанси, витрачалися колосальні” гроші, безладно зростали бюджети й штати установ, голодувало населення, програвались битви, — але принцип тріюмфував.\nТріюмфував принцип висування. Соцпоходження й число партквитка, вписані в графи анкети, заступали порожнечу всіх інших пунктів, що лишалися незаповненими: про освіту, фах, стаж. Ректор університету й одночасно студент першого або другого курсу, — це нікого не дивувало в СССР, як і машиніст паротягу, призначений на посаду директора інституту археології Академії наук УССР або людина з освітою вечірніх курсів на посаді директора інституту українського фольклору тієї ж академії.\nЗневага до фахової науки і пошана до аматорства були зведені в принцип. Скромний садовод-практик з Козлова Мічурін був проголошений світилом науки. Аматора й фантаста Ціолковського, що в себе на мансарді з бляхи будував модель корабля для міжплянетних полетів, піднесли до небес. Ботанікові з світовим ім’ям акад. Вавілову була протиставлена Марія Демченко. Без жодних посередніх ступенів агроном Лисенко був зроблений дійсним членом академії наук і призначений директором Петроворозумовської сільськогосподарської академії.\nІ ніколи не було послідовности. Молотов в одній з своїх промов висміяв прожекторську тему, запропоновану якимсь з н.-д. інститутів про обернення лисів на свійських тварин. А разом з тим агронома Цицина з його пропозицією про схрещення пирію й пшениці хвиля винесла вгору.\nСХЕМА ЗНИЩЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ІНТЕЛІГЕНЦІЇ\nКожне соціяльне й політичне гасло в Советському Союзі було закликом до знищення. Жодний політичний захід совєтської влади не запроваджувався інакше, як тільки через застосування масових терористичних заходів. Катин і Вінниця були не випадком, а правилом. Масові розстріли ставали ознакою часу. Терор і політика в Совєтському Союзі зробилися синонімами.\nАле ніде і ні в чому знищувальні тенденції большевизму не виявилися так гостро, з такою, сказати, невідхильною остаточністю, як в ставленні до української інтеліґенції. Починаючи з перших років захоплення влади, большевизм весь час протягом 25 років свого панування систематично і послідовно нищив українську інтеліґенцію, внісши в справу нищення розчленовану ступневість і передбачену невблаганність. З точністю вдосконаленого механізму гігантська кремлівська м’ясорубка перемелювала в криваве м’ясиво тисячі, десятки, сотні тисяч людей, що втілювали в собі дух, розум і сумління українського народу.\nОд найвидатніших і до найнепомітніших, од геніяльних творців, людей політичної акції, філософів, письменників, учених з світовим ім’ям і визнаною славою і до найпоміркованіших пасивних і байдужих хуторян, позбавлених будь-яких претенсій, політичних або соціяльних, однаково — чи були це представники старшої генерації, що склалися й проявляли себе ще до революції, чи, навпаки, представники молодшої й навіть наймолодшої генерації, народжені вже за революції, революцією виховані й революцією висунені вперед, вся українська інтелігенція, в цілому її обсязі, незалежно од віку, соціяльного походження, поглядів, того або іншого ставлення до совєтської влади була приречена на згубу.\nДесятки, сотні й тисячі імен, повноцінних, доброго дзвону, гідних всякого визнання й поваги, археологи, історики, мовознавці, музикознавці, етнографи, фолькльористи, діялектологи, складачі словників, знавці української синтакси, літредактори, педагоги, юристи, перекладачі з мов нових і давніх, сучасних і архаїчних, живих і мертвих, коректори, бухгальтери, аґрономи, ветеринари, вчителі, кінорежисери, кінооператори, автори кіносценаріїв, драматурги, професори, доценти, аспіранти, бібліотекарі, поети, малярі, фотографи, архітекти, люди усіх галузей і усіх фахів, витворених новітньою розчленованістю суспільної праці.\nУсі вони, представники української інтеліґенції, кінчали однаково: раптовим зривом, падінням в безодню, вибухом катастрофи, оберненої в одчай, безнадійність, голод, вислання, смерть.\nІ жодного порятунку!.. Криза й катастрофа перестали бути літературними образами й філософськими категоріями, книжковими ремінісценціями з письменників або мислителів. Вони ставали реальностями совєтського життя, підписами під актом проведеного трусу і рукою власною ствердженим актом визнань в злочинах, ніколи не зроблених.\nНаприкінці 20-их років, на межі, яка відокремлює НЕП і період “побудови безклясового суспільства”, відбулося три великі судово-політичні процеси: процес СВУ, процес Шахтинського центру і процес Промпартії. Ці процеси були проведені з метою, по-перше, політично скомпромітувати інтелігенцію, по-друге, обґрунтувати потребу усунення інтелігенції з усіх сфер діяльности, де вона ще лишилася за НЕП-у, і відповідно до того довести потребу заступити інтелігенцію, яка своїми актами саботажу і шкідництва стає на шляху побудови соціялістичного суспільства, перевіреними й відданими справі пролетаріяту висуванцями, — робітниками від верстату, людьми з партквитком.\nЯк і всі інші пізніші судово-політичні процеси в СССР, так і названі, були організовані “виборчою” методою. На лавах підсудних сиділо 2-3 десятки люду, тим часом як тисячі й десятки, сотні тисяч лишалися по той бік запони.\nПісля арешту вони зникли без жодної згадки. Арешту кожен підсовєтський громадянин чекав з дня на день, з години на годину, і все ж таки коли арешт приходив, він приходив якось несподівано.\nТрус, проведений на помешканні, був, зрештою, чистою формальністю, як і підписування згодом акту визнань в злочинах, передбачених статтями 58 і 59 з численними доданими до них параграфами.\nБо що розумілося в Совєтському Союзі під злочином? Індивідуальна провина не мала значення.\nПовторюємо: індивідуальна провина не мала значення. Про яку особливу провину могла йти мова, якщо справа торкалася Євгена Плужника?\nЄвген Плужник не сприймав совєтської дійсности й тікав у філософію, як слушно зауважив С.Гординський, але – Плужник не прийняв не тільки совєтської, але й взагалі ніякої дійсности, і це неприйняття дійсности мало у нього філософський і дещо песимістичний відтінок. Він творив свого, ним самим вигадану, дійсність, і про цю ним витворену, замкнену в собі, кімнатну дійсність він розповідав у своїх поезіях.\nТримався він у житті обережно й осторонь. Був спокійний, тихий, немов би відсутній. Більше мовчав. Був хворий, страждаючи на легені. Ходив звичайно в пальті. Злегка, нібито якось нерішуче покахикував. Горбився.\nЗбірка його поезій під назвою “Рівновага”, яку він підготував до друку і яка несла в собі дату “Київ, 1933” лишилася невидрукованою, бо поет саме під той час був заарештований. Досить переглянути цю збірку поезій, опублікованих тільки через десять років, вже за наших часів, 1943, в четвертій книзі “Українського засіву”, щоб переконатися в цілковитій аполітичності Плужника.\nУ збірці немає ніяких випадів проти совєтської дійсности, але в ній немає й жодного підлабузництва. В роки, коли особливо пишним цвітом розквітало огидне совєтське лакейство, так типове на Україні для часів Постишева, Плужник не йде ні на які поступки і ні перед ким не запобігає. Незважаючи на те, що перед письменниками була цілком виразно поставлена дилема вибирати “або — або”, Плужник не виявляє жодної тенденції совєтизування. Він поводиться дуже коректно й стримано. Він поет, хіба цього мало?!.\nВін вірить у свою самодостатність і в свій замкнений поетичний світ, в якому він мешкає. Він створює серію незрівняних поезій оповідального жанру, де одна за одною перед його уявою проходять картини й образи з культурної історії Європи.\nСаме в серії цих поезій Плужник виявив себе як оригінальний поет, який зміг би досягнути довершеної зрілости, коли б його творчий шлях не був перерваний ґвалтовно й передчасно.\nАвторові можна було б закинути деяку одірваність од життя, те, що він не відчуває майбутнього і не знаходить для себе в ньому місця, але поза цим ані згадана збірка, ані взагалі вся поетична діяльність Плужника в цілому не давала ніяких підстав для арешту і ще менше підстав для того, щоб засудити його на розстріл.\nІ все ж таки він був заарештований і засуджений. Правда, не розстріляли, замінивши вищу міру покарання на десять років заслання. Та це була ні для кого не обов’язкова гра мертвими формулами паперової юрисдикції, бо десять років заслання на далеку північ в суворих умовах полярного клімату, бруду й смороду зголоднілого життя в’язничних касарень означали для людини, хворої на легені, вірну смерть.\nЗаміна розстрілу на заслання, реально оцінюючи становище, не одкривала поетові жодних перспектив на порятунок. І все ж таки того дня, коли йому сказали, що розстріл замінено йому на заслання, він зрадів. Поет, який в житті взагалі рідко радів, якому багато треба було для того, щоб радіти, одержавши цю звістку, радіє надзвичайною радістю.\nУ листі, написаному до дружини, під першим враженням одержаної звістки, Євген Плужник писав:\nЦе не дрібничка, що пишу я тобі чорнилом, але разом з тим — це величезну має вагу: я хочу, щоб надовго, на все своє й моє життя, зберегла цей лист — найрадісніший, вір мені, з усіх листів, що я коли-небудь писав тобі. Галю, ти ж знаєш, як рідко я радів і як багато треба для того, і от тепер, коли я пишу тобі, що сповнює мені груди велике почуття радости — так це значить, що сталося в моїм житті те, чому й ти разом зо мною — я знаю — радітимеш. У мене мало зараз потрібних слів — мені б тільки хотілося пригорнути тебе так міцно, щоб відчула ти всім єством твоїм, що пригортає тебе чоловік, у якого буяє життєва сила і в м’язах, і в серці, і в думках.\nЯ пишу тобі, а надворі, за вікном, сонце — і мені, їй-богу, так важко стримати себе, щоб не скрикнути: яке хороше життя, яке прекрасне майбутнє в людини, що на це майбутнє має право!\nЯ цілую тебе, рідна моя, і прошу: запам’ятай дату цього листа, як дату найкращого з моїх днів.\n28.III.35. Твій Євген”.\nНе можна без глибокого внутрішнього хвилювання читати цього листа, якого написав Плужник під безпосереднім враженням одержаної вістки про заміну розстрілу на заслання.\nДивний лист! Дивна радість. Надто химерна, жорстока й нелюдська, щоб повірити в неї! Невже ж людина може радіти з того, що її засилають на десять років?.. А поет, виявляється, може! І цей день, і цей час поет означає як найрадісніший в своєму житті.\nДмитро Фальківський, як і Євген Плужник, був поетом. Чи є якийсь злочин у тому, що людина є поетом, пише вірші, оспівує осінь і плекає в собі меланхолійні настрої? Чи треба засудити людину, коли вона є поетом, але не є разом з тим ні Ґете, ні Шевченком, і той поетичний дар, яким вона володіє, не є всебічним?\nВ поезіях Дмитра Фальківського превалювали осінні мотиви. Поет обмеженого діяпазону, Фальківський обертався в рамцях небагатьох тем і, відповідно до обсягу свого поетичного обдарування, віддав перевагу осінній меланхолійній тематиці, присмерковим тонам, приголомшеним звукам. Йому подобалося оспівувати тугу й жаль, зів’яле листя, що падає з дерев, самоту і сум. Над усім в його поезіях панувала завжди одна й та сама, завжди тотожна собі, тема зневіри.\nЗвичайно, “дожовтневі” літературознавці, досліджуючи його поезії, шукали в них “впливів” і “запозичень”. Вони воліли б розв’язувати проблему “літературного традиціоналізму”. Але совєтських критиків подібна проблема не цікавила зовсім. В творах письменників вони не шукали ніяких інших впливів, окрім одного: впливу клясового ворога.\nПсихологічна й ляндшафтна тема в поезіях Фальківського, його суб’єктивно ліричні настрої були розшифровані критикою як тема невіри в соціяльне будівництво.\nЦе робилося дуже нескладним і нехитрим способом, примітивно, грубо й претенсійно: поет плекав настрої зневір’я, тоді як увесь пролетаріят, сповнений, ентузіязму, самовіддано працює над побудовою соціялістичного суспільства. Тільки клясовий ворог може культивувати в своїй поезії настрої осінньої самотности, ізолюючи себе від пролетаріяту, захопленого патосом соціялістичного будівництва.\nЗ відповідної літературної тематики, яка була властива поезії Фальківського, з його суб’єктивно-ліричних настроїв та стилістичних особливостей були зроблені належні політичні висновки. Дмитра Фальківського з літератури було усунено.\nЗа постановою надзвичайної комісії під головуванням чекіста Ульриха в грудні 1934 Дмитро Фальківський був розстріляний.\nНе менш трагічна була життєва доля Гр. Косинки.\nВиголошене в 29-30 рр. гасло ліквідації куркуля як кляси на базі суцільної колективізації, усунення з літератури всіх тих письменників, до яких совєтська критика з несамовитістю розлючених псів почала з початком 30-их років все настирливіше й настирливіше прикладати назву “куркульських”, абож, що на совєтсько-газетярському жаргоні означало як на той час те саме — “бандитських” письменників. Не забудьмо, подібне визначення було разом з тим і формулою політичного обвинувачення.\nВ совєтській критиці кінця 20-их років ім’я Косинки згадувалося не інакше, як в супроводі цих двох епітетів. Це була пересторога, що оберталась на погрозу.\nНайталановитіший з українських новелістів 20-их років, Гр. Косинка прийшов в українську літературу безпосередньо з села. Перше своє оповідання “На будяках” він надрукував 1919. На початку 20-их років він мав вигляд селянського парубка, носив піджачок, який носять писарчуки, був кремезний, присадкуватий, різкий в своїх відгуках і оцінках, з міцними руками, що перед тим, як взятись за перо, вміли тримати не тільки косу або ціпа, але й обріз. Од нього віяло подихом степів, сонця, нічних вітрів і нічних заграв з селянської війни, що її вів у ті роки український народ проти большевизму.\nСпомини з селянської війни, в якій Косинка брав безпосередньо участь, визначили зміст його перших оповідань. “Большевизм є модерний спосіб поневолення українського народу Москвою, — на таку думку наштовхує читача внутрішня логіка художніх образів Косинки”, — пише один з новітніх критиків. В оповіданні “Темна ніч” Косинка розповідає, як повстанці-селяни впіймали большевицького комісара, що приїхав комуну щепити, і розстріляли його. В другому оповіданні розповідається аналогічний випадок, як інтеліґента-українця, укапіста, члена Української Комуністичної Партії, який з відповідним мандатом приїхав на Черкащину запроваджувати тут комнезам, селяни вибили шомполами, примусивши його співати при цьому “Вы жертвою пали в борьбе роковой”. В оповіданні “Трикутний бій” описані події 1919 р., коли в Києві у вересні розгорнувся трикутний бій між галицькими стрілецькими частинами, що підійшли з Заходу й били по місту з гармат од Солом’янки, денікінцями, які наступали з півдня од Печорська, та большевиками, що відходили через Поділ за Дніпро. До цих часів сходить так само й оповідання “В житах” та інші.\nОдшуміли бурі. Згасли нічні заграви. Дядько оре свою ріллю і виорює з землі череп. Він пізнає його: це череп забитого в роки селянської війни китайця Ході, що боронив на Україні “добутки” пролетарської” революції і поклав тут свою голову за чужу йому справу, забитий селянською кулею. Байдужим поштовхом ноги відкидає дядько череп Ході убік (“Голова Ході”).\nВійна скінчилася. Селянин оре ріллю. Але криваву перемогу справляє ГПУ над тими, що брали участь у селянській війні. До цих часів сходить одне з найсильніших оповідань Гр. Косинки, яке лишилося незакінченим і було опубліковане вже за наших часів (“Фавст”), про українського Фавста, ватажка селянського повстання проти большевиків, дядька з Поділля, Прокопа Конюшину. Од нього слідчі ГПУ домагаються, щоб він признався, де збирався повстанком. Місяцями його тримають в “чорному, як ніч, холодному й мокрому карцері”. Його катують. Б’ють. Але він не зізнається. “Так знайте, — говорив він до стінки далі, — Прокіп Конюшина ніколи не був зрадником. Я загину, сотні й тисячі таких, як я, але нікого не продаватиму. Юдою не буду!”\nЗ початком 30-их років, з запровадженням процесу пролетаризації літератури, коли гасло уніфікації літератури, хоч і в першому, раппівському варіянті, але було вже оголошене, Косинку затиснули. Збірку “Серце”, яка була вже видрукована, в останній момент затримав Головліт. Шлях до літератури був для поста закритий. “На літературні заробітки годі сподіватися”, — писав Косинка 22.Х. 1931.\nКосинку цькували. З кожним днем цькування дедалі зростало. “Цькування, мислю я, повинно мати якісь межі, а виходить, що ні, що я помиляюсь”. “Все-таки я держуся. Не втрачаю ґрунту під ногами, хоч його давно вже можна було б згубити, бувши на моєму місці”, — пише він 16.IV.1932. У цей час він “підробляв” сценаріями для фільмів, які ніколи не побачили світу. Він зблід, загубив свою колишню смуглявість, зробився якийсь сіруватий, немов притрушений курявою втоми. Почав носити окуляри. Раніш він був рвучкий і різкий, тепер він став якось назовні спокійніший, але це був спокій знервованої людини. Нерви не витримували.\n1934 в харківському Будинкові письменника була влаштована “настановча” доповідь Кулика. По доповіді в дискусії виступив і Косинка. Замість обмежитися трафаретними словами вимушених заяв, як це робили інші, він вибухнув зливою скарг, нарікань, протестів. З різкою й запальною люттю він почав говорити на тему: “Братья писатели, в вашей судьбе что-то лежит роковое”. Він говорив про те, що в умовах “соціяльного замовлення”, коли людину взяли за горлянку, вона не може творити.\nЦе була не промова. Це була гістерія. Спазма безнадії. Крик одчаю в самотній порожнечі пітьми. Комуністи зустріли промову Косинки свистом і вигуками обурення, в сутінках ґалерії письменника привітали бурхливими оплесками.\nНезабаром, 4 листопада 1934 p., він був заарештований. З в’язниці він писав до дружини, розуміючи, що його арешт — це вже кінець:\n“Пробач, що так багато горя приніс тобі за короткий вік. – Прости, дорога дружино, а простивши — прощай. Не тужи, кажу: сльозами горя не залити. Побажаю тобі здоров’я. Побачення не проси, не треба! Передачу, коли буде можливість, передай, але не часто. Оце, здається, все. Я дужий, здоровий!”\nЗа постановою суду під головуванням Ульріха від 15-18 грудня 1934 р. Косинка був розстріляний.\n“Суд встановив, що більшість обвинувачених прибули в СССР через Польщу, а частина через Румунію, маючи завдання по вчиненню на території УССР ряду терористичних актів. При затриманні у більшости обвинувачених забрані револьвери й ручні гранати”.\nПрисуд був “фількіною грамотою”. Уся аргументація — чистою нісенітницею. Ніхто з розстріляних за цим вироком, ні Гр. Косинка, ні Дм. Фальківський, ні О.Влизько або Р.Шевченко, за винятком Крушельницьких, батька й синів, не були ніколи в житті ані в Польщі, ані в Румунії. Що ж до Крушельницьких, то вони стали жертвою своєї сантиментальної довірливости. Вони були комуністи й прибули на Україну за запрошенням совєтського уряду.\nМожна по-різному оцінювати літературну творчість Миколи Хвильового. Так, приміром, С.Гординський вважає, що “в прозі 20-их років Микола Хвильовий займає чільне місце” та що його “Сині етюди” це “фактично початок нової української прози”. “Фраґмент”, “Вальдшнепи”, “Я”, “Редактор Карк”, “Санаторійна зона”, “Арабески” та багато інших писань — це твори, — зазначає критик, — яких ваговитості важко віднайти паралелі в світовому письменстві”.\nОднак літературна незавершеність, засмічена й неохайна мова, розхристана і неврівноважена манера письма, хаотична похмурість, певна імпресіоністична розпливчатість і нечіткість (“У моїх творах мжичка”, за власним виразом Хвильового) — вказують, що зрілого Хвильового ми не знаємо з його літературних творів, що ми знаємо Хвильового тільки на початковому етапі його творчости.\nОтже, коли в оцінці творчости Мик. Хвильового як прозаїка можуть бути певні й значні розходження, то жодних розходжень не може бути в оцінці Хвильового як центральної постаті в українському літературному русі 20-их років. Хвильового треба брати в цілому, як прозаїка і публіциста, автора “Синіх етюдів” і памфлетів, організатора й ватажка “Вапліте”.\nЯкою мірою памфлети Хвильового схвилювали сучасників, видно з слів Мих. Могилянського, який на одному з літературних диспутів сказав: “Враження від статей Хвильового подібне до того, ніби в кімнаті, де було так душно, що було важко дихати, відчинили вікна, й легені раптом відчули свіже повітря!”\nВраження наше було, наче вітер увірвався до хати, пронісся по кімнатах, захлопав вікнами, задзвеніли шибки, задзеленчало скло! Радісно!.. І разом з тим страшно!..\nО. Шумський, друг і однодумник Хвильового, досить точно переказує етапи, за якими розгорталася “літературна дискусія 1925-1927 pp.”: “Літературна дискусія, розпочавшись виступами Хвильового проти графоманії, писаризму, неуцтва в літературі, так би мовити, боротьбою за якість, швидко переступила в боротьбу за організаційні принципи поміж “Плугом” (масовізм) і “Вапліте” (академізм) і розгорнулась в площині суто принципових питань (Європа чи Просвіта) за перспективи розвитку української літератури й цілого соціяльно-культурного процесу” (Більшовик України, 1927, № 2, cтop. 12).\nПодорож 1924 на чолі “гартян” до Києва, знайомство з Зеровим, участь в літературній дискусії 1925 р. визначили для Хвильового напрямок його діяльиости в другій половині 20-их років, рух од “Я” до памфлетів, од “Синіх етюдів” до “Камо грядеши”, од “Гарту” до “Вапліте”.\nХвильовий став на бік тих, які, з зневагою одкидаючи “масовізм” і провінціялістичне просвітянство, захищали ідею високої, на європейський рівень знесеної, індивідуалізованої культури. Він приєднався до тих, що прагнули гірських верховин думки, де панує тиша і звідкіля одкривається відстань якнайширших у часі й просторі маштабів.\nВін виступив патосним речником ідей, які до того часу були здобутком хіба що тільки вузького й замкненого гуртка й без нього, можливо, лишилися б у межах цього останнього. Він виніс їх на широкий простір і зробив їх здобутком загалу, відчувши в цих ідеях гіркий присмак народжуваної епохи і принадний знак нових обріїв. Він повірив у жертовну покликаність нашого часу, призначеного дати початок новій добі.\nЗ великою й наполегливою пристрастю, з гарячковою піднесеністю, з ревністю відданого неофіта він викладав в своїх памфлетах інтуїтивно абож, краще сказати, емоційно щойно схоплені, ще не сформульовані конкретно ідеї. З гурткових ізольованих і замкнених ідей він творив основи свого світогляду. Перед ним відкрилася нова, доти незнана месіяністична віра в Відродження, в Ренесанс і, щільно пов’язана з нею, віра в епоху як принцип розмежування часу, в перспективи часу, які вимірюються тисячоліттями і в житті народів означають злам їх історичної долі. Він солідаризувався з тими, що пізнавали в нашій сучасності запах нової епохи і вірили в українське відродження. “Ми визнаємо українське відродження за необхідний і неминучий етап” (Україна чи Малоросія), — заявив Хвильовий.\nМаштаби мислення Пилипенків здавалися йому дрібними. Совєтизованому неонародництву “плужан” він протиставляв вимогу культури, провінціяльному просвітництву — ідеал європеїзму і своєрідну концепцію української літератури, що починається “од Куліша” і прагне “джерел”, спільних для всієї європейської культури.\nВ Пант. Куліші Хвильовий знайшов для себе прапор і ствердив ім’я, потрібне для уточнення орієнтації. У збірці памфлетів (1925) “Думки проти течії” Хвильовий писав: “Щодо ідеального революціонера-громадянина, то більшого за Панька Куліша не знайти. Здається, тільки він один маячить світлою плямою з темного українського минулого. Тільки його можна вважати за справжнього європейця, за ту людину, яка наблизилася до типу західнього інтеліґента” (стор. 53).\n“Справжній європеєць”, “тип західнього інтелігента” — ось принципи, що на них орієнтується Хвильовий в своїх оцінках минулого й сучасного. Європеїзм — ось мірка його оцінок. “Наша орієнтація, — зазначає Хвильовий, — на західньоєвропейське мистецтво, на його стилі, на його прийоми” (Культура і побут, 1926, XII, “Апологети писаризму”).\nІ коли він каже Європа, він має на увазі не “техніку” і не “пролетаріят”, а “європейського інтелігента”, і знов же не “Європу взагалі”, а Вюртемберґ, німецьку духовну культуру, доктора Фавста, як втілення допитливого людського духу.\n“Коли ми говоримо про Європу, то ми маємо на увазі не тільки її техніку: є дещо серйозніше від останньої” (Камо грядеши, стор. 61). “Це європейський інтелігент у найкращому розумінні цього слова. Це, коли хочете, — знайомий нам чорнокнижник з Вюртембергу, що показав нам грандіозну цивілізацію й відкрив перед нами безмежні перспективи. Це доктор Фавст, коли розуміти його як допитливий людський дух” (Думки проти течії, стор. 45).\nТут центральна ідея Хвильового. Тут те, що найбільше хвилювало й бентежило його в ті роки. “Психологічна Європа — ось та Європа, що на неї ми мусимо орієнтуватися!.. Саме вона й виведе наше мистецтво на великий і радісний тракт до світової мети” (Думки проти течії, стор. 46).\nІ далі він розкриває сенс своєї тези про психологічну Європу.\n“Психологічна категорія є жива людина з мислями, з волею, з хистами. Жива людина є громадське життя. Клясичний тип громадської людини вироблено Заходом… Отже, не можна мислити соціяльного критерія без психологічної Європи” (Думки проти течії, стор. 44).\nОсь та концепція, яку розвинув Хвильовий!.. Їй не можна закинути браку суцільности. Вона наскрізь — в кожній своїй тезі і в кожному своєму слові — гостро полемічна, різко скерована проти офіційного курсу партії, діяметрально протиставлена основним теоретичним настановам большевицької доктрини. Хвильовий проповідував те, що заперечувала партія. Він робив наголос на тому, що партія ігнорувала.\nХвильовий деклярував те, чого не визнавала партія. На перший плян він висунув не “матеріяльну базу”, а “психологічну категорію”, не “економіку”, а “психологію”, не “маси”, а “особу”, не “пролетаріят”, а “інтелігента”, не “партію”, що поглинула і заступила суспільство, і не скерований проти суспільства терористичний гніт партії, а в протилежність тому “громадську людину” і “соціяльний критерій”, з підсумковим заключним висновком.\n“Не можна мислити соціяльного критерія без психологічної Європи”.\nКристальна чіткість думки!.. Завершена ясність формули!..\nНаша сучасність веде грандіозну боротьбу “за Європу” і “соціяльність” проти асоціяльного й антиєвропейського большевизму. У Хвильового ми знайдемо проникливі спроби визначити суттєвий зміст цього протиставлення. “Європа це досвід багатьох віків. Це Європа грандіозної цивілізації. Європа — Ґете, Байрона, Ньютона. Це та Європа, без якої не обійдуться перші фаланги азіятського ренесансу”.\nБез “Європи”, поза Європою він не мислив собі “українського відродження”. Шляхи України — шляхи Європи. Доля Сходу розв’язується в Європі.\nХвильовому не бракувало сміливости. Йому вистачило її, щоб кинути гасло: “Геть від Москви! Дайош Європу!”, щоб з європейських позицій дати відсіч тому, що сучасний критик зве “московським комплексом”. “Москва, — кидає Хвильовий, — це Сухарьовка: буття визначає свідомість. Москва сьогодні є центр всесоюзного міщанства” (Думки проти течії, стор. 44). “Злою іронією звучать безграмотні поради орієнтуватись на московське мистецтво” (Україна чи Малоросія).\n“Оскільки наша література стає на свій власний шлях розвитку, остільки перед нами стоїть таке питання: на яку із світових літератур вона мусить взяти курс? У всякому разі не на російську. Це рішуче і без всяких застережень”.\nНі в кого не було сумніву, що, виголошуючи гасла “Геть од Москви!”, “Якнайдалі від Москви!”, “Дайош Європу!”, Хвильовий об’явив похід проти Москви, як “столиці Совєтського Союзу”, як “центру світового комуністичного руху”.\nІ червневий пленум ЦК КП(б)У 1926 виніс про Хвильового постанову:\n“Кинуті в пресі гасла орієнтації на Європу, “геть од Москви” і т. ін. в значній мірі показні… Такі гасла можуть бути прапором для української буржуазії, що зростає на ґрунті непу, бо вона під орієнтацією на Європу безперечно розуміє відмежування від фортеці міжнародної революції, столиці СРСР — Москви”.\nТак уже 1926 року різко намітилась войовнича ворожість Хвильового у відношенні до урядового курсу большевицької партії. Він вірив у культурне піднесення, а спостерігав запроваджувану большевиками на Україні матеріяльну і духовну деградацію. Він захищав “людину”, а бачив цілковите знищення всього людського.\nЙому була не чужа свідомість катастрофи, кризи й суперечности, як внутрішніх ознак часу, але він не міг згодитися з тим, що зубожіння й гніт, що батіг ГПУ, що цілковита заборона мислення, що фізичне знищення інтеліґенції, що виснаження застаханізованого робітника й експропріяція колективізованого селянина, що хаос дезорганізованої країни, що насильництво, руїна, терор, голод, страх і смерть можуть бути виразами піднесення й свідченням розквіту.\nБув 1933 рік, кінець квітня. Хвильовий нещодавно повернувся з села, куди він їздив, за власним іронічним висловом, “вивчати новий кардинальний процес соціялістичного будівництва — голод!”\nВесь час після повороту він перебував в становищі внутрішнього напруження, знервованої екзальтації, що межувала з гістерією і одчаєм. Було ясно одне: так не може тривати далі. Рука мимоволі тяглася за револьвером. Щось повинно статися. Що? Він не знав.\nЛютувало ГПУ. Кругом відбувалися арешти українських інтелігентів.\nВін жив, як у лихоманці, з важким почуттям тягару, що тиснуло на серце.\nІ тоді одного ранку наприкінці квітня в нерухому тишу кімнати вдерся телефонний дзвінок. Дзвонили з квартири Ялового, найбільшого з друзів Хвильового, ініціятора Вапліте. Схвильований жіночий голос сповістив про несподіваний арешт Ялового.\nЗвістка приголомшила. Всередині якось похололо, кольнуло в серці. Тоді раптом все стало надзвичайно, прозоро ясним. Почалось! Перший Яловий! Другий він!.. за ними прийде черга на інших! Немає сумніву йдеться про розгром Вапліте.\nВ одну мить перед Хвильовим постала вся безрадісна перспектива майбутнього його і його друзів. Це кінець!.. І тоді ж відразу прокинулася в ньому свідомість своєї відповідальности. Він мусить зробити все, щоб урятувати Ялового й інших. Він повинен зробити це.\nПочалися важкі, метушливі, безглузді дні. Видзвонювання по телефону, мовчазне сидіння біля рурки в чеканні відгуку. Бігання по відповідальних робітниках. Звернення до ЦК. І жодних наслідків.\nВони не повірили його заявам про невинність Ялового. “Москва сльозам не вірить”. А крові? Може “вони” нарешті повірять, коли він принесе “їм” кров’ю своєю стверджений одчай?! Ним опановує лихоманкова думка принести себе в жертву за Ялового, власною загибеллю врятувати тих, що стоять на черзі!\nТієї ночі, коли він обмірковував усе, зважував і вирішував, він не лягав спати. До самого ранку просидів він за своїм робочим столом. Написав останнього листа. І коли під вікном задзвеніли перші трамваї, він підвівся і вийшов до загальної кімнати. Дружина ще спала, донька Люба збиралася до школи, а старенька мати лагодила снідати. Він привітався, як завжди, з поцілунком і жартами. Повідомив, що сьогодні він запросить до себе друзів, отже треба приготувати чай. Потім підійшов до телефона і став дзвонити до своїх друзів письменників. Усіх просив прийти сьогодні до нього, послухати його новий твір, який він написав порядком соцзмагання з Епіком.\nЗа годину у Хвильового вже був О.Досвітній і Мик. Куліш. Сходилися й інші запрошені письменники. Усім упав у вічі надзвичайно піднесений настрій Хвильового. Він був схожий на людину, яка трошки випила. За чаєм розійшовся ще більше. Узяв гітару і з почуттям проспівав кілька улюблених пісень… Усі були захоплені. Але всі з нетерпінням чекали початку читання нового твору. Хтось нагадав про це Хвильовому.\n— Ах, так! — схопився Хвильовий, — сьогодні я вас справді здивую. Мені так важко було писати цей твір. Але я зрозумів, яким мусить бути письменник в сталінську епоху. І тому в мене з’явилось таке надхнення до цього твору. Може, сьогодні навчу я і вас, як треба й як не треба писати в наш час.\nЗ цими словами він швидко зник за дверима свого кабінету.\nКілька хвилин чекали друзі в повній тиші, поки вийде Хвильовий з новим твором.\nРаптом в кабінеті письменника почувся короткий, як тріск, револьверний постріл. У ту ж мить кинулися друзі до кабінету. За столом, відкинувши голову на спинку крісла, сидів Хвильовий.\nВ опущеній руці тримав він стиснений наган. Кругом крісла, як сніг, лежали білі клаптики подертого роману “Комсомольці”. На них червоніли бризки крові.\nНа столі сліпою плямою білів прямокутник паперу, передсмертний лист, в якому Хвильовий писав:\n“Арешт Ялового переконав мене, що починається переслідування українських письменників.\nКров’ю моєю можу засвідчити, що Яловий ні в чому не винен…”\nНа похоронах Хвильового ще були присутні всі ваплітяни.\n13 травня 1933 року Хвильовий покінчив життя самогубством, а тоді ж у травні був заарештований О.Слісаренко. Скоро після того — О.Досвітній і Остап Вишня, дещо згодом черга прийшла на інших!..\nЛІКВІДАЦІЯ ЛІТЕРАТУРНИХ ОРГАНІЗАЦІЙ\nУсі українські літературні організації припинили своє існування на початку 30-их років в один і той самий спосіб. Вони не були закриті або розпущені. Радянська влада ніколи не вдавалася до подібних заходів, що могли б здатися недемократичними. Українські літературні організації перестали існувати в інший спосіб, так би мовити, автоматично, самі собою, через неучасть в них їх членів.\nПовторюємо: жодна з організацій не була заборонена. Влада не припускала адміністративного втручання у внутрішнє життя організацій. Воля зборів, слова й друку не була ніколи порушена. Усі демократичні права були повністю й цілком застережені. Що ж до того, що члени організацій були репресовані, то це інша справа! Вони ліквідовані не як письменники, а як контрреволюціонери й клясові вороги.\nНе забудьмо: позаклясової літератури немає. Є тільки клясова література. Тобто іншими словами, з одного боку, пролетарська література, і, з другого боку, антипролетарська, клясововорожа література, абож, що те саме, література, яка підлягає знищенню. Оскільки ж пролетарської літератури як такої взагалі не існувало, то це й значило, що вся література без жодних винятків підлягала знищенню.\nГасло пролетарської літератури — тепер в перспективі минулих років це видно цілком і безперечно чітко — не було творчим гаслом, бо жодної пролетарської літератури створено не було. Спроби вкласти в поняття пролетарської літератури якийсь позитивний зміст, саме через зробітничення тематики й автури, через фактичну пролетаризацію літератури, отже через висування робітничого, пролетарського автора від верстату, кінчилися крахом. Усі ці спроби зазнали цілковитої невдачі. Це був чистий блеф.\nПоняття пролетарської літератури було не позитивним, а неґативним поняттям, яке реального сенсу набувало тільки з протиставлення і в протиставленні, отже як принцип заперечення. Це й призвело до створення такого становища, яке існувало з початку 30-их років: твір письменника оцінювала не літературна критика, успіх літературного твору вирішував не читач, доля письменника й найменшою мірою не залежала від талановитости написаних ним творів.\nЦентр ваги був перенесений з літературної специфіки на моменти позалітературні, які до літератури прямого відношення не мали, а пов’язані були з клясовою, отже соціяльно-політичною боротьбою, запроваджуваною партією. Природно, що справами літератури відали органи політичного управління держави. Так створювався відомий підхід до літературних проблем.\nПіднятий мавзер і постріл в потилицю були принципами організації не тільки всього державного ладу, але разом з тим і літератури. Большевизм в 30-их роках не запроваджував інших метод організації літературного процесу, крім однієї, що була універсальною: методи ліквідації ворожих пролетаріятові кляс.\nПерелічувати імена членів якої-небудь української літературної групи це називати письменників, які були заслані, розстріляні, покінчили життя самогубством, померли від хвороб на засланні, не витримали жорстоких умов і суворого північного клімату, абож збожеволіли. Повісився Борис Тента, застрелився Микола Хвильовий. Були розстріляні Григорій Чупринка, Дмитро Фальківський, Григорій Косинка, О.Влизько, Ладя Могилянська. Живим спалений був поет Свидзинський. До розстрілу був присуджений Євген Плужник.\nІндивідуальне нищення окремих українських письменників оберталося на групове. Справа йшла про винищення не окремих письменників, а цілих груп, більше того: цілої української літератури в усьому її обсязі. Знищенню підлягала українська література, як така. Тим то про українську літературу 20-30-их років можна сказати, що це була література ліквідованих!.. “Трагедія української літератури, якій подібної не знайти ніде в світі, в тому, що знищено зовсім або зламано не одну ґенерацію творців тієї культури і потоптано великі духовні скарби” (С. Гординський. Те, що лишається. Студ. прапор, 1943, 2-3, стор. 41). При цьому не грало жодної ролі, чи була дана літературно-мистецька група “права” чи “ліва”, “пролетарська” чи “непролетарська”, чи складалася вона з партійних чи безпартійних, з підлабузників і алілуйників чи, навпаки, шляхетно стриманих, чи проклямувала вона деструктивізм, футуризм чи клясицизм, верлібр чи клясичні форми сонета. Усе це не мало жодного значення! Над усім панував один і той самий незмінний, але фатальний закон: закон насильства, якому большевизм надавав вагу соціяльної і політичної формули.\nВ процесі послідовного розгорнення репресивних заходів, які застосувала радянська влада до української літератури, рік 1934 годилося б назвати межовим. Усе, що було досі, мало тільки попередній, так би мовити, епізодичний або екскурсивний характер (приміром, розстріл Чупринки, арешт Максима Рильського, Михайла Івченка і Л. Старицької-Черняхівської в зв’язку з СВУ). Зосереджений масовий удар, завданий большевизмом українській літературі, припав на 1934 рік. Більшість українських письменників і більшість українських літературних організацій припинили своє існування саме цього року.\nПровідним осередком в українській літературі 20-их років була, розуміється, “Вільна Академія пролетарської літератури”, скорочено “Вапліте” (згодом “Пролітфронт”), літературна організація, що виникла й розвинулася з ініціятиви й при безпосередній участі Миколи Хвильового, втілюючи на практиці висунені останнім гасла боротьби за творчу якість і академізм, за європейський рівень української літератури проти масовізму, просвітництва й епігонського наслідування російської літератури.\nДо складу Вапліте входили: П. Тичина, Микола Хвильовий, О. Слісаренко, В. Яловий, М. Йогансен, Гордій Коцюба, П. Панч, М. Майський, Г. Епік, О. Копиленко, І. Сенченко, Ю. Смолич, О. Досвітній, І. Дніпровський. З їх числа в 1933-34 pp. були ліквідовані: Яловий, Мик. Хвильовий, Ол. Досвітній, О. Слісаренко, Гр. Епік, Мик. Куліш, О. Вишня (коли писалася ця праця, про долю Остапа Вишні ще нічого не було чути. Про його поворот із заслання стало відомо щойно після війни), М. Йогансен та інші, — Гвардія української літератури. Гвардія, яка стояла на передовій лінії літературного фронту і яку було винищено першою.\nДосить з усіх ваплітян згадати тільки про одного, про Миколу Куліша, щоб з усією ясністю зрозуміти, що важила в українській літературі ця група і який великий удар наніс большевизм українській літературі ліквідацією “Вапліте”.\nКуліш як драматург — це зоряний патос нового українського театру. П’єси Куліша (“97”, “Народній Малахій”, “Мина Мазайло”, “Патетична соната”) визначають вершковий досяг української драматургії за останні десятиліття.\nЧим був в галузі театру “Березіль”, створений Лесем Курбасом, тим у галузі драматургії був Микола Куліш. В особі Куліша “Березіль” знайшов свого драматурга, і Куліш в “Березолі” свій театр. Курбас і Куліш сполучилися, щоб визначити шляхи модерного українського театрального мистецтва.\nМ. Куліш ішов у річищі того ж літературного творчого стилю, що й Микола Хвильовий. Хаотичний і неврівноважений ліризм, патетика, сполучена з поривчастістю і сповнена одночасно якоїсь хоральної повноти звучання, спазма напруженого й урваного почуття, імпресіоністична розхристаність, абстрактна реалістичність символіки, глибоко суб’єктивної й разом з тим знесеної на ступінь проблеми й принципу, — ці риси складають особливість усіх п’єс Мик.Куліша, починаючи з “97”, де відтворені жахливі часи голоду на Україні початку 20-их років, і кінчаючи “Патетичною сонатою”, піднесеним твором, сповненим одчайдушного болю й доведеної до межі нудьги. “Це твір, — зазначає про “Патетичну сонату” С.Гординський, — один з тих, при яких ми починаємо розуміти, що є національне мистецтво і чим воно різниться від дійсної совєтської творчости в українській мові”.\nДуже скромна, непомітна, з зовнішнього боку неімпозантна, одне слово, нерепрезентативна людина. Типова людина третього стану!.. В скромному вбранні, в темній сорочці з вузенькою стрічкою, Микола Куліш нагадував швидше вчителя сільської школи, справляв враження швидше кооперативного діяча районового маштабу, ніж драматурга столичного театру, яким він був.\nЗа своїм змістом ідеологічно п’єси Куліша цілком ішли в річищі хвильовизму, були криком враженого почуття українця проти большевизму і виявом розгублености перед жахом диктатури пролетаріяту, що нищить село. Органи диктатури розчавили письменника, але лишився біль і лишилося мистецтво, що втілило біль і протест розчавленої людини.\nТого ж пам’ятного в українській літературі 1934 року, окрім Вапліте-Пролітфронту, була ліквідована так само й друга, не менша своєю мистецькою вагою, київська літературна організація Ланка — Марс.\nЛапка-Марс для Києва була тим, чим для Харкова була Вапліте-Пролітфронт: чільною організацією, що об’єднувала переважну більшість письменників цього міста.\nДо Ланки-Марсу входили письменники: Євген Плужник, Дмитро Фальківський, Микола Терещенко, Тодось Осьмачка, Григорій Косинка, Михайло Івченко, Валеріян Підмогильний, Борис Антоненко-Давидович, Борис Тенета, Володимир Ярошенко, Гр.Брасюк, Дмитро Тась (Могилянський), Марія Галич та інші.\nЗа винятком Марії Галич, талановитої письменниці, що свої невеличкі оповідання писала в лірично-імпресіоністичній манері Стефаника, і, хоч не була репресована разом з іншими, але примушена була замовкнути на десять років аж до наших часів, всі інші члени Ланки-Марс були репресовані. Михайло Івченко був арештований дещо раніш, у зв’язку з процесом СВУ. Дехто дещо згодом (приміром, Дмитро Тась). Але переважаючу більшість ув’язнили 1934. В грудні того ж 1934 року із складу Ланки-Марс були розстріляні Григорій Косинка і Дмитро Фальківський.\nГрудневі розстріли відбулися — хронологічно — після вбивства Кірова! Та, хоч за офіційною версією, посилення червоного терору, мовляв, і було відповіддю уряду на вбивство Кірова, однак арешти тих, що були розстріляні в грудні 1934, припали на час ще перед цим. Жертви відплати були визначені й підготовані заздалегіть.\nПосилання на випадок з Кіровим було не більше як декоративним жестом. Кривава математика диктатури, рахунки вбивств, альґебраїчні схеми клясової боротьби діяли незалежно од будь-яких привхідних обставин.\nІ тут ніщо не мало ваги: ані сухоти Євгена Плужника, ані втеча з Киева, спочатку на Урал до Свердловська, а потім далі до Середньої Азії Бориса Антоненка-Давидовича, який засудив був себе на добровільне вигнання, ані знезброєність притисненого до стіни Косинки, ані розгублена замкненість і відхід від літератури Валеріяна Підмогильного, ані хвороба Тодося Осьмачки.\nВсе це не мало жодної ваги: ані талант, ані одчай, ані опір, ані капітуляція. Борис Тенета спробував шукати собі порятунку в утечі, спочатку до Одеси, тоді на Кавказ. Йому здавалося, що можна сховатися, перечекати, що пронесеться вихор — і досить на деякий час стати непомітним, забитися в якийсь глухий куток, — і він врятує себе. Загнаний, зацькований в безнадії, усвідомивши безвихідність, він повісився.\nТодось Осьмачка не був ані розстріляний, ані засланий. Його заховали до будинку божевільних. Експертиза приходила за експертизою. Лікарня за лікарнею. Іспитовий термін за іспитовим. В перервах, коли його випускали, він голодував. Він блукав по вулицях міста. Дні просиджував у бібліотеці. Ночами влаштовувався спати на сходинках східців, підклавши під голову цеглину, або на купах вугілля в сутеренах великих будинків коло казанів центрального опалення. О, він дуже добре пізнав, які важкі сходинки чужих ґанків і який гіркий хліб за чужим столом!..\nБольшевизм усунув з своєї урядової практики поняття розвитку, ідею, яку 200 років тому висунув неаполітанський історіограф Джованні Баттіста і Віко і яка лягла в основу всієї новішої історіософії. Функції розвитку, що мусив бути природним і в своїй природності послідовним, була протиставлена функція ката, акція насильницького втручання в процеси й явища, що склалися незалежно від централізованої волі влади.\nТак уже наприкінці 20-их років природний процес послідовного розвитку української літератури був ґвалтовно урваний. З українською літературою большевизм покінчив раніш, ніж вона встигла в галузі прози дати такі ж зрілі творчо завершені плоди, як в поезії.\nРівень досягнень української прози в другій половині 20-их років визначається романом Підмогильного “Місто”.\nСвій літературний шлях Валеріян Підмогильний почав з блідих і, слід визнати, досить безбарвних оповідань (“Історія пані Ївги”). Але роки принесли досвід, поглибили психологічні характеристики, поширили обсяг спостережень. Автор фізично й духовно зміцнів, виріс. Від невеличких оповідань він перейшов до творів великого розміру, до постановок загальних і принципових тем.\nВ основу написаного ним роману він поклав тему, яку не можна назвати інакше, як чільною для всієї української літератури того часу: взаємини міста й села, стихійний плин української молоді з села до міста, шлях урбанізації селянського парубка, проблема постання нової української інтеліґенції з селянського підґрунтя.\nЩоправда, натуралістичний психологізм, спертий на бальзаківсько-мопасанівську манеру письма, при наявності часткових зривів і деякій вайлуватій важкуватості, а також певній ще не переможеній “літературщині” свідчили, що цей роман є плід “учбових років”, але що він має стати в русі до прийдешніх досягнень. Та вже був кінець!..\nІ на процесі СВУ А.В. Ніковський з приводу своєї ентузіястичної, піднесено-похвальної статті про “Місто” В.Підмогильного, вміщеної в “Житті й Револіції”, мусів був сказати, повторюючи офіційно-урядову, йому запропоновану формулу, що свою прихильну рецензію він написав з метою завербувати письменника до членів СВУ!..\nВ. Підмогильний з кінцем 20-их років перестає писати. Він почуває себе дезорієнтованим.\n— Я не знаю, що писати! — зауважив він з гіркістю при зустрічі десь на початку 30-их років.\nДля нього ще лишився єдиний рід літературної праці — робота перекладача, В цей час його ім’я стає вже забороненим для української літератури, хоч “Ґі де Мопасан” з підписом “редакція й переклад В. Підмогильного” покищо дозволені. Але тільки покищо. Бо за деякий час з бібліотек будуть вилучені всі твори В. Підмогильного, а на титульних сторінках Мопасана фіялковим олівцем або атраментом надруковане прізвище “Підмогильний” буде дбайливо затерте.\nМи не знаємо, чи живе ще Валеріян Підмогильний, чи слабкий, кволий і недокірливий, він не витримав жахливих умов заслання і загинув!.. Та в списках закатованих, як і на сторінках історії української літератури 20-их років його ім’я знайде своє почесне місце.\nВ грудневому спискові розстріляних 1934 року, окрім імен Косинки й Фальківського, названі були також імення Олекси Близька й Костя Буревія.\nЦе значить, до списка вносили за принципом представництва. Кожна літорганізація була репрезентована двома членами. Два члени від Ланки-Марса. Два члени од “Нової ґенерації”…\nЛанка-Марс була право-централістичною літературною групою. “Нова генерація” — лівофронтівською. Наявність в спискові представників як Ланки, так і “Нової ґенерації”, Косинки, з одного боку, і Близька, з другого, вказували на обсяг терору, який запровадили з кінця 1934 року на Україні большевики. Ліквідації підлягали всі без винятку українські літературні організації. І “ліві” й “праві” однаково повинні були бути знищені.\nДва члени “Нової генерації” були розстріляні, решта лівофронтівців були заслані. Розстріляні були, як згадано, Олекса Влизько й Кость Буревій, заслані Ґео Шкурупій, Гро Вакар, Валеріян Поліщук, дещо згодом метр і основоположник українського футуризму Михайло Семенко. Були репресовані так само Дм. Бузько, Ґео Коляда, П. Колесник та інші, які, хоч і не були “правовірними” “ліфівцями”, але так або інакше були причетні до “Нової генерації”.\nЗа що був Влизько розстріляний? У О. Влизька не було антисовєтського минулого Косинки. Він не брав участи в збройній боротьбі проти совєтської влади в роки селянської війни, і критика не мала приводу називати його “трипільським бандитом”. Знов таки О. Влизько не займався перекладами з латинської мови і цим не виявляв буржуазну суть поста, який відгороджується від сучасности.\nО. Влизько був глухонімий. Треба було мати колосальну внутрішню духовну силу, щоб повстати проти себе самого, щоб зламати себе, щоб слово, безвучне для себе, примусити звучати для інших. Обмежений рамками зорового сприйняття, він спромігся відкрити в собі джерело звукової творчости. Не дурно, як поет, Влизько оспівував активність і чин. Звукова мова була для нього абстракцією, але в своїх поезіях він спромігся досягнути, як зазначає Є.Маланюк, “нечуваного ритмічного й інтонаційного багатства”. Єдиним способом порозумітися було для нього письмо. Він “розмовляв” пишучи. Писав на шматку паперу запитання і читав написану відповідь. Він жив в абсолютній тиші, і навіть в останній момент він не почув пострілу, яким йому був розтрощений череп.\nКость Буревій (1888-1934), театрознавець, драматург, публіцист, літературний критик, автор кількох монографій з історії театру й малярства, писав в “Новій генерації” — під псевдонімом Едварда Стріхи. Року 1923 він був заарештований у зв’язку з есерівським процесом. Під арештом пробув тоді він півроку. Року 1934 він був заарештований вдруге і тоді ж розстріляний. Його історична п’єса “Павло Полуботок”, опублікована уже за наших часів, відображає “тяжбу” між Москвою і Україною. Переносячи дію в перспективу минулого, автор висвітлює настрої, властиві для української інтелігенції 20-их років, конфлікт між українською інтелігенцією й владою. Хоч Полуботок і не пішов за Мазепою, але Петро все ж таки кинув його до в’язниці. Написана з живим болем і високим піднесенням, сцена зустрічі царя Петра з ув’язненим Полуботком в казаматі Шлісельбурзької фортеці складає найсильніше місце в п’єсі Буревія.\nСеред “ново-ґенераторців” Ґео Шкурупій був, безперечно, найобдарованіший. Він був живий і жвавий, здібний письменник, друг і близький приятель О.Влизька. Його повість про Шевченка, що друкувалася в зошитах “Нової генерації”, зроблена з темпераментом і своєрідно. Свого часу він починав з епатації й деструкції. З роками він почав думати про консолідацію української літератури. Поділ літераторів на окремі угрупування губив свій сенс. Це був уже перейдений етап. З роками буяння молодої задерикуватости почала проступати в Шкурупія свідомість зрілої рівноваги. Надходив, здавалось, радісний і спокійний час “збору винограду”. Але келех гіркого й каламутного вина довелося випити молодому, що стояв на порозі творчої зрілости, письменникові. О. Влизько був розстріляний. Шкурупій опинився на Соловках. “Ґео Шкурупій виявився у неволі добрим приятелем — чесним і відданим. Коли був не дуже втомлений після роботи, то або рибу ловив, або мріяв про те, як він піймає справжнього, живого північного білого медведя. Певне це для жартів і розваг” (Краківські Вісті., 1943, № 258).\nТієї самої долі, що й співробітники “Нової генерації” — Буревій, Влизько та Шкурупій, — зазнав хоч і дещо згодом, також і Михайло Семенко. Михайло Семенко був основоположником футуризму, пересадженого на український ґрунт. Він був далеко більшою мірою доктринером, ніж письменником. В кожнім разі творення доктрини літературного деструктивізму і можливість грати ролю вождя в своїй хоча б і невеличкій групі його приваблювали далеко більше, ніж літературна творчість як така. Він мавпував совєтську політичну дійсність, де так само деструкції, абстракціям доктрини і принципу групової виключности надавалася перевага перед творчою працею.\nЯк і багато іншим, йому здавалося, що підкреслена лояльність може його врятувати. В цей час він з такою ж підкресленою навмисністю демонстрував свою лояльність, як 17 років тому свої черевики з перламутровими ґудзиками. Це було в грудні 1935 року.\nВ день оголошення конституції, коли Михайло Семенко зустрівся в ресторані з поетом Рильським, Семенко настирливо тягнув Рильського іти слухати по радіо промову Сталіна.\n— Ходімо! Ми спізнюємося!\nP. волів, замість слухати промову, випити ще чарку.\n— Та зараз! Ось ще по одній!\nІ не пішов. Семенко нервувався і не ховав свого обурення. Зрештою кинув Рильський “Ну, то я йду сам!” і розлютований пішов.\nВін не хотів — боронь Боже! — бути запідозреним у відсутності “ентузіязму”! Та даремно!.. Він був ліквідований, як і інші українські поети. Хіба намагання бути лояльним не є ясним доказом нелояльности?.. Нічим іншим, як проявом двурушництва і способом маскування?.. Істини доктрини, які довелося пізнати Семенкові, опинившись за ґратами в’язниці, сидячи за столиком перед слідчим.\nКінець даної справи не означав припинення взагалі репресій. Навпаки, це означало тільки початок нового судового процесу. Наприкінці березня 1935 року була закінчена справа Ланки-Марса. 28 березня 1935 був оголошений вирок Плужникові. А вже через місяць, у ніч з 27 на 28 був заарештований Микола Зеров. Його заарештовано першим. Після нього — влітку — був заарештований другим Павло Филипович. Третім восени, 5 вересня, — Мих. Драй-Хмара.\nЯдро справи склали “неоклясики”. До цієї ж справи були прилучені інші, хоч вони й не мали ніякого відношення до неоклясиків. Але їх взяли за черговими “розвьорстками”. З ними треба було теж щось зробити, кудись їх приточити, пов’язати з якоюсь — не все одно з якою? — справою.\nДо групи, що складалася з трьох “неоклясиків”, були прилучені ще інші: вдруге заарештований Ананій Лебідь, молодий поет Марко Вороний, син Миколи Вороного, а також співробітник Історичного музею Борис Пилипенко, що саме й дав належні викази щодо “організації”, з підписаних визнань якого, як кажуть, і зав’язався вузол справи, Об’єктивність визнань останнього була тим більша, що ніхто з перелічених вище осіб не мав з ним ніколи жодних стосунків. Це саме слід сказати також і відносно Марка Вороного, бо й він ніколи ніяких зв’язків з неоклясиками не підтримував. Ці два були прилучені до перших в порядку, так би мовити, примусового асортименту.\nПевне, були ще і інші статисти, пішаки, які знадобилися тільки для того, щоб повністю укомплектувати мітичну “організацію”, Аджеж кожна організація повинна була мати належну кількість людей. Це був факт, який не міг бути спростований, і з цього цілком безперечного, аж ніяк не заперечуваного факту й робилися слідством всі дальші висновки про приналежність до даної організації певних осіб. Саме на цій підставі й був зроблений висновок про приналежність до “терористично-націоналістичної групи, очолюваної проф. Миколою Зеровим”, окрім неоклясиків: Павла Филиповича й Михайла Драй-Хмари, ще згадуваних — співробітника Історичного музею Бориса Пилипенка, Марка Вороного, Ананія Лебедя тощо.\nЗагальну картину того, що відбувалось по той бік в’язничних ґрат, малює Гр.Костюк, який був тоді ув’язнений і одного разу ненароком зустрівся з одним з учасників цього судового процесу.\n“На початку січня 1936 мене викликали на черговий допит. У почекальній камері тюремної комендантури я застав людину, висохлу й сіру. Привітався й сів. Раптом людина підводиться й каже:\n— Ви не пізнаєте мене? А я вас знаю. Добрий вечір!\nЯ вдивляюся і пізнаю. То був Ананій Лебідь, літературознавець, редактор і дослідник творів М. Коцюбинського. Я зрадів і почав закидати його запитаннями:\n— Ви давно сидите?\n— Вже другий рік.\n— В якій справі обвинувачують вас?\n— В приналежності до терористично-націоналістичної групи проф. Миколи Зерова, — іронічним тоном, з злобою в серці, відповів Лебідь і дивився на мене з мертвою посмішкою на посірілому чи, вірніше, спліснявілому і засмученому обличчі.\nЯ остовпів. Бувши на волі, я не знав про арешт Зерова. Після остовпіння від такого повідомлення я запитав Лебедя:\n— Так Микола Костевич тут?\n— Де ж йому тепер бути? — ніби глузливо відповідає Лебідь.\n— І тепер провадиться слідство?\n— Ні, вже слідство закінчилося. Нас сьогодні оце всіх викликають до прокуратури, щоб вручити на руки обвинувальний акт, а за пару днів почнеться процес.\n— Вас що, трійка судить?\n— Ні, виїзна сесія Верховного воєнного суду СССР.\nЯ був докраю приголомшений. Я знав, що значить судовий процес виїзної сесії Верховного суду СССР. Це в більшості — розстріл.\nОбвинувачено їх за 6, 8 і 11 пунктами 54 ст. К.К. УРСР, отже: в шпигунстві на користь чужоземної держави (6 пункт), в підготуванні й спробі вчинити терористичні замахи на представників уряду та партії (8 пункт) і, нарешті, в приналежності до таємної контрреволюційної організації (11 пункт).\n— Звідки такі дикі, не сполучені ні з якою, здається, людською логікою обвинувачення групи вчених і поетів?\n— Як звідки? А ГУКУС (ГУКУС — студентський гурток культури українського слова при Київському ІНО)! А Літературознавчий семінар підвищеного типу при ІНО? А група неоклясиків? Це вам що, не організація? — зі злобним сарказмом майже викрикував у відповідь Лебідь”.\nПрофесора з дня в день, з ночі в ніч примушували — примушували? ні, переконували — визнати, що керований ним семінар в ІНО це зовсім не семінар, а тільки легальною формою замаскований гурток злочинців, змовників, убивць. Що приятельські зв’язки поетів це не особиста приязнь і не дружба поетів, а форма конспірації, союз терористів, шифр, ширма, спосіб акції.\nПрофесор був добрим знавцем латинської мови, Він був бездоганним, виключно блискучим поетом, досконалим перекладачем. Він перекладав з латинської мови античних авторів, — Верґілія, Горація, Катула. Хіба це не достатня причина вимагати від людини визнання в контрреволюції, антисовєтській діяльності, в терористичних намірах?\nЯк так? А так:\n“Неоклясики, як представники певної літературної течії, вважають за свою літературну плятформу провадити і далі форми та методи грецького й римського мистецтва”, — писав 1930 Є.Гірчак. “Тут уже в цьому, — продовжує автор, — виявляється їхнє невизнання нашої радянської сучасности й дійсности, їхня втеча від неї, їхній світогляд. Тут уже виявляється їх певна клясова суть і специфічна метода клясової боротьби”… І, нарешті, як прикінцевий висновок: “З неоклясиками точиться боротьба через те, що вони відбивають, виявляють і репрезентують клясові інтереси української буржуазії” (стор. 47).\nЯкою безглуздою фантасмагорією не здається ця дика цитата, вона вносить цілковиту ясність в суть справи, з’ясовує ступневу послідовність переходу від факту — цілком, розуміється, безперечного, — що Зеров займався перекладами римських поетів, до обвинувачення його ж в контрреволюції й тероризмі.\nЩо значить, що даний поет перекладає Катула й Верґілія, отже, інакше кажучи, що він не бере для своєї творчости, поетичної діяльности тем з сучасної совєтської дійсности?.. Чи не значить це, що він уникає, отже не визнає цієї совєтської дійсности? Але що таке невизнання, розцінюване як певний політичний акт? Це виступ проти совєтської влади, її заперечення, яке, як і кожен політичний виступ, як і кожне політичне заперечення, знаходить свій вияв в актах агітації, вербування однодумників, в створенні організації, в актах диверсії, саботажу, шпигунства, кінець-кінцем досягаючи свого завершення в тероризмі.\n“Професора і поета Миколу Зерова, людину лагідної вдачі, людину, що ніколи в руках зброї не мала, людину гуманну, нездібну не тільки вбити когось, а навіть скривдити, зробили провідником терористичної групи. Його категорично обвинувачували, що він вже в останньому році дійшов був до такої бойової експанзії, що всім своїм співучасникам дав конкретне терористичне завдання з точно визначеним часом його виконання. Акт терору мав здійснюватись над Постишевим, Петровським та іншими”.\nЗвичайно, за подібне обвинувачення належало було притягти до судової відповідальности, насамперед того співробітника Історичного музею, що дав неправдиві викази, а тоді слідчих, які дали хід подібному обвинуваченню. Безпідставна сміхотворність останнього, дорівнюється тільки його трагізму. Треба уявити тільки душевний стан людини, яка опинилася перед фактами подібного обвинувачення. Більше того, яка повинна була, кінець-кінцем, визнати це.\nБув грудень 1934. Це сталося того дня, коли в пресі оголошено було про розстріл Косинки, Фальківського й інших. Зеров, схвильований несподіваною звісткою, піддаючись першому вияву, сказав, бувши у Рильського:\n— Вшануймо загиблих!\nВін був поетом і, як поет, був схильний до деякої деклямаційної патетичности. Схвильоване почуття вимагало вислову.\nСлова, які вирвалися під першим враженням в вузькому гурті приятелів, стали предметом окремого детального розгляду під час слідства, очної ставки між Зеровим і Рильським, обвинувачення Зерова в антисовєтській демонстрації, більше — в організації громадського вшанування розстріляних!..\n“Зерова обвинувачено, що саме він з своєю неоклясичною групою, коли було розстріляно Г.Косинку та інших, зібралися у приміщенні Максима Рильського і там улаштували громадську панахиду пам’яті розстріляних”.\nЗерову, Филиповичеві, Лебедеві дали по 10 років далеких таборів з конфіскацією всього їм належного майна.\n“Як не дивно, — зазначує Гр.Костюк, описуючи свої переживання, коли він довідався про цей вирок, — я був ніби щасливий. Я ждав розстрілу, а тут 10 років. Все ж таки якісь перспективи, якісь надії вижити. Це дуже дивне психологічне почування в’язня. Пізніше мені доводилось спостерігати те саме не тільки на собі, а й на багатьох в’язнях, що вже їм було, як то кажуть, на волосок від смерти”.\n1929 року за процесом СВУ було ліквідовано українську інтелігенцію старої генерації. Через п’ять років хвиля червоного терору змила з України середню генерацію української літературної інтелігенції.\nОфіційна радянська циркулярна критика ставила творчу діяльність Зерова в зв’язок з зростанням буржуазії часів непу.\nЦе невірно вже хронологічно, бо всі твори, що ввійшли до “Камени” і “Антології”, були написані перед непом, в роки громадської війни, в період внутрішньої еміграції (20-23 pp.), коли Зеров жив, учителюючи в Баришівці, “болотяній Лукрозі”, невеличкому містечкові на Полтавщині. Ці самотні глухі роки були найліпшими в житті Зерова.\nВ перше п’ятиліття після першої світової війни, в роки 1918-1923, Зеров остаточно склався і виявив себе як високообдарований поет, витончений майстер сонета, довершений перекладач, вмілий редактор, топкий критик і оригінальний історик літератури.\nСупроти спроб пов’язати “хронологічно”, а тим самим і “клясово” Зерова з непом, треба ствердити, що неп не відкрив, а, навпаки, закрив для Зерова двері у літературу. Уже з середини 20-их років до Зерова починає застосовуватися політика всіляких “ущемлений”. Не забудьмо при цьому того основного — і в даному аспекті вирішального — факту, що після двох збірок оригінальних і перекладних поезій “Камени” і “Антології”, які вийшли на початку 20-их років, більше за життя Зерова не з’явилося жодної іншої збірки. “Сонетаріюм”, збірка поезій, яку Зеров готував протягом наступних 15 років, збереглася тільки в рукописі, так і не побачивши світу за його життя.\nЗа багато років до того, як гасло “Європи” стало бойовим гаслом сучасности в світовій боротьбі, Мик.Зеров ясно бачив, що шляхи українського народу це шляхи високої культури й європеїзму, що це основні вимоги й кардинальні умови українського відродження.\nУже тоді большевицька партія розцінила гасло “Європи” як антибольшевицьке гасло, як тезу, в основі своїй, мовляв, антирадянську, що підлягає запереченню. Неоклясиків плямували, як “реакціонерів” і “реставраторів”. Ваплітяни намагалися захистити неоклясиків. Один з керівних ваплітян О.Досвітній запитував: “Чи можна віднести неоклясиків до тих, що хочуть повернути колесо історії назад? Чи прагнуть вони до збереження старого в його протилежності визвольному рухові нашого часу?” (Вапліте, зошит І).\nЧервневий пленум ЦК КП(б)У 1926 року відповів на це позитивно, давши директивні вказівки щодо політичної оцінки неоклясиків: “Тепер серед українських літературних груп типу неоклясиків спостерігаємо ідеологічну роботу, розраховану саме на задоволення потреб української буржуазії, що зростає. Характерне для цих кіл прагнення спрямувати економіку України на шлях капіталістичного розвитку, тримати курс на зв’язок з буржуазною Європою!..”\nКурс на культурний зв’язок з Європою був розцінений як антирадянський курс, як прагнення спрямувати Україну на шлях капіталістичного розвитку. Всілякі дальші коментарі, як то кажуть, зайві. Жодні уточнення не потрібні.\nНа всю літературну діяльність Зерова, як поетичну, так і критичну цією постановою був накладений інтердикт. Сучасність для нього була заборонена. Для нього лишалася тільки одна ще ділянка: галузь історично-літературних студій. На ці позиції Зеров і сходить в другій половині 20-их років з кінцем “літературної дискусії”. Він пише передмови до творів українських письменників, що їх видавала “Книгоспілка” та “Сяйво”. З цих статтей складається книжка “Од Куліша до Винниченка”.\nАле на цих позиціях пощастило затриматися недовго. Процес СВУ на початку 1930 року став зламним етапом. “Книгоспілка” була реорганізована, “Сяйво” закрите. Куліш і Винниченко оголошені фашистськими письменниками. В числі інших, заарештованих в зв’язку з процесом СВУ, взято також Максима Рильського, — погрозливе попередження для всіх неоклясиків. Бо хто зна, чи цю долю не приготовлено й для кожного з них?..\nЛютий-березень 1930 року. Зерова примушують виступити “свідком” на процесі СВУ. І хоч суд, після дачі Зеровим виказів на запитання голови суду, і не каже затримати свідка, але становище Зерова в ці роки (1930-1934) хитке й непевне. Як і всі українські інтелігенти, він живе під постійною загрозою арешту, в атмосфері погроз і цькування. Вище ми навели кілька цитат з книжки Є.Гірчака. Вони достатні, щоб скласти уявлення про нахабну неписьменність, цинічну тупість і погрозливу безцеремонність всіх інших аналогічних!\nКрах приходить за крахом. Кожна сходинка, на яку стає поет, сподіваючись затриматися, заламлюється. Під ногами відкривається чорна безодня нищення. Життя обертається катастрофою. Самогубство Хвильового в травні 1933 року нове мементо для Зерова.\nТак за цих критичних років створюється ситуація, типова взагалі для тих умов, коли творчу працю заборонено, але ніщо при цьому не дозволено. Тим часом мовчання теж заборонене. Людину тримають весь час під вогнем, в становищі постійного нервового напруження. З кожного приводу од Зерова й Филиповича вимагають самокритичних заяв і політичних деклярацій. Писані з примусу й під диктат листи до редакції ставали псевдодокументами “перебудови”.\nОсінь 1934 року приносить утрату за втратою. Невдовзі Зерова остаточно звільнено з університету. З-під ніг вибито матеріяльну базу. Треба шукати якоїсь праці, кидати Україну. В туманній синяві грудня глухо прозвучали постріли: розстріляли Косинку й Влизька!.. Наближалося й стало фактом вигнанство. Зеров переїздить до Москви, шукає яких-небудь випадкових заробітків. Що трапиться. Можливо, літературних, можливо, інших.\nІ це сприймається як образа, ганьба й біль. Зеров примушений стати вигнанцем, поневірятись, шукати якихось поденних заробітків.\nВ останні дні квітня 1935 року Зеров був заарештований.\nВ ці роки він займався перекладами. Переклад Пушкінського “Бориса Годунова” вже не міг вийти під його прізвищем. Він вийшов під прізвищем Леоніда Пахаревського,* який наважився на цей, зрештою, небезпечний крок: після арешту Зерова дати його переклад до театру Франка для пушкінської ювілейної вистави, як це колись і передбачалось, та опублікувати його в друкові під своїм ім’ям.\nВ ці роки Зеров весь час працює над перекладом Верґілієвої “Енеїди”. Ця праця стала для нього чільною роботою. Вона оберталася в подвиг. Вибір був полемічний. Справа йшла про шляхи української літератури. Од перелицьованої “Енеїди” Котляревського до “Енеїди”, перекладеної Зоровим, — такий накреслювався шлях української літератури “між двох революцій” за 150 років.\nМожна зректися всього. Можна дійти до остаточного самознищення. Можна всього позбутися, усе загубити й нічого не мати. Можна потрапити до в’язниці, стати в’язнем. Чимало було тих, що, сидячи під слідством, місяцями витримували гніт допитів і знаходили в собі моральну силу не підписати акт обвинувачення. Але не меншу моральну й творчу силу треба було мати, щоб і під час слідства і потім на засланні продовжувати свій труд над перекладом “Енеїди”.\nІ постать людини з текстом латинського клясика в обірваних кишенях зношеного пальта, що починав свій творчий труд гімназіяльним учителем латинської мови в Златополі і кінчив його в’язнем на Соловках, засуджений на заслання за приналежність до контрреволюційної терористичної організації, стає символічною. Виростає в образ зворушливий і героїчний, де некорисливість праці сполучається з її самовідданою величністю.\n1928 року Михайло Драй-Хмара, талановитий і своєрідний поет, який належав до групи неоклясиків, надрукував сонет “Лебеді”.\nНаведімо цей сонет, і не тому, що він поетично прекрасний, але тому, що має безпосереднє відношення до теми нашої книги.\nдавно приборкані, і влітку й восени\nКоли ж дзвінкі, як скло, надходили морози,\nО, ґроно п’ятірне нездоланих співців!\nДерзайте, лебеді, з неволі, з небуття\nОфіціозна критика розшифрувала “ґроно п’ятірне нездоланих співців” як згадку про неоклясиків (Зеров, Филипович, Рильський, Драй-Хмара, Бурґгарт), а сонет в цілому як бойову опозиційну вихватку проти радянської дійсности, як войовничий заклик з боку опозиції “дерзати”. На заклик поета “не здавати своїх позицій” критика відповіла рішенням, ще раз і ще раз ствердженим, не давати місця неоклясикам в літературі.\nСлавіст з фаху, поет з покликання, дослідник творчости Лесі Українки в галузі української філології, Мих.Драй-Хмара був схильний “дерзать”, не зважаючи ні на що, коли він уважає себе правим. В умовах радянської дійсности він обстоював право людини на індивідуальну правду. Химерна позиція!\nЯк і для інших неоклясиків, його поетична діяльність обірвалась дуже рано. Після першої збірки “Проростень” (1926) друга збірка, яку готував поет через кілька років, не побачила світу. Характерно, він укладав її, не зважаючи на обставини. Друзі доводили йому неможливість вміщати до складу збірки деякі вірші. Він настоював! Йому, щоб переконати, говорили навмисне різні речі. Дарма! Драй-Хмара непохитно тримався свого.\nТаким же упертим і безкомпромісним лишився він і під час слідства. Ми згадували вище: його заарештовано третім з числа неоклясиків 5 вересня 1935 року. Наведений вірш став деклярацією власної поведінки поета після арешту. Уявлення “нездоланости” володіло ним.\nЙому пред’явили те саме обвинувачення, що й іншим, — він був неоклясиком, отже він належав до “націоналістично-терористичної організації Миколи Зерова”. Михайло Драй-Хмара знайшов у собі силу духовної спорности, мужність до кіпця заперечувати це. Він твердо стояв на одному:\n— Жодної такої організації не існувало. До жодної політичної терористичної організації він не входив. Ніхто його не вербував і він нікого не вербував.\nВін твердо стояв на тому, що всі слова і всі поняття мають свій прямий і безпосередній сенс, Він протестував проти спроб вносити в конкретні уявлення й звичні людські взаємини побічний сенс і двозначний зміст. Він протестував проти діялектичного зміщення понять, проти розкладу граней, зрушення меж світу, який він звик вважати реальним.\nНа побаченні він сказав дружині:\n— Я пройшов усі допити, але я нічого не сказав ні на себе, ні на інших!\nНа запитання дружини:\n— Чому тебе забрали? — він відповів:\n— Тому, що я український інтеліґент!..\nВін не підписав визнань, які від нього вимагали. Справу його виділили. У квітні 1936 року окрема нарада, так зване ОСО, заслала його на 5 років далеких таборів.\nЗамість Соловків, Драй-Хмара потрапив на Колиму. Одні з поетів і письменників копали землю, рубали ліс, били каміння, возили торф або рахували трудодні й кількість кілометрів прокладених шляхів, або стерегли городи, поливали й пололи моркву. Драй-Хмара на Колимі в бухті Ногаєво Охотського моря промивав пісок і шукав золота.\nДжек Лондон прочитаний навпаки. Життєписи Рембо або Ґоґена чи Уота Уітмена викладені в іншому аспекті. Певне, він згадував про літературних героїв, і в уяві його прокидалося почуття гіркої іронії.\nВін був “старателем”. У листі, надісланому з заслання до дружини, він писав:\n“Я не можу тобі писати… Якщо я не спочину, я падаю на роботі. Коли я падаю, тоді мене підвішують… Ноги опухли!”\nНе витримавши тяжких умов і тяжкої роботи, Драй-Хмара помер 19 січня 1939 року.\nВ грудневих списках розстріляних 1934 року письменників “Західня Україна” була репрезентована Крушельницькими. Крушельницькі вели комуністичну роботу в Галичині, редагуючи тут просовєтські “Нові шляхи”. Згодом переїхали до Харкова, були тут заарештовані й розстріляні.\nКрушельницькі були розстріляні, інші репресовані й заслані. У тім числі: Дмитро Загул, найвидатніший з поетів групи “ЗУ”, що за часів “Музагету” разом з Яковом Савченком репрезентував в українській літературі символізм, тоді Вол. Атаманюк, В. Ґжицький, В. Ґадзинський, П. Козоріс, Павлик, Дмитро Рудик, Василь Бобинський.\nТрагічна була доля Василя Бобинського (1898 — 1938), поета, який на Західній Україні, разом з Р. Купчинським, Ю. Шкрумеляком та О. Бабієм, брав участь у редагуванні “Митуси”. Тікаючи від переслідувань польської поліції, він спробував шукати собі притулку в УРСР. Однак за деякий час був репресований у Харкові й опинився на Соловках.\nНіщо не було ґарантією: ні талант, ні вік, ні навіть партійність. В 30-их роках партквиток перестав бути охоронною грамотою на життя. Ми вже згадували про партійців з числа ваплітян: Хвильового, Ялового, Досвітнього. Року 1932 за свою книгу з враженнями од подорожі за кордон виключений був з партії й незабаром репресований Євген Черняк. Розстріляний був фундатор і голова “Плугу” Сергій Пилипенко. Повісився, ми вже згадували, зі складу “Ланки” Борис Тенета. Ліквідований був Мик. Любченко (Кость Котко).\nСтановище радянського “вельможі” нічого не змінювало в особистій долі людини. З рядових аспірантів “катедри марксизму-ленінізму”, за вибором П. Постишева, А.Г. Сенченко опинився в ролі голови новоствореного, замість ВУСПП’у, Союзу радянських письменників (СРПУ). Ще раз повторилася в радянському житті одна з кар’єр з казок “1001 ночі”. Раптом спалахнувши, сенченківська зірка за деякий, зрештою, недовгий час згасла. Згасла?! В СССР це значило: людину розстріляли.\nНавіть вусппівська ортодоксальність не врятувала таких “вождів” “пролетарської літератури”, як Ів. Микитенко, Ів. Кириленко, В. Десняк (Вас. Василенко), Борис Коваленко, Євген Шабліовський.\nЗ цього погляду особливо характерна історія Ів. Микитенка. Наприкінці 20-их — на початку 30-их років Іван Микитенко не мав конкурентів. Його офіційне становище в українській літературі можна порівняти хіба що тільки з сучасним становищем Ол. Корнійчука. До речі, як і Корнійчук, він писав драми. П’єси Микитенка, разом з п’єсами Кіршона, визначали з тих часів основний напрямок тодішнього радянського театрального репертуару. Микитенко їздив до Еспанії під час тодішньої громадянської війни. Він очолював письменницьку делегацію на якомусь з партз’їздів. Він був одним з найбільших людей в СССР. І одного разу, вийшовши з дому, він зник, більше не повернувся додому. З приводу його зникнення ходило багато версій. Говорили про самогубство, про втечу, про невпізнаний труп, знайдений у Святошинському лісі під Києвом, зрештою про 15 років заслання… “Вірного сина церкви” Микитенка “спалено”, як і “еретика” та “схизматика” — Хвильового.\nЗа часів “літературної дискусії” 1925-27 в боротьбі за ортодоксію “пролетарської літератури” проти неортодоксальности “антипролетарських” неоклясиків висунувся Борис Коваленко. Іван Микитенко очолював ВУСПП, Борис Коваленко — “Молодняк”. До “Молодняка” входили наймолодші письменники, які прийшли до літератури з комсомолу, комсомолом виховані й виплекані. Чи треба казати, що вони, за дуже небагатьма випадками, були майже всі ліквідовані (Борис Коваленко, Дмитро Чепурний і т.д.)?\nОднаковими шляхами простували за радянських часів письменники наймолодшої ґенерації, “ровесники Жовтня”, і письменники старої, до 70-их років, ґенерації: Григорій Чупринка, Іван Стешенко, Микола Вороний, Микола Філянський, Юр. Будяк, Євген Тимченко, Л. Старицька-Черняхівська, Агатангел Кримський. Дехто з них раніш, дехто з них пізніш, але всі вони однаково зазнали однієї й тієї самої долі.\nВ 1918 році загинув од руки злочинця поет Іван Стешенко (1873-1918). 1921 був розстріляний ЧК за участь у повстанському русі поет Гр.Чупринка.\nМик. Вороний (1871), основоположник — разом з Олесем та Чупринкою — модернізму в українській літературі, який зі спадом селянської війни емігрував за кордон, а в роки непу повернувся на Україну, наприкінці непу був висланий за межі України, до Воронежа.\nМикола Філянський, поет з тонким і глибоким ліричним даром, автор двох збірок поезій (“Лірика” і “Календаріум”), що вийшли 1906 і 1909, за років революції жив на провінції й лишився, як і інші поети його ґенерації, осторонь од літератури. Працюючи на посаді директора Дніпрельстанівського музею в Запоріжжі, в середині 30-их років був заарештований і засланий.\nМовчав у Запоріжжі Микола Філянський, у Вінниці Валеріян Тарноградський, на Херсонщині Мик. Чернявський, у Боярці під Києвом, помираючи від сухот, Вол.Самійленко. Бідував у Києві С. Буда. Був засланий і потім повернувся до Харкова, де помер 1943, Юр. Будяк.\nЛ.Старицька-Черняхівська (1868) була репресована двічі: перше в зв’язку з процесом СВУ, вдруге на початку війни, восени 1941 р. Великих страждань завдав їй арешт доньки Вероніки. Скільки вона не клопоталася, щоб домогтися звільнення доньки, їй не пощастило досягнути цього.\nДоля батьків і доля дітей була спільна. Репресовані були Вороний Микола — батько і Вороний Марко — син. Були арештовані Людмила Старицька-Черняхівська — мати і Вероніка Черняхівська — донька. У Мих.Могилянського була розстріляна старша донька Ладя, середня донька була заслана, і заарештований та засланий був син, Дмитро Могилянський.\n— Скільки може людина витримати? — питав Мих.Могилянський, коли доля приносила удар за ударом.\nЗ письменників, що народилися в 80-их роках, назвемо Леоніда Пахаревського, Гната Хоткевича, В.Свидзінського. Леонід Пахаревський був репресований десь року 1937. Засланий на північ, він не витримав суворих кліматичних та побутових умов і незабаром помер. Ніхто не знає, чи живий ще Гнат Хоткевич, різноманітно обдарований поет і письменник, етнограф, музика, театральний діяч, колекціонер, мандрівник, що залишив після себе велику рукописну спадщину.\nПоети писали поезії й складали їх до шухляд, писали романи й ховали їх до скриньок. Для кого перекладав Зеров “Енеїду”? Для кого написав Хоткевич свого “Шевченка” й “Довбуша”? Мовчання зводили поети в доброчинність і самотність плекали як ідеал.\nСамотність, труд, мовчання, —\nЛюди культивували обережність. Розмовляючи, озирались довкола. Жили, намагаючись стати найнепомітнішими. Повертались додому, щоб не почув піхто: ані друг, ні ворог.\nЗагудів трамвай і зник поволі.\nЯ один в провулку мовчазному.\nСтрягнуть ноги в глибокий порох,\nНе почує ані друг, ні ворог,\nЯк я наближаюся додому (1934)\nНародившись 1885, В.Свидзінський почав друкуватися 1912 в “Українській хаті”, 1922 року він видає збірку поезій у Кам’янці, 1927 вийшла в Харкові друга збірка “Вересень”, третя й остання “Поезії” (Львів) була видана 1940.\n— Мою книгу “Вересень”, — говорив Свидзінський, — критика полаяла за фаталізм. Я подумав, що не маю хисту, і перестав друкувати. Писав лише для себе й доньки. Не писати я не міг!\nВін учився писати в японських і китайських ліриків, перекладав Гесіода й Овідія. Його улюблені жанри: містична баляда і мрійна казка. Його переклади Арістофанових комедій “Хмари”, “Жаби” та “Оси”, що вийшли окремим виданням 1939, можна назвати клясичними. “Це був поет уявних речей, поет європейської міри, людина широкого діапазону, глибокої ерудиції” (Ол.Веретенченко, Спалений поет, “Наші дні”, 1943, XI).\nЗ попередніх сторінок ми бачили, якого обсягу досягло це знищення. Та слід зазначити, що цей процес ліквідації українських письменників був тільки однією стороною політики комуністичної партії у відношенні до літератури. Він поєднувався з іншим, а саме з процесом уніфікації, в якому можна відрізнити два етапи: перший етап ВУСПП-у (Всеукраїнської спілки пролетарських письменників), отже до видання квітневої постанови ЦК ВКП(б) 1932, і другий — етап Союзу радянських письменників, з 1932, після видання згаданої постанови і до наших днів.\nВидання постанови ЦК 1932 в справі літератури означало, що партія сама перебирає керівництво літературою в свої руки. Гасло “пролетаризації” було одкинене й йому протиставлене гасло “совєтизації”. До складу Союзу була включена низка письменників, що на попередньому етапі, через своє непролетарське походження, лишилися осторонь од літератури. Але цей крок у бік “демократизму”, як і відмовлення од пролетарських гасел, зовсім не означав послаблення тиску. Зовсім навпаки. Саме з 1933, як ми вже знаємо, хвиля репресій підноситься на нечувану висоту, контроль над письменниками згущується до повної неможливости дихати вільно. Втручання органів державної безпеки в справи літератури стає безпосереднім.\nПисати і саме писати за директивними вказівками центральних органів партії стало обов’язком письменника, ухилитися від якого він не міг. “Хочу” не існувало. Існувало тільки “мусиш”. Праця письменника стала суспільно обов’язковою, чи, краще сказати, партійно або ж державно обов’язковою, підпорядкованою центру справою.\nПисьменник мусів бути носієм ортодоксальности. Істини, які не ствердила партія, як догми, не мали знайти свого відображення в його творах. Творчість радянських письменників стала творчістю в межах “ортодоксальних істин”. Організаційній уніфікації письменників відповідала уніфікація тематики й способів зображення.\nІмпресіоністична довільність вибору теми поступилася місцем антипсихологічній і антиіндивідуалістичній абсолютизації центрального образу й єдиної теми: Сталін, Кіров, партія… “Герой” тотожний і незмінний. Він абсолютизується , і відповідно до того його описові надається універсальних і гієратичних рис. Епітет стандартизується.\nГімн, ода, акафіст стали основними формами уніфікованої радянської літератури. Прославлення — основний зміст літературної творчости. Поезії Тичини “Партія веде”, “Пісня про Сталіна” М.Рильського, “Поеми про Кірова” Мик.Бажана — провідні твори даного періоду, що втілили в собі основні тенденції часу.\nПавло Тичина, Максим Рильський, Микола Бажан, Юрій Яновський, О. Корнійчук, Петро Панч, Ю. Смолич, Ів. Сенченко, Ол. Копиленко, Ів. Ле, В. Сосюра, А. Головко, Ан. Малишко — ось головні представники уніфікованої літератури, на яких покладено завдання репрезентувати радянську літературу українською мовою в УРСР.\nФункціональне призначення особи приречене згори. Місце особи в суспільстві визначається центральними органами. Одні з письменників мусять рубати ліс, полоти моркву, промивати золото, інші мусять репрезентувати літературу, “привселюдно бити себе в груди і повсякденно додавати: я ваш!” Особа людини, її ініціятива, особисте її наставлення не грають ролі. Сьогодні “старатель на Колимі” — завтра нарком. Сьогодні нарком, орденоносець, член Верховної Ради, власник особистого ЗІС-у — завтра засланець, ніщо, копач землі…\nЗ цього погляду можна навести цікавий документ, газетну замітку про прийняття до Спілки письменників на засіданні 13 червня 1936 Вол. Сосюри. У замітці читаємо: “На цьому ж засіданні був прийнятий до членів спілки радянських письменників України поет Вол. Сосюра, який досі перебував поза спілкою. Як відомо, за останній час у творчості цього талановитого поета стався серйозний злам. До 20-річчя Жовтневої революції тов. В.Сосюра пише велику поему “Червоноґвардієць”.\nВідомо, що значило для Сосюри це перебування поза Спілкою і який зміст ховається за формулою “злам”. Аджеж це значило: роки поневіряння, злиднів, голоду, розклад психіки, перебування в психіятричній лікарні. Письменник виходив з лікарні тільки для того, щоб за короткий час, за кілька місяців, знов потрапити до неї.\nЧерез сидіння у в’язниці, через роки злиднів, голоду, “ізгойства” лежав для Рильського шлях від “Синьої далечини” до уніфікованої літератури, од “неоклясицизму” до радянської стандартизації особи й творчости.\nПроцес уніфікації призвів автора геніяльних “Соняшних клярнетів” Павла Тичину до цілковитого розпаду творчости. У своїх партійно-патріотичних поезіях Тичина доходить до стилю й манери, що справляють враження пародійности.\nУ Рильського поезія стала штампом. Після “Пісні про Сталіна” він займається серійним продукуванням пісень. За “Піснею про Сталіна” прийшла “Пісня про Постишева”. Тоді про інших. З музичним текстом композитора Михальчука ці серійні пісні друкував “Комуніст”.\nТяжкий і трагічний шлях глибокого психічного зламу пройшов і Юрій Яновський. Достоєвський у романі “Брати Карамазови”, щоб відтворити розчленованість психіки, використав прийом “братів”. Щоб відтворити психологічний розпад, множинність “я”, Яновський скористався з того ж таки прийому. Це тема його “Чотирьох шабель”, відновлена знов у “Вершниках”, затушкована й стилізована тема трагічного розпаду радянської людини.\nНа протязі 30-их років виробничо-пролетарська тема продовжувала визначатись як найортодоксальніша. В” статті, вміщеній в “Вістях” за 1936 рік, знаходимо, приміром, чітке формулювання щодо ототожнення завдань літератури й чергової політично-партійної кампанії: “На зорі стахановського руху заспівувачці руху п’ятисотенниць Марії Демченко український радянський поет Іван Гончаренко присвячує поезії — “Любов гармоніста”, “Проводи Марії”. Молодий поет Ів.Святогор у схвильованих рядках свого вірша “Донбас” оспівує ініціятора стахановського руху” (Вісті, 1936, ч. 237).\nАле сказавши “а”, критик говорить і “б”. Якщо провідна тема літератури це тема чергової виробничої кампанії, то чому робітники даної галузі виробництва й не мають бути саме літературними носіями своєї виробничої теми? Здіймаючи специфіку літературної тематики, природно зняти й специфіку літературної праці, а тим самим і специфіку професії письменника. Тим то в цитованій статті читаємо: “Нові частушки складають дівчата тракторної бригади Паші Ангеліної, нові пісні пише кузминська п’ятисотенниця Онися Гринюк” (Вісті, 1936, ч. 237).\nПостать “колгоспної поетеси” Марії Миронець стає типовою для радянської літератури 30-их років. Оскільки ж даний “письменник” “малописьменний”, до нього додається “редактор”. Так дублюється творчість Джамбула і Стальського. Коло Стальського, як “перекладач”, фіґурує Е.Капієв, коло Марфи Крюкової Викторин Попов. Псевдо-билини Крюкової, псевдо-поезії Марії Миронець, псевдо-поеми Джамбула з’являються на сторінках центральної преси.\nПсевдописьменники заповнюють ряди українських письменників. Письменники були винищені. Порожні місця в лавах зайняли псевдописьменники. Українська література 30-их років в УРСР — це радянська література українською мовою.\nНа додаток подаємо кільканадцять віршів. Про їх авторів докладніше читач знайде в тексті цієї книжки. Усі вони були розстріляні або померли на засланні. Виняток становлять троє: Тичина і Сосюра тепер у великій пошані, але значна частина їх творів засуджена й заборонена, в тому числі й ті, що тут наведені. Леонід Чернов помер власною смертю, але посмертно засуджений як “націоналіст” і твори його заборонені. Порядок розміщення творів — за датою народження авторів.\nВолодимир Свідзінський (Нар. 1885 — 1941 спалений живцем більшовиками у клуні під Харковом разом з десятками інших людей під час евакуації)\nНемає більше. Місяцю надламний,\nЯ виноград відновлення у ніч несу.\nМихайло Драй-Хмара (Нар. 1889 — 1935 заарештований, 1939 помер на засланні)\nсушить березень поля,\nі співає підо мною\nБув там гроз кривавий подих,\nдощ топив людей, звірят, —\nта із нутр, із темноводих,\nвирнув новий Арарат.\nІ дзвенять стожарно дуги:\nМир хатам убогим! мир!\nВже ніхто не візьме вдруге\nвас в невільничий ясир!\nВітер, вітер з хмарних кубків…\nхочу вийти на простір!\nМикола Зеров (Нар. 1890 — загинув на Соловках 1937, засланий 1935 року)\nСвічки і теплий чад.\nВесна і дзвін, дитячі голоси,\nХоч Тичина відзначений всіма почестями і ніколи не був переслідуваний, велика кількість його творів тепер заборонена, в тому числі і цей вірш, присвячений бійцям Студентського куреня, що 29 січня 1918 року полягли під Крутами в нерівному бою з червоними російськими військами. 30 тіл пізніше знайдено й поховано в Києві на Аскольдовій Могилі.\nПавло Филипович (Нар. 1891 — 1935 засланий, загинув на засланні 1937)\nІ не пізнаєш власної руки, —\nНай синій день, най у землі коріння,\nЖіночий сміх і сонячні книжки!\nЯ не люблю самотнього зідхання —\nНащо давать далеким зорям світ?\nЦе ти така і тепла, і принадна,\nі над тобою все гудуть дроти.\nРозстеле ніч свої похмурі рядна,\nІ знову не одзеленієш ти.\nВолодимир Сосюра (1895 – 1965)\n…Вісім весен і зим,\nВісім осен і літ,\nТо тривога, то гніт,\nлюті чорної дим\nналітали круками на мене,\nці безумні круки,\nі за те, що з собою на герці\nя виснажував марно всі сили\nСкільки раз я хотів\nза нестриманий гнів,\nвзявши мавзера темного в руки, —\n(щоб на дворі летіли сніжинки,\nколи небо сліпе й рябе), —\nі в обох ще незнаний, невиданий хист, —\nЗаки став ушанованим письменником, Сосюра зазнав багато цькування, а багато його творів (в тому числі і наведений тут) заборонені.\nТодосій Осьмачка (Нар. 1895 — помер 1962)\nІдуть селяни в темні далі босі…\n…біліють коси матерів, —\nридають неньки разом із вітрами\nі руки простягають над степами\nдо брам високих городів.\nІде конвой, і гнеться камінь,\nмов крига рання на воді,\nідуть похилені селяни,\nяк гори чорні, до лісів.\nМайк Йогансен (Нар. 1895 — 1937 року розстріляний)\nЯке ще сонце глибоке,\nЄвген Плужник (Нар. 1898 — помер 1936 на Соловках)\n… І ось ляжу, — родючий гній, —\nНа скривавлений переліг…\n— Благословен єси, часе мій!\nНавчи мене заповітів своїх\nРозцвітайте нові жита!\n— А на кожному колосі — мука моя.\nСлавословлю його ім’я.\n— Це нічого, що я мов гній —\n— Бо ось вірю, зросту колись, —\nІ до когось вітрами, — жни!\n… Серце, серце моє! навчись\nДмитро Фальківський (Нар. 1898 — розстріляний 1934)\nЗійшлись обоє на багнетах:\nСтарий-старий і молодий.\nВ одного: — сину, з-під кашкета;\nВ другого: — батьку, одійди.\nЗійшлись і стали на хвилину,\nСхрестили погляди на мить;\nКашкет мовчить і жде на сина,\nа син осикою тремтить.\nНа перекошені обличчя —\nне біль, не втома: дикий сказ…\n— Хоч би вже швидче… хоч би швидше..\nХоч би зараз…\nІ довго ждали б два багнети\n(В очах кривавий перелив),\nТа хтось із-заду з кулемета\nВасиль Бобинський (Нар. 1898 — засланий 1934, розстріляний 1938)\nЗ ПОЕМИ “СМЕРТЬ ФРАНКА”\nГадюкою звивається дорога…\nКуди, куди біжить дорога ця?\nКамінні, глід, жар, згага і знемога…\nНемає їй ні краю, ні кінця…\nУсі квітки жорстокий хтось роздавив,\nЗ крилець надій райдужний пил обтряс…\n… Дрогобич, Львів, Самбір і Станіславів,\nЗалізний кінь, жандарм, багнет, шупас.\nЖахливе сам-на-сам в бруднім готелі,\nВмирання з голоду три довгі дні,\nІ — крик конаючого на пустелі —\nАпокаліпса-візія: на дні.\nГолодний жар, беззуба змора смерти,\nІ… сон в жару… чи й справді вірний друг?\n… А там — чи ж може хлопський син умерти,\nДе стигне сад і терпко пахне луг?\nЛеонід Чернов (Нар. 1899 — помер 1933, твори заборонені)\n… Ти робиш нині сам свою історію,\nВіки, віки вона знущалась з тебе — .\nХазяїна плодючої землі.\nЗа батоги у тебе вимагали “хлєба”\nПани і підпанки, царі і королі.\nКривавим гноєм бив Дніпро у кручі\nІ стогоном гатив хахлацькі сни. —\nІ кров’ю харкали ген-ген за синім Збручем\nА тут — в московський гній\nРодючий край поринув,\nХовавши пісню в темряву дібров, —\nІ колисав повію Катерину\nМарко Вороний (Нар. 1904 — засланий на Соловки, розстріляний 1937)\nМоя отчизно! Знаю я, тобі\nЛишилися і з полум’я грізного\nТак, од могил земля наша горбата…\nОлекса Влизько (Нар. 1908 — розстріляний 1934)\n… І я тоді ставав на перехресті,\nБезсилий рвати злі кодоли пут —\nСтавав спецом, попутником, і порох,\nТоді питалися: союзник я, чи ворог?\nДививсь я тупо на плянети ґльоб;\nВесь світ здавався за одну оглоблю,\nМого термометра чимраз дрібніла скала,\nНазад мені вже не було доріг…\n* Пишучи з пам’яті, Віктор Петров помилився. У другому томі “Вибраних творів” Пушкіна (1937) стоїть підпис Бориса Петрушевського. — С.Б.\nПопередній запис” Цей фільм схвально зустріла українська діаспора США, Канади, Австралії “Наступний запис“2 травня 2011 р. виповнилося 50 років від дня смерти визначного українського вченого, Ректора УВУ і члена-кореспондента Баварської Академії Наук, проф. д-ра Івана Мірчука. “\nOne thought on ““— Скільки може людина витримати? — питав Мих.Могилянський””\n11.05.2011 о 13:16\nПані Ольго, дякую Вам! Надзвичайно цікаво й боляче було читати працю Віктора Петрова про 20-30-і роки. Досліджую прозу В.Гжицького, тож цікавлюся всим, що стосується періоду 20-30-х років в історії нашої безталанної України та нашої літератури. Як би там не було, з якою метою б Петров не писав свою працю – чи то хотів він замаскуватися під ворога радвлади, будучи насправді рад.розвідником, чи то боявся совєтів і хотів розказати світові про злочини тоталітарного режиму (думаю, друге більш вірогідно)- його свідчення безцінні. Треба буде сказати своїм учням і студентам, хай прочитають. З повагою, Ваша постійна читачка.