Святі місця… Як виникає святість ця?\nСкачати 454.26 Kb.\nРозмір 454.26 Kb.\nСвяті місця… Як виникає\nУНІКАЛЬНІ ПАМ’ЯТКИ САКРАЛЬНОї АРХІТЕКТУРИ\nПроща до святих місць………………………………………………………. 4\nІкона в житті церкви і християнина………………………………….. 9\nЦерква Благовіщення Діви Марії у Коломиї……………………..21\nЦерква Св. Духа в Рогатині…………………………………………………24\nЦерква Пресвятої Трійці в Космачі…………………………………… 26\nМонастир і церква Вознесіння Господнього в Золочеві……28\nЦерква Успіння Пресвятої Богородиці в Глинянах…………….31\nМонастир Благовіщення Пречистої Діви Марії в Підгірцях.33\nМонастир Святоуспенської унівської лаври……….……………..36\nБогородиці у Тернополі……………………………………………………….39\nЦерква Преображення Господнього у Зборові…………………..43\nМонастирський комплекс з церквою Св. Миколая в Мукачевому…………………………………………………………………………..48\nМонастир Преображення Господнього в Гошеві………………..52\nЗнайди час на молитву…\nВона є наймогутнішою силою на землі.\nЗнайди час на любов до інших, на те, щоб тебе любили\nВона є Богом даний привілей.\nЗнайди час на милосердя…\nВоно є ключем до неба.\nЗнайди час на пожертву…\nДень бо короткий, щоб бути самолюбом.\nВона є ціною успіху.\nЗнайди час на читання…\nВоно є джерелом мудрості.\nЗнайди час на приязнь…\nВона є дорогою до щастя.\nЗнайди час на усмішку…\nВона є музикою душі.\nЗнайди час на розвагу…\nВона є таємницею вічної мудрості.\nНароде мій, калинова сопілка,\nНа дереві життя родюча гілка!\nПісні твої дивують здавна світ.\nЦураються пісень своїх і мови.\nЩоб діти Україну, як себе любили!\nЩоб у містах і селах дзвеніло наше слово,\nЯке разити ворога було б завжди готове!\nМогутньої нам єдності і надай,\nЩоб врятувати нам народ і рідний край.\nЯк виникає святість ця?\nЯк притаманні їм дива\nВплітаються в прості слова\nЙ легендами живуть віки.\nЗ найдавніших часів люди вшановували місця пов’язані з об’явленням Бога. Його особливою присутністю, важливими подіями священної історії, життям визначних людей, їх смертю чи місцем погребіння. Часто такі місця асоціюються з літургійним богопочитанням (як єрусалимський храм), природними феноменами чи творами мистецтва, наділеними чудотворною силою (цілющі джерела чи купелі, могили з мощами святих, ікони). Тут можна згадати древні святині Ізраїлю (гора Синай), особливі місця богоявлень старозавітним патріархам і Мойсеєві, криницю Якова, біля якої Ісус розмовляв зі самарянкою, гору Сіон, овечу купіль в Єрусалимі та багато інших.\n15 травня 2012 р. в Мединській ЗОШ І-ІІІст. стартував проект “Україно, земле колоскова, обійму молитвою тебе!”. Над проектом працювала творча група учнів 5-11 класів цілий рік. Даний проект ми присвятили визначній події – 1025 річчю хрещення Київської Русі. Було відвідано близько 20-ти святинь.\nХристиянство за своєю суттю є історичною релігією, його осердя – не в ідеях, вченнях чи принципах, а в реальних подіях життя та смерті Господа і відтак Його послідовників (апостолів, мучеників і подвижників). Святі місця і предмети (ікони, мощі та реліквії), які вшановують християни, пов’язані саме з церковною пам’яттю про Господа і святих, любов’ю до них і до всього, що пов’язане з їхнім життям на землі. Ця пам’ять не просто згадування минулого. Церковне розуміння пам’яті та поминання, що лежить в основі всіх літургійних святкувань (наприклад празників і паломництв), передбачає постійну присутність священної події, її непроминаюче “тут і тепер”. Воно передає вірним усіх часів ту саму благодать, причасниками якої були свідки оригінальних подій (як-от різдва чи воскресіння).\nМасштабне відродження святих місць і їх вшанування почалося в ІV ст., коли Церква отримала свободу і можливість виявляти своє богопочитання у зовнішніх формах. Саме тоді віднаходять місця євангельських подій у Святій Землі, будують на них величні храми, розкопують Хрест Господній та інші реліквії, встановлюють свята, пов’язані з подіями земного життя Ісуса Христа. Це відкрило цілу епоху християнського паломництва до святих місць. Пізніше ця практика поширилася і на інші землі, де з’явилися свої святині, пов’язані насамперед із мучеництвом християн і місцями погребіння святих мучеників, а пізніше також – з життям і похованням преподобних монахів та інших святих, різними чудами чи об’явленнями.\nВідколи існують святі місця, існує практика прощ або паломництв до них. Слово “проща” зберігає у собі покаянний вимір цієї практики – отримання прощення гріхів через молитовне відвідання святих місць. Слово “паломництво” несе на собі відбиток середньовічної практики, коли прочани приносили додому зі Святої Землі пальмові гілки, за що їх називали “паломниками”.\nПаломництво має глибокий людський і духовний сенс. Все життя людини і саме існування Церкви є дорогою, постійною мандрівкою до сповнення у Царстві Божому.\nОснова віри Церкви в тому, що у воплоченні Христа все творіння, весь світ стали освяченими. Це відбулося через прийняття Ісусом людського тіла, через освячення Ним вод Йордану, через осяяння людського тіла в преображенні, і врешті – через воскресіння з мертвих.\nДля того, щоб наші паломництва мали духовний зміст і користь, слід усвідомити декілька простих основоположних істин. Вони допоможуть нам уникнути найбільш поширених помилок і виробити справді християнське ставлення до паломництв.\nНасамперед потрібно підкреслити, що Бог однаково присутній у всьому творінні і не обов’язково долати сотні кілометрів і платити великі гроші, щоб зустрітися з Ним. Навпаки, запорукою цієї зустрічі є щире прагнення зустрітися, смиренна любов, віра, молитовна тиша і входження в себе.\nпотрібно уважно молитися;\nбрати участь у церковних Богослужіннях;\nз вірою та любов’ю причащатися.\nВажливо не забувати, що першим святим місцем, до якого треба паломничати, є Царство Боже, яке “між нами”.\nОтже, служіння справжнім потребам тих, хто біля нас, є священним обов’язком поряд із молитвою Богові. Однак Бог творить чудеса у відповідь на прагнення нашого серця і ревність нашої волі, а не за наші діла.\nІКОНА В ЖИТТІ ЦЕРКВИ І ХРИСТИЯНИНА\nІкона (від грецького “ікон” – образ, зображення) – це живописне представлення Господа Ісуса Христа, Богоматері чи святих, створене для молитовного звернення та для повчання вірних про правди віри. Такі зображення не просто змальовують особи чи події, а уприсутнюють їх, роблять доступними для наших молитов і духовного спілкування. Можна сказати, що людина-митець створює видимий образ, тоді як благодать Святого Духа наділяє цей образ присутністю і дією зображеної особи. Ікона стає немовби дверима в інший світ, через які до нас сходить Божа благодать і через які ми можемо ввійти в особливо близьке спілкування з Богом.\nУ цій зустрічі Бога і людини ікона є лише засобом, хоча й священним та благодатним. Тому важливо розуміти, що християнська молитва спрямована не до ікони, а до самого Бога перед іконою і через ікону як Його видиме представлення із Творцем. Крім цього, вони дозволяють відчути благодатну і таїнств енну присутність осіб, які давно фізично відійшли з цього світу – самого Ісуса Христа, Богородиці та всіх святих. У цьому розумінні ікони схожі до мощів святих. Божа благодать, що оселилася в тілах святих за життя, продовжує перебувати в них і по смерті та діяти на добро людям. Так само благодать може діяти через ікону – благословенне Церквою зображення святої особи.\nТаким чином ікони стають місцем особливої зустрічі людини з Богом, місцем благодаті й чудесних дарів. Бог роздає ці дари як безпосередньо, так і за посередництвом Пресвятої Богородиці чи святих. Особливо благодатні ікони перед якими відбувалися чуда, називають чудотворними.Почитання чудотворних ікон Гошівська чудотворна тісно пов’язане з практикою паломництв.\nКоли ми стоїмо перед чудотворною іконою і звертаємось до Бога з молитвою подяки або з проханням про допомогу, то повинні пам’ятати, що Його образ не амулет чи талісман, а наша віра і надія на Його допомогу – не забобони і не марновірство. Передумовою спілкування із Всевишнім (зокрема і через ікону) є щира віра, покаяння, смирення і прагнення Бога. Молитва перед іконою (чи і без неї) буде прийнята або відкинута, зважаючи на нашу внутрішню позицію і завдяки Божій милості, а не “автоматично”, через наш фізичний контакт з іконою (предстояння, дотики, поклоніння і цілування). Ікона представляє нам Бога в людській подобі (волоченого Сина Божого) і відкриває нас до спілкування з Ним, “унаочнює” нам Боже Царство і самого Бога, допомагаючи ввійти в діалог із Ним. Однак центр таїнства зустрічі з Богом – у нашому серці, а не зовні нас.\nВезучи з прощі ікону-копію чи носячи на грудях медальйон зі святим зображенням, ми повинні це робити з любові до нашого Творця і Спасителя чи Його Пречистої Матері, а не зі страху, що без цього зображення ми нібито менш захищені, чи з інших забобонних причин. Зображення Господа, Богоматері та святих на образах чи медальйонах допомагають нам пригадувати їх, чудесні випадки їхньої допомоги християнам, і тим зміцнюють нашу ревність і віру. Святе Євангеліє говорить: “Все, чого проситимете в молитві з вірою, одержите” (Мт. 21, 22).\nЗа віки історії християнської Церкви з’явилася велика кількість чудотворних ікон. Кожна з них має своє характерне зображення (немов різні фотографії” тієї самої людини) і свою цікаву історію. Особливо вражають у цій історії факти чуд, тобто тих випадків, коли молитва до Бога (а не до самої ікони як фізичного об’єкта) перед тим чи іншим образом була вислухана. Найбільш чисельними є чудотворні ікони Богородиці, заступництво якої надзвичайно сильне перед Богом.\nЧитаючи про випадки чуд, слід пам’ятати, що різні наші прохання (про одужання, навернення, щасливу смерть) ми можемо висловлювати перед будь-якою іконою чи без неї, аби лиш із вірою і щирим серцем. Історії чудотворних ікон повинні зміцнювати нашу віру і любов (так як спогади про наших рідних). Ми можемо вибирати, куди піти на прощу, але не можемо обмежувати Божої благодаті хибною думкою про більш святе чи менш святе місце.\nНарешті, слід пам’ятати, що єдиним Джерелом благодаті, чудес і допомоги є сам Бог, а Пресвята Богородиця і святі мають особливу силу заступництва, молитви до Нього. Їх моління має бути підсилене нашою вірою, щирістю перед Богом і нашим намаганням жити справжнім християнським життям. Тоді будь-яка, навіть найкоротша, проща до найменш відомого місця стане для нас нагодою зустріти Бога і освятити наше життя Його присутністю.\nІкона за своєю суттю є “богослов’ям у барвах”, унаочненим вченням Церкви. Оскільки людина, будучи духовно-матеріальною істотою, потребує конкретних і наглядних представлень духовних істин, то Церква виробила певну символічну мову для візуального представлення християнської віри. Ця мова своїми знаками і символами вказує на духовну реальність. Вона дозволяє представити не просто фізичні образи осіб чи подій, а їх Божественну сутність і присутність Царства Небесного посеред нас. Розуміння особливостей мови іконопису допоможе нам у пізнанні глибинної суті ікони.\nСвятий Василій Великий писав, що молячись перед іконою, ми не писаному ликові поклоняємося, а до первообразу піднімаємося. Ікона – це візуально виражена молитва і її можна зрозуміти насамперед через молитву. Вона розрахована лише на молитовне предстояння віруючого, а її головне призначення – спів діяти молитві. Богословське значення ікони полягає в тому, що вона живописною мовою говорить про ті догматичні істини, які містяться у Святому Письмі та Переданні. Святі отці називали ікону “Євангеліє для неписьменних”. У християнському храмі ікона відіграє катехитичну роль – ілюстрування та роз’яснення змісту біблійних подій і правд віри.\nПроте ікону не можна сприймати лише як ілюстрацію до Святого Письма. Її головне завдання не просто зображати, а являти і уприсутнювати осіб і події священної історії. Передусім вона представляє людям невидимого Бога, якого, за словами євангеліста Івана, ніхто ніколи не бачив, однак Він прийшов до людства в особі Ісуса Христа. Тому ікона являє не просто людину Ісуса, А Христа-Богочоловіка, що поєднав у собі Божество і людськість. Завдяки дії благодаті Святого Духа ікона сокровенно містить у собі присутність зображеної особи, - присутність, відкриту до молитовного звернення людини і спрямовану до серця молільника.\nІкона являє людину в її пре ображеному та обожествленому стані. Вона передає не повсякденний образ обличчя людини, а її лик у вічності, той внутрішній стан особи, коли її обличчя сяє благодатним світлом, “наче сонце”. Цей найвищий стан духовного піднесення настільки важко передати, що святі отці лише вказують на його повну непередаваність, невимовність. Однак іконопис завжди намагається хоча б якось вказати на цей стан, це обожествлене життя святих осіб.\nВодночас в іконі відсутня яскрава емоційність, оскільки вона не має на меті чуттєвий вплив на глядача. Її мета – спрямувати всі почуття, розум і волю людини до Бога і до поступового преображення “від слави у славу”.\nОскільки з усього творіння лише людина є образом-іконою живого Бога, то людська постать найважливіша в іконному зображенні, вона є центром композиції. Головним вираженням життя особи є лик, духовним осередком лику – очі, погляд яких спрямований на нас, щоб встановити контакт з нами, зав’язати спілкування і допомогти нам у молитві. Іншими важливими “елементами”, зображеної на іконі, є руки, ноги й положення тіла. В деяких іконах по-особливому виразні руки. Інколи іконописець свідомо зображає руки та ноги святого більш тонкими, ніж в реальному житті, надає рисам його обличчя особливої витонченості й видовженості, змінює пропорції тіла. За допомогою таких засобів представляється та духовна зміна, яка відбулася з людською плоттю завдяки дії Святого Духа, духовному преображальному досвідові та фізичній аскезі. Доволі часто в стародавніх іконах ці форми виглядають незвичними, іноді навіть неприйнятними для сучасної людини. Тут слід розуміти, що кожна епоха мала свою художню естетику і свої уявлення про те, як через видимі образи передати певний духовний настрій чи якісь внутрішні реалії.\nОбраз Пресвятої Богородиці у християнському мистецтві посідає особливе місце, оскільки виражає основоположну християнську догму – Боговоплочення. Через образ Богородиці розкривається глибина боголюських стосунків. Марія, яка дала життя Богові у його людській природі, стає Матір’ю Бога, Богородицею. У цьому незбагненному таїнстві не лише відбувається поєднання Божества з людськістю, але й проявляється сходження Творця до свого творіння.\nЦерковна традиція приписує створення перших ікон Богородиці євангелістові Луці. Він єдиний з авторів Нового Завіту був греком, а не юдеєм, тобто належав до народу, який, на відміну від ізраїльтян, мав багату образотворчу традицію. Крім того, св. Лука найбільше згадує про Богородицю у своїх текстах, тобто творить словесний образ Пречистої. Приписування євангелістові першої ікони Богородиці вказує на надзвичайну авторитетність іконних зображень Богоматері та певною мірою прирівнює їх до Святого Письма.\nПредставлені у нашому Довіднику чудотворних ікони Пресвятої Богородиці належать до кількох головних іконографічних типів зображення Богоматері – Провідниці, Милостивості, Знамення, а також числа їх різновидів.\nФормування кожного іконографічного типу було складним і тривалим мистецько-богословським процесом, на який вплинули різні чинники. Часто їх зародження було пов’язане із певним богословським осмисленням таїнства спасіння, а також із чудесними об’явленнями або чудотворністю якоїсь ікони Пресвятої Богородиці. Така ікона відразу чи з часом ставала об’єктом особливого почитання і паломництва. Її брали за іконографічний зразок, з якого робили велику кількість різноманітних повторень в списків (копій). Поступово формувався “тип”, конкретні зразки якого були схожі у головному, а відмінні у другорядних деталях.\nНаявний поділ усього розмаїття богородичних ікон на іконографічні типи є дещо умовним, але необхіднимм для кращого розуміння богословського значення цих ікон. Кожний тип розкриває одну з граней образу Богоматері чи представляє один із аспектів. Її служіння та ролі в історії спасіння. Щодо назв типів, то вони пов’язуються або з якоюсь місцевістю чи храмом або є поширеним іменуванням Богородиці.\nКоли йдеться про іконографічні типи богородичних ікон у східнохристиянському сакральному мистецтві, то тут важливим є все:\nпостать зображуваної на іконі Богородиці;\nхарактерні риси Її лику;\nодяг та інші атрибути;\nКожен елемент особливої мови ікони наділений багатою символікою, що виражає глибокі поняття духовної реальності у простих на перший погляд візуальних формах.\nНа богородичних іконах великий силует Божої Матері подібний до дзвону або храму. Великі очі Богородиці – символ багатого духовного життя, ознака Її глибокого молитовного споглядання Божих таїнств; малі уста виявляють схильність до мовчання, “бо Марія… пильно зберігала все, роздумуючи в своїм серці”; тонкі губи вказують, що Пресвята Богородиця підпорядкувала плоть духу; довгий, рівний ніс, мов місток між душею і тілом, є знаком гармонійної єдності особи; вольова шия – символ Її внутрішньої, духовної сили; нахилена голова – ознака смиренності, лагідності.\nСучасна людина часто намагається описати, якою бачить Богородицю на іконі. А це зробити нелегко, бо що давніша ікона, то менше в ній елементів земної краси і більше намагання відтворити в лику Богоматері:\nчесноту гармонії всіх тілесних;\nу виразі Її обличчя передається поєднання радості та остраху Божого;\nгідності й покори;\nлюбові та згоди на страждання.\nБогородицю традиційно зображають в одязі трьох кольорів:\nвишневому мафорії (чотирикутне покривало типу плаща) заміжньої жінки, яке накладене на голову і спадає на плечі;\nсиній туніці (сукня);\nв білому чи голубому очіпку (хустина на голові).\nМафорій накладався на очіпок, тому контури голови мають кулясту форму.\nКольори одягу Пресвятої Богородиці мають символічне значення. Через поєднання синього і вишневого кольорів у ризах, які покривають тіло мова іконопису засвідчує незбагненне таїнство поєднання Богоматір’ю дівоцтва і материнства, а також людської природи й обожнення. Спершу діва і людина (синя туніка), а тоді матір і обожена (вишневий мафорій). Але в найдавніші часи багряний колір мафорію свідчив також про її благородне, царське (з дому Давида) походження, а у пізньому середньовіччі – також про її земні страждання. Інколи мафорій може бути синього кольору (так було і у Візантії, і на Балканах, а згодом стало нормою у західному мистецтві). Такий колір плаща Богоматері у східнохристиянському мистецтві наголошує на її Приснодівстві.\nЄ і інші типові знаки-символи Приснодівства Марії. Три зірки, що зображуються на мафорії – над чолом та на раменах, - символізують Її дівоцтво перед, під час і після народження Христа. Окрім того, деякі автори зазначають, що ці зірочки (вони можуть мати різну форму) часто трактують як знак Пресвятої Трійці.\nУ візантійській іконі мафорій майже повністю покриває тіло. Мафорій, хоч і скромний, але оздоблений: торочка є знаком гідності й прослави. Під ногами фігури Богоматері, яка стоїть або сидить, знаходиться підніжок (частина царського трону) або орлиць (круглий чи овальний килимок), які є символом царської та священичої гідності й влади.\nЯкщо в іконі Богородиці є також зображення Ісуса, то Він представлений в іконографічному типі Еммануїла – Дитини, в якій бачимо Бога і Спасителя. Назва походить із давньоєврейської і перекладається “з нами Бог”. Вона передає богословський зміст зображення. Давні іконописці, бажаючи вказати на те, що і немовлям Христос був Богом, зображали Його з високим широким чолом, серйозним недитячим виразом обличчя, владним поглядом, сповненою гідності й величі поставою. Його риз (золотий, срібний, білий, червоний чи пурпуровий) також вказує на Божество Христа. Він благословляє правицею, а у лівиці тримає сувій (одна з визначальних ознак типу, адже дорослий Христос тримає книгу). Інколи в руках Еммануїла може бути і книга (наприклад, у Гошівській іконі) або держава (куля з хрестом) та скіпетр. Останні два атрибути запозичені з західної, латинської іконографії, яка мала вплив на східнохристиянське мистецтво від доби ренесансу і бароко; вони свідчать про постійний культурний обмін між двома гілками християнства.\nЗображення Дитятка, у якому бачимо Бога, було відповіддю на єресь несторіанства (перша третина V ст.), що заперечувала повноту поєднання у Христі Божої та людської природ. Вважається, що іконографічним прототипом міг бути римсько-еліністичний, ідеалістичний образ безбородого Христа з катакомб, саркофагів та мозаїк Рима, в яких юність Ісуса була знаком його вічного, позачасового існування.\nВажливо зазначити, що частина чудотворних ікон, написана у ХVІ-ХІХ ст., має дещо інші образи Богородиці й Дитятка. У них Марія та Ісус зображені більш реалістично: Діва-Марія як ідеал земної жінки, а Дитя як миле хлоп’я. Іноді ми бачимо комбінацію “іконних” елементів зображення і тих, які типові для мистецтва ренесансу, бароко, романтизму чи академічного історизму. Останнє трапляється навіть частіше. Це є свідченням згаданого вище культурного обміну між Сходом та західних впливів останніх століть.\nЦЕРКВА БЛАГОВІЩЕННЯ ДІВИ МАРІЇ У КОЛОМИ\nНайдавнішою пам’яткою Коломиї є дерев’яна церква Благовіщення, побудована у 1587 р. Вона має ще іншу назву – Монастирок, тому що колись входила у комплекс монастирських Церква Благовіщення Діви Марії споруд. У 1589 р. під час татарського\nнападу і церкву, і монастир, і всю Коломию було зруйновано та спалено, а мешканців, за висловом хроніста, “витято в пень”. Монастир уже не відбудували, бо ченці розійшлися, але церкву таки підняли з руїн. Храм спочатку мав прямокутну форму. Аж 1709 р. зі сходу та заходу до неї добудували два крила, а в 1845-1846 рр. – центральні вхідні двері.\nНАЙСЛАВЕТНІША ХРИСТИЯНСЬКА ОБИТЕЛЬ УКРАЇНИ –\nСкит розташований біля села у лісі понад річкою. Варто трішки піднятись вгору крутою дорогою, як із лісової гущавини раптом виринають фортечні вежі й церковні бані монастиря.\nВ ХVІІ столітті Манявський скит був чи не єдиним православним монастирем на землі католиків! Його історія почалася з печерного грота – Блаженного каменя, в якому в 1606 році влаштувалися афонські ченці Іов Княгинецький та Іван Вишенський. Через 10 років до них приєдналися й інші, відбудувавши тут Воздвиженську церкву і розписавши її в самобутній манері. Тут зберігалася велика бібліотека, складена зі стародавніх книг. А трохи пізніше Іов Кондзелевич створив унікальний іконостастас, 13х11 м, що складається зі ста ікон! Період занепаду почався в ХVІІІ ст., коли авсрійський король закрив скит, розігнав ченців, а потім відвіз до Відня чудовий іконостас.\nНазва Манявського монастиря тісно пов’язана з легендарним гетьманом Іваном Виговським. За однією з версій, саме на території скиту він має бути похоронений разом із своєю дружиною Оленою. Місце знаходження поховання нині намагаються Монастир у Маняві встановити фахівці.\nМанявський монастир неодноразово зазнав нападів різних ворогів. Через це у 1620-1621 рр. його обнесли оборонним муром з трьома вежами і численними бійницями. Головна триповерхова монастирська вежа, відома як “скарбниця” (висота 22,7 м), височіла над усіма будівлями і могла оборонятись самостійно. Всі монастирські споруди з’єднувалися між собою численними підземними ходами.\nТривалий час Манявський скит перебував у руїні. Перші реставраційні роботи тут розпочалися в 1970-1980 рр., коли скит став історико-архітектурним заповідником. Найбільша відбудова монастиря почалася після здобуття Україною незалежності. У 1998 р. скит було повернено ченцям Київського патріархату. Від того часу напівстерта мармурова надгробна дошка перших ігуменів монастиря з старослов’янськими письменами замироточила… Ченці вважають таке явище свідченням наявності у цьому місці Божої благодаті.\nПобувавши в Маняві, ми здійснили також мандрівку до Манявських водоспадів, які вважають одним з наймальовничіших в усіх Українських Карпатах. Розташовані вони близько 10 км вище від монастиря. Дорога до водоспадів здебільшого лише піша, тому ми врахували час на зворотній шлях. Манявський водоспад, а точніше каскад з трьох водоспадів, вирує під височенною прямовисною скелею, на висоті 713 м над рівнем моря. Нижній з Манявських водоспадів є найвищим водоспадом Українських Карпат – 18 м.\nЦЕРКВА СВ.ДУХА В РОГАТИНІ\nНа жвавій автостраді Івано-Франківськ – Львів знаходиться старовинне українське місто Рогатин, вік якого сягає майже восьми століть.\nУ Рогатині збереглись дві дерев’яні сакральні пам’ятки архітектури. У колишньому передмісті Бабинцях – церква Св. Миколая (1729). А на невеликому пагорбку, у затишному куточку Рогатина, розташована одна з найстаріших дерев’яних церков України – церква Св. Духа 1598 р. Храм тридільний, з однією пірамідальною банею, яка своїми обрисами нагадує оборонні башти. Нині у церкві знаходяться Музей народної архітектури і живопису.\nВ інтер’єрі храму розміщений іконостас – шедевр українського мистецтва ХVІІ ст. Про його високу мистецьку цінність свідчить те, що бічні врата з іконами “Архангел Михаїл” та “Мелхиседек” у 20-тих рр.. ХІХ ст. експонувались на виставці у Відні. Іконостас було створено\nЦерква Св. Духа в Рогатині у 1648-1650 рр. коштом рогатинських братчиків. Витончене різьблення іконостаса в гармонії з живописом наповнюють простір храму божественною красою. Його барвистість і пишність підсилюються розташованими на цокольних площинах під намісними іконами яскравими орнаментальними композиціями, які за стилем нагадують розкішні венеційські тканини того часу.\nЯк зазначає відомий український мистецтвознавець В. Овсійчук, “Живопис іконостаса наскрізь сповнений ідеями гуманізму… Сповнена експресії фігура Архангела Михаїла символізує оборонця рідної землі, з мечем і щитом в руках він готовий до бою з ворогом. Автора чарують краса молодості, лицарська відвага й чистота помислів юнацтва, які він захоплено відтворює. Його архангел Михаїл – втілення юнацької грації, високих моральних якостей і поривань”.\nКолись рогатинську муровану церкву Різдва Богородиці прикрашав ще більш величавий іконостас, від якого вціліли лише дві намісні ікони, що сьогодні зберігаються у Національному музеї у Львові. Зважаючи на розміри цих ікон, іконостас мав би бути найбільшим з усіх відомих ренесансових українських іконостасів.\nНеподалік на східному боці Ринкової площі домінує сакральна споруда, у якій органічно поєднуються принципи оборонної і культурної архітектури – Костел Св. Миколая. Цю величну святиню з 30-метровою чотирикутною мурова-\nКостел Св. Миколая в мурованою вежею, згідно з архівними докумен\nРогатині тами, було збудовано в 1666 р. Проте архітек-\nтурні прийоми свідчать про більш раннє походження цієї пам’ятки, якій властиві елементи готики і ренесансу. Вежа костелу використовувалась не лише як дзвіниця, а й спостережний пункт.\nЦЕРКВА ПРЕСВЯТОЇ ТРІЙЦІ В КОСМАЧІ\nЄдиним греко-католицьким космацьким храмом є збудована у 1988 р. церква Пресвя\nЦерква Пресвятої Трійці тої Трійці. Споруджена греко-католиками в 1905 р. церква Святих Петра і Павла після псевдо собору 1946 р. стала парафією Російської Православної Церкви, а на початку 90-х рр. перейшла до Української Автокефальної Православної Церкви. Цій громаді належить вона й сьогодні.\nЦерква Пресвятої Трійці хоч має недовгу історію, проте встигла перегорнути її важливу сторінку: у листопаді 2009 р. єпископ Коломийсько-Чернівецький Микола (Сімкайло) передав до храму духовну реліквію – мощівницю з прахом блаженного священномученика Омеляна Ковча. Для підкреслення винятковості цієї події слід подати кілька штрихів із біографії цього блаженного.\nБлаженний Омелян Ковч народився 20 серпня 1884 р. у Космачі. У 1911 р., після закінчення римської Колегії святих Сергія і Вакха, прийняв священичі свячення. Спершу служив у парафії Підволочиськ Скалатського повіту. З 1912 р. провадив місійну діяльність серед українців-католиків у Югославії. В 1919 р. пішов добровольцем до лав Української Галицької Армії – став польовим духівником січових стрільців. Понад 20 років душпастирював у Перемишлянах (Львівська область). У 1939 р. більшовики переслідували отця Омеляна Ковча як небезпечного українського націоналіста. Але тоді священика сховала єврейська громада, яка вважала його великим гуманістом.\n30 грудня 1942 р. був заарештований гітлерівцями за масове хрещення євреїв. Спочатку перебував у тюрмі на колишній вулиці Лонцького у Львові, а потім – у концентраційному таборі в Майданеку (Польща). Рідні та знайомі (великих старань доклав і Митрополит Андрей Шептицький) робили все можливе, щоб визволити отця. Проте в листах він просив родину, щоб не клопотали про його звільнення, оскільки серед в’язнів він був єдиним священиком. Омелян Ковч відправляв Богослужіння, сповідав і причащав в’язнів шматочками чорного хліба.\nЗагинув 25 березня 1944 р. Своє перебування в концтаборі сприймав як Божий дар. Єврейська рада України надала о.Ковчу звання “Праведник України”. В 2001 р. у Львові беатифікований Папою Римським Іваном Павлом ІІ. Восени 2008 р. Синод Єпископів УГКЦ проголосив блаженного священномученика Омеляна покровителем душ пастирів УГКЦ.\nПодія перенесення праху блаженного мученика з концтабору до космацького храму важлива не тільки для космачан, а й для всіх нас, хто відвідав рідну землю блаженного Омеляна Ковча і проситиме його заступництва.\nВОЗНЕСІННЯ ГОСПОДНЬОГО В ЗОЛОЧЕВІ\nЗолочівський василіанський монастир бере свій початок від чернечої обителі Святої Трійці, заснованої ще у 1546 р., яка знаходилася неподалік на схід від Золочева, в місцевості Межигір’я.\nЦерква Вознесіння Монастир був зруйнований татарськими ордами, Господнього а згодом, у 1665 р., відновлений. Від свого нового місця розташування він отримав назву “Бучинський”.\nУ 1708 р. родина Яворських подарувала Бучинському монастирю свої землі у передмісті Золочева. Там було засновано нову обитель із церквою Вознесіння Господнього. У 50-х рр. ХVІІІ ст. ці два монастирі було об’єднано в один.\nУ дальшій розбудові монастиря велику роль відіграли пожертвування графині Лукії Комарницької, графа Миколи Потоцького, шляхтичів Гедеона Гульського, Томи і Теодосія Турянських, завдяки яким у 1840-1860-х рр. збудували нову кам’яну церкву Вознесіння, а в 70-х – монастир. Із дерев’яної церкви до нового храму була перенесена ікона Богородиці.\nУ радянський час у монастирі був розміщений протитуберкульозний диспансер.\nУ 1989 р. церкву і монастир повернули отцям василіанам. Через рік було відреставровано монастирську церкву. А в 1990-1993 рр. споруджено нове приміщення монастиря.\nРеліквією Вознесенської церкви є копія Голубицької чудотворної ікониБогородиці. Її намалював у листопаді 1724 р. золочівський художник Федір Бурковський, один із призабутих українських митців. Після ліквідації Золочівського василіанського монастиря в 1946 р. ікону було передано до церкви Святого Миколая у Золочеві. Вона повернулася у Вознесенську церкву Золочівського василіанського монастиря після реставрації у 1997 р.\nЩе одна чудова пам’ятка розташована навпроти палацу у Підгірцях, становлячи з ним композиційну єдність, - це костел Св. Йосифа (1752-1756), який міг би без перебільшення стати однією з окрас будь-якого європейського міста.\nЕфективний бароковий костел збудований у формі високої ротонди, яку завершує великий купол з латарнею. Композиційним акцентом святині слугує могутній чотирнадцятиколонний класичний коринфський портик, аттик якого завершують скульптурні постаті святих авторства Себастіана Фесінгера. Аттик костелу прикрашає напис латиною, що перекладається як “Господу Богу в знак пошани присвячується”.\nПеред фасадом на високих колонах кам’яні фігури Матері Божої та Св. Йосифа (1754 р.). Цікаво, що відтоді, як у храмі після довгих років запустіння відновили богослужіння, верхня частина скульптури Св. Йосифа з маленьким Ісусиком на руках само відновилася. Пояснити це явище з точки зору науки неможливо.\nВсередині цього величного храму, який сьогодні належить греко-католицькій громаді і носить назву Св. Миколая Чарнецького та 29 українських мучеників, збереглися розписи на стінах і барабані купола, виконані у 1765-1766 рр. відомим майстром Лукою Смуглевичем.\nПеребуваючи у Підгірцях, ми також оглянули фортифікаційні вали найбільшого городища періоду Київської Русі, у присілку Пліснесько. Про них згадується ще в літописах 1188 і 1233 рр., а також у “Слові о полку Ігоревім”. Надзвичайно складна й потужна оборонна система Пліснеського городища (Х-ХІІІ ст.) викликає подив не лише у звичайних мандрівників, а й у визнаних фахівців. Так, з археологічних даних відомо, що давнє городище займало площу близько 160 гектарів та було укріплене сімома рядами валів, які ще й досі добре помітні. За складністю і потужністю пліснеська оборонна система не має рівних і перевищує всі відомі пам’ятки середньовіччя. О. Мацюк вважає: “Сама прогулянка городищем, де ще й сьогодні вражають своїми величезними масштабами 700-800 літні вали і глибокі рови, здатна викликати у дослідника старовини дивне відчуття піднесення…”\nУ ХVІІІ ст. поряд літописнимПліснеськом було розбудовано монастир, який за легендою, заснувала тут іще 1180 р. дочка Белзького князя Всеволода – Олена. Про це свідчить латинський напис на кам’яній плиті в монастирській церкві Св. Онуфрія. Нинішнього вигляду монастирська церква, з характерним для барокового будівництва фасадом, набула у 1726-1750 рр. Її цінна мистецька пам’ятка – рококо вий іконостас оригінальної форми (унікальний приклад поєднання східного іконостаса із західним вівтарем), виготовлений кременецьким сницарем Степаном за проектом єзуїта Павла Гіжицького в 1756-1758 рр. Всередині також знаходиться високомистецькі бокові вівтарі та амвон, виконані в той же час, що й іконостас.\nПеребуваючи на території монастиря, ми також оглянули сонячний годинник, встановлений на стіні церкви.\nЦерква Успіння Пресвятої Богородиці в Глинянах належить до найвиразніших і добре збережених дерев’яних пам’яток ХVІІІ ст. Ця церква пережила не одну реконструкцію та перебудову.\nЦерква Успіння Пресвя-\nОднак незважаючи на усі лихоліття і природні катаклізми,\nніколи не була знищеною. Так, 1886 р. у Глинянах була велика пожежа, всі будівлі обабіч храму згоріли, дерев’яна ж церква залишилася неушкодженою. За переказами людей,над храмом бачили постать Богородиці, яка тримала над церквою широко розведені руки аж до того часу, коли полум’я зникло.\nУ 30-х рр. минулого століття храм перебував у незадовільному стані. Було вирішено, що у ньому не можна проводити Богослужінь. Церква мала бути розібрана. Однак, немов на знак протесту проти знищення храму, 1936 р. надприродним способом само відновився почорнілий від часу запрестольний образ Розп’яття Ісуса Христа. Із темного став яскравим і продовжував випромінювати світло ще протягом трьох тижнів.\nСвятіший Отець Папа Пій ХІ 18 травня 1938 р. надав церкві Успіння Пресвятої Богородиці право проведення відпустів у свята Вознесіння Христового, Пресвятої Євхаристії, Різдва Івана Хрестителя, Успіння Пресвятої Богородиці та Воздвиження Чесного Хреста. Згодом Митрополит Андрій (Шептицький) надав церкві право проводити 12 відпустів на рік, кожної першої п’ятниці місяця.\nЧудесне відновлення ікони потверджене не лише церковною владою, а й безліччю чудодійних оздоровлень, що відбувалися як у довоєнний період, так і починаючи з 90-х рр.. минулого століття, коли відродилася молитва у храмі.\nНа хресті Ісус Христос приніс нам спасіння. Хрест став символом перемоги над смертю і знаряддям знищення зла. Тому хрест удостоєний найбільшої шани. Цим знаменом прикрашаємо наші святині, будинки, цвинтарі, дороги, прапори, самих себе. Знак хреста став невід’ємним від християнства і від духовного життя людини. Свята Церква рукою священика знаменує хресним знаменням вірних, а при освяченні й благословенні вживає його для вимолення Божої благодаті для особи, за яку молимось, чи для речі, яку освячуємо. Усі церковні священнодійства виконують з використанням хреста, що є найкращим доказом того, як глибоко вкорінилось його шанування у християнському світі.\nВласне тому для кожного християнина хрест – невичерпна скарбниця Божої ласки і Божої благодаті, яка зцілює нас духовними силами в житті.\nОтож, 22 травня 2012 р. ми мали змогу побачити глинянський чудотворний образ та осягнути Божу ласку через свої молитви.\nМАРІЇ В ПІДГІРЦЯХ\nДоля цієї давньої чернечої обителі, її заснування і початки діяльності пов’язані із\nстародавнім містом Пліснеськ,яке згадується\nМонастир Благовіщення у “Слові о полку Ігоревім” та у відомих дав-\nПречистої Діви Марії ньоруських літописах: Київському і Галицько-Волинському. Першу монастирську церкву Преображення Господнього і Пліснеський монастир (тепер – Підгорецький) було збудовано 1180 р. коштом княжни Єлени, доньки князя Всеволода. Внаслідок нападу Батия місто Пліснеськ, а разом із ним і чернеча обитель були знищені. Неушкодженою залишилася тільки монастирська церква, що знаходилася в лісі. Саме тут, у лісі, 1659 р. і поселилися монахи з Манявського Скиту. Монастир розбудували, та під час турецько-польської війни він знову постраждав. Храм, на диво людям і на Божу славу, стояв аж до 1706 р.\nВпродовж 1726-1750 рр. було споруджено сучасну монастирську церкву Благовіщення Пресвятої Богородиці, відтак збудовано монастир – двоповерховий будинок із келіями (пам’ятка барокової архітектури галицької школи ХVІІІ ст.).\nДо новозбудованого храму було урочисто перенесено із старої церкви Преображення Господнього Підгорецьку (Пліснеську, Голубицьку) чудотворну ікону Матері Божої, яка належить до давніх плакучих ікон.\nУ 1754 р. , за понтифікату Святішого Отця Венедикта ХІV, її було короновано. Разом із тим Апостольська Столиця видала Декрет, відповідно до якого головному престолу монастирського храму Благовіщення Пречистої Діви Марії було надано привілей повного повсякчасного відпусту. Це засвідчує відповідний напис, що виведений золотими літерами на вишукано оздобленій декоративній рамці, яка знаходиться над іконою.\nМайже протягом всього ХVІІІ ст. монастир у Підгірцях був одним із провідних осередків Василіанського чину: провінційних капітулах і мав право голосу на них. У 70-80-х рр.. у монастирі діяла філософсько-богословська чернеча школа. Довший час тут викладав відомий василіанський філософ і богослов о.Іларіон Тарасівський. Крім того, монастир мав велику бібліотеку.\nЗ часом обитель стала і осередком духовного та культурного життя краю. У першій половині ХХ ст. тут щороку відбувалися багатолюдні відпусти, проводилися різноманітні патріотично-релігійні заходи, зокрема святкування 950-річчя хрещення Русі; 900-го ювілею проголошення Пресвятої Богородиці Покровителькою українського народу, Царицею України; 750-річчя написання найвидатнішого історико-літературного твору княжої доби “слово о полку Ігоревім”.\n3 березня 1946 р., після ліквідації Підгорецького монастиря, келії використовували як палати для туберкульозного санаторію, а церкву Благовіщення перетворили на господарський склад. У каплиці тривалий час знаходилася дизельна електростанція, перший поверх дзвіниці переобладнали на лазню, а другий – на житлові приміщення для медперсоналу. Підгорецьку чудотворну ікону Пресвятої Богородиці переховували мешканці Пліснецька і Підгорець.\nВасиліанська чернеча обитель повернулася у стіни свого монастиря 1989-1991 рр. Упродовж кількох років було відновлено монастирський комплекс, збудовано браму-дзвіницю і реколекційний будинок.\nМОНАСТИР СВЯТОУСПЕНСЬКОЇ УНІВСЬКОЇ ЛАВРИ\nЗа 12 км від районного центру Перемешляни розташувалось село Унів, де зберігся архітектурний комплекс оборонного монастиря\nСвятоуспенської унівської лаври. Унікальна історична пам’ятка східного чернецтва.\nМонастир в Уневі\nУнівська обитель греко-католицької церкви є одним з найдавніших монастирських комплексів України. Найновіші археологічні матеріали підтверджують наявність тут монастиря вже з кінця ХІІІ ст. Упродовж всього існування монастир переживав часи як розквіту, так і занепаду, який спричинили, зокрема, грабіжницькі напади татарських військ на українські землі. Наявні письмові відомості, що 1549 р. “монастир татари спалили”. Після того місцевий шляхтич Ванько Лагодовський розпочав будівництво оборонної церкви на цілющому джерелі. За легендою, шляхтич Ванько Ладовський колись був у цих місцях на полюванні, впав з коня і зламав ногу. І приснився йому сон, що він умивається водою, яка витікає з-під вівтаря монастирської церкви, і одужує. Він справді вмився тією водою і ви здоровів. А за своє зцілення звів на місці джерела храм на честь Богородиці. За переказом, до джерела почали ходити хворі і немічні, а зцілюючись, стали поширювати звістку про місце “Унів”.\nНайціннішою пам’яткою архітектурного ансамблю монастиря став храм Успення Пресвятої Богородиці (1549-1574) – пам’ятка перехідного періоду від пізньої готики до ренесансу. Бійниці у фризі, що тягнеться попід самим дахом, свідчать про оборонний характер споруди, її належність до типу церков-твердинь.\nНаприкінці ХVІ ст. у монастирі почали зводити чотири наріжні вежі та мури між ними. Таким чином, храм опинився всередині оборонного чотирикутника, попід мурованими стінами якого розташувалося 12 дерев’яних келій. Монастир також був оточений оборонним земляним валом та ровом. Відтоді обитель здобула славу фортеці з потужними захисними можливостями. Сюди звозили на сховок речі.\nСвого часу в монастирі перебували Йов Княгинецький (засновник Скиту Манявського), Йов Почаївський (ігумен монастиря у Почаєві). До 1700 р. монастир залишався православним, а унію прийняв разом зі всією Львівською архідієцезією.\nПеріод розквіту та розбудови монастиря тісно пов’язаний із давнім українським шляхетським родом Шептицьких. У другій половині ХVІІ ст. – першій половині ХVІІІ ст. архімандритами монастиря були Варлам (з 1668 р.) та Атанасій (з 1713 р.). А чернече життя у монастирі у дусі християнського Сходу та Київської Русі, яке отримало назву “студитського”, відновив Андрей Шептицький. Ідею митрополита продовжив його брат – Климентій (беатифікований Папою Іваном Павлом ІІ). За підтримки цього блаженномученика під час ІІ Світової війни у монастирі вдалося врятувати близько 150 євреїв.\nНайбільших руйнувань монастир зазнав у радянські часи. У 1950 р. монастир був закритий, монахи вигнані, а 80-річний отець Климентій арештований. Спочатку в Уневі було створено концентраційний табір для католицького духовенства, згодом – притулок для людей літнього віку, перепрофільований під психоневрологічний інтернат. З 1991 р. монастир повернуто ченцям Студитського Уставу.\nУсе – до певних меж…\nЛюбов лише безмежна!\nТак думаю, і все ж,\nЧому так обережно\nВсі літери в піснях\nДуша фільтрує строго?!\nБо знає: кожний знак\nУ Слові – прояв Бога.\nА музику – сприйму\nЯк до небес дорогу,\nІ душу всю мою –\nРозкрию тільки Богу…\nТравинку, дуб розлогий,\nМелодії сердець –\nСприйму дарунком Бога.\nІ думку, й відчуття\nЗі словом поєднаю.\nВід радості буття\nЗнов пісня оживає.\nЗасяє й задзвенить,\nМов посмішкою Бога:\nІ до небес дорога.\nКАТЕДРАЛЬНИЙ СОБОР НЕПОРОЧНОГО ЗАЧАТТЯ\nПРЕСВЯТОЇ БОРОДИЦІ У ТЕРНОПОЛІ\nКатедральний собор Непо- Зарваницька ікона Вшанування мощів\nПорочного Зачаття Пресвя- Матері Божої\nЦерква Непорочного Зачаття Пресвятої Богородиці – кафедральний собор Тернопільсько-Зборівської єпархії Української Греко-Католицької Церкви, колишній домініканський костел – пам’ятка сакральної архітектури.\nУ 1749 р. на розі міських валів на місці знищеної татарами української церкви на честь Пресвятої Богородиці гетьман Потоцький фундував будівництво костелу. Автором проекту вважають Августа Мощинського. Розпис інтер’єру здійснив Станіслав Строїнський. Храм вважається однією з кращих пам’яток пізнього східноєвропейського відродження. Побудований з тесаного каменю у стилі бароко, оздоблений різьбою та кам’яними скульптурами. До костелу примикали монастирські приміщення, які утворюють єдиний архітектурний комплекс. Всередині цього комплексу – італійський дворик.\nУ 1908-1910 рр. проводилася електрифікація та реставрація будівлі: відновлено старі фрески і домальовано нові. Під час реставрації, здійсненої за проектом архітектор, а Садловського, споруджено новий купол. Церква зазнала значної шкоди під час “визвольного походу” Червоної армії у 1939 р. Тоді вона горіла розплавилися прикраси із золота і срібла, завдано шкоди фрескам та покрівлі, частину високомистецьких робіт було вивезено у Росію та Польщу. Під час штурму Тернополя, наприкінці березня 1944 р., храм знову зазнав руйнувань – його штурмували 7 днів. Було завдано великої шкоди бані і вежам храму.\nПісля війни велася реставрація, та не було відновлено багатьох скульптурних елементів оздоблення, не зроблено спроби врятувати розпис інтер’єру. У храмі розмістили склад, фрески були остаточно знищені. Собор до періоду відродження стояв пусткою.\nЗ відродженням духовності в Україні святиня наповнилася акордом Літургій та молитвами вірних. Від 1989 р. церква Непорочного Зачаття Пресвятої Богородиці УГКЦ є кафедральним собором Тернопільсько-Зборівської єпархії. Відновлений храм став окрасою міста. Розпис храму виконували українські митці у різних стилях.\nГоловний храм Тернопільсько-Зборівської єпархії УГКЦ є місцем постійного паломництва вірних, адже тут знаходяться мощі святого Миколая Мирлікійського, святого священномученика Йосафата (Кунцевича), блаженного священномученика Миколая (Чарнецького), блаженного священномученика Омеляна Ковча, святого Юди Тадея та камінь зі Святої Землі, місця, де Ісус Христос виголошував Нагірну проповідь.\nІкона Розп’того Христа Церква Преображення Гос-\n(поч. ХVІІІ ст.) поднього\nІсторики припускають, що церква Преображення Господнього існувала у Зборові практично від часу заснування міста (перша письмова згадка про поселення датується 1624 р.). На карті-схемі Зборівської битви, складеної в 1649 р., вона знаходиться саме на тому місці, де стоїть зараз. Поряд із церквою одразу ж проходив міський вал зі стіною,коло неї була і західна міська брама.\nДо того ця ікона зберігалася в домі о. Олексія Липинського. У 1755 р., на свято Архистратига Михаїла, на зображенні Христа з’явилися краплі крові. 10 січня 1757 р., спираючись на висновки Духовно-світських комісій, Львівський єпископ Лев (Шептицький) проголосив Грамотою ікону Розп’ятого Христа чудотворною і розпорядився перенести її до храму Преображення Господнього. У тому самому документі було встановлено відпусти на такі свята: Різдво Івана Хрестителя, Святих апостолів Петра й Павла, Преображення Господнє, Різдво Пресвятої Богородиці, Успіння Пресвятої Богородиці, Воздвиження Чесного Хреста.\nУ 1794 р. на місці старої дерев’яної церкви старанням о.Стефана Зарудського був споруджений новий однойменний храм. Освятив його Львівський єпископ Микола (Скородинський), який був родом зі Зборова. Церква пережила разом з містом усі лихоліття – і пожежі, і війни, ніколи не закривалася й завжди була центром духовного життя української громади. Поряд із церквою була дзвіниця Святого Стефана, але за радянської влади її знищили місцеві партактивісти. Фігуру святого вдалося зберегти: сьогодні вона знаходиться в музеї “Зборівська битва”. На церковному подвір’ї стоять хрест на честь скасування панщини 1848 р., хрест Святої Тверезості, пам’ятний знак на честь 500-річчя Берестейської церковної унії, каплиця Пресвятої Богородиці, Чудотворна ікона Розп’ятого Христа зберігалася у храмі до Першої світової війни. Під час відступу її вивезли із собою російські офіцери. Сьогодні у церкві Преображення встановлена її копія.\nПІД ОПІКОЮ БОГОРОДИЦІ.\nМісцям, де залишила слід\nІ невичерпність благодаті,\nДасть оберіг на сотні літ\nСвоїм Покровом Божа Матір.\nСерцям іноків простих\nМолитву творять величальну\nТа у Життєписах Святих\nЧерпають міць свою моральну.\nУ Богородиці цей спів,\nІз прадавен і вже довіку,\nДля вірних християн молив\nЇї заступництво й опіку.\nОбителі. Як і всіх нас,\nЙ допоки цього Світу стане,\nПеревіряти має час\nКрутою зміною обставин…\nДовічний православний храм\nСлужити правомірним має –\nТепер в монастирі лунає…\nСто десять років, понад вік,\nПоляки вже, а не русини.\nЧас з-під напружених повік\nДивився, чи живі святині…\nА потім ніби знов свої,\nАле від варварів не кращі.\nВідкриті й тіньові бої,\nЖахливі політичні хащі…\nВипробувань нема числа,\nВ столітті кожнім свій екзамен.\nПочаїв завжди берегла\nПречиста, що зійшла на камінь.\nВовік, без краю і кінця.\nРокам в століття укладатись,\nУтаємниченим серцям –\nСвятині дивом надихатись.\n1240 р. – (за легендою) у печерах Волинських лісів оселилися ченці Києво-Печерського монастиря, які втекли від нападу татар. Першими приміщеннями ченців були печери в товщі гір, а першою будівлею – невелика дерев’яна церква Успіння, яку звели на терасі північного схилу пагорба. Саме тоді було явлення Богоматері у вогняному стовпі над Почаївською горою, після чого на одній зі скель залишився відбиток її стопи.\nПерша письмова згадка про Успенську церкву датується 1527 р.\n1597 р. – місцева поміщиця Анна Гойська передала монахам чудотворну ікону Божої Матері, яку їй подарував болгарський митрополит Неофіт ще у 1559 р. А також надала землі й кошти для утворення довічного православного монастиря. До 1651 р. ігуменом був Іов Залізо (бл. 1550-1651). У 1649 р. на пожертви місцевих поміщиків було збудовано Троїцьку церкву. До комплексу монастиря входили кам’яні і дерев’яні споруди.\nМонастир за свою історію витримав не одну облогу. 1675 р. – облога монастиря турецько-татарським військом під проводом султана Нурредіна. Про події збереглося чимало літописних легенд та усних переказів серед нащадків турецьких вояків, які були налякані грізним виглядом цариці Небесної та стрілами, що летіли на них з неба.\n1721 – 1831 рр. – монастир належить уніатському чернечому ордену Василіян. Саме в цей період набуває великої популярності, монастир взяв на себе функції банка, надаючи кредити населенню, діяла школа, де навчалися монахи, активно велося будівництво мурованих споруд, у 1770-1780 були побудовані келії. Величний Успенський собор, зведений (на місці розібраної Троїцької церкви) у 1771-1783 рр. архітектором Готфрідом Гофманом, російський цар Микола І назвав “витвором зухвалої архітектури”.\nЗ монастирської друкарні тільки впродовж століття вийшло близько 200 книжок. Про одну з них хочеться сказати окремо. Це “Богогласник” – збірник побожних пісень, серед них одна написана Г. Сковородою “Ах ушли ж мои літа, як вихор с круга світа”, що була уже популярною в ті часи. Видано збірник у 1790 р. Тим не менше серед дослідників сковородознавців поширеною є думка, що за життя не було надруковано жодного з творів мандрівного старчика.\nУ 1825 р. побудовано архієрейський дім. Саме в цьому будинку в жовтні 1846 р. зупинявся і працював Тарас Шевченко, залишивши для нащадків акварелі з видами Почаєва.\nСВЯТО-МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОНАСТИР У МУКАЧЕВІ\nМонастирський Свято-Миколаївський монастир Костел Св. Мартина в\nкомплекс з церквому Мукачевому\nСв. Миколая в Мукаче-\nДобою християнізації українського Закарпаття вважають ХІ-ХІІ ст. Від початків релігійним та культурним осередком Закарпаття став Свято-Миколаївський монастир отців василіан на Чернечій горі біля Мукачева. Існує версія, що ченці поселилися тут ще за мадярського короля Андрія І, а відновив його після нашестя татар подільський князь Федір Корятович. Відомий історик о. Анатолій Кралицький зафіксував легенду: на князя Корятовича напав змій, той поклав на допомогу святого Миколая з обіцянкою побудувати на його честь храм, змія було переможено; згодом, ходячи вздовж річки Латориці, Корятович побачив серед води ангела, який і вказав йому на Чернечу гору. Князь побудував там монастирську дерев’яну церкву, будиночок для монахів, дав грамоту, якою забезпечив монахів виноградником, млином, а також заповів, щоб його на горі й поховали. У 1537 р. Мукачівський монастир було зруйновано у війні між Габсбургами і Семигородськими князями, і коли у 1550-му його відбудували, монастир став резиденцією єпископа, притулком для мандрівних монахів і центром просвіти. Була заснована школа, яка зазнала безпосереднього впливу Острозької школи: граматика Мелетія Смотрицького мала вплив на закарпатську граматику Арсенія Коцака, який жив і помер у монастирі. У 1657 р. монастир став руїною під час погромницького нападу польського гетьмана Любомирського, а у 1659-1661 рр. волоський господар Кость Басраб збудував нову монастирську церкву, перебудував і збільшив господарські споруди. Велику роль у будівництві відіграв Дмитро Рац – у другій половині ХVІІІ ст., він домігся, щоб єпископську резиденцію перенесли до Ужгорода, повністю перебудував у стилі бароко, залишив значну суму для перебудови церкви. Будівництво її було закінчено 1804 р., сюди й було перенесено останки Дмитра Раца. З ХVІІІ ст. при монастирі існувала школа для монахів, які залишили велику духовно-літературну спадщину. У 1920-х рр.. монастир прийняв велику кількість чернечої молоді, і за досягнення у розбудові духовного життя у 1926 р. Пій ХІ обдарував Чернечу гору старовинною іконою Богоматері. Відродилися і славні колись відпусти на Чернечій горі від Благовіщення до Покрови, а також започаткувалися свято-успенські прощі, які щороку налічували 20-30 тисяч прочан.\nЗакриття монастиря на Чернечій горі та передання його православним 24 березня 1947 р. стало початком насильницької ліквідації Греко-Католицької Церкви в Закарпатті, зазнав мученицької смерті владика Теодор (Ромжа), було арештовано багато священників та мирян. У 90-тих роках ХХ ст. вдалося частково відновити Боронявський, Імстичівський та Малоберезнянський монастирі. Ужгородський монастир і донині знаходиться в користуванні Ужгородського національного університету.\nДавню історію має також Мукачівський монастир з церквою Св. Миколая. Перші письмові згадки про нього відносяться до ХІV ст. За однією з версій, монастир було засновано дочкою Ярослава Мудрого – Анастасією (неподалік у лісі збереглися печери на зразок київських, які зруйнували монголи). За іншими даними, обитель заснував литовсько-руський князь Федір Корятович, який прийшов у Мукачево з Кам’янця-Подільського у 1393 році. Монастир на Чернечій горі здавна був центром духовного життя Закарпаття. Сучасного виду він набув у ХVІІІ ст., коли тут добудували церкву та келії у класичному стилі з елементами бароко. До ансамблю монастиря входять також оборонні стіни з вежами і старовинна винокурня.\nТрагічна сторінка в житті чернечої обителі настала після початку ІІ світової війни. У 1947 р. після відмови усіх 32 монахів перейти у православ’я їм виділили одну годину на збір і в ніч з 21 на 22 березня 1947 р. депортували на схід, де їх сліди загубилися. В той час як монахів садили у вантажівки, під стінами монастиря уже чорніли постаті інших монахів, які мали замінити вивезених. Радянська влада передала греко-католицький монастир московському патріархату, якому він належить і донині.\nЗ інших культурних споруд міста заслуговують на увагу греко-католицька церква Успення Пресвятої Богородиці та римо-католицький костел Св. Мартина, споруджений у 1904 р. на місці готичної будівлі. Костел є однією з найголовніших святинь міста, хоча б тому, що Св. Мартин є покровителем міста.\nЧудотворна ікона Гошівський монастир\nПерша історична згадка про Гошівський монастир датована 1509 роком, коли його було внесено до реєстру Київської митрополії. Спочатку монастир був розташований в урочищі Чорний Ділок. Наприкінці 70-х – на початку 80-х років ХVІІ ст. монастир із Чорного Ділка перенесено на Ясну Гору.\nУ “Пом’янику монастиря”, який започатковано 1662 р., коли ігуменом був о. Йосиф Ліщинський, збереглися записи про щедрі дари впливових осіб із Східної України. В 1665 році вагомі пожертви для Гошівського монастиря склали:\nгетьман Іван Виговський;\nносівський староста Григорій Гуляницький.\nСеред жертводавців монастиря були молдавський князь Іван Маркович, жидачівський староста Станіслав Старинський та багато інших. Найбільшими жертводавцями монастиря були його квестори: родини Шумлянських, а згодом – Гошовських.\nУ 1833 р., коли прийшов ігумен о. Юліан Мокрицький, у монастирі відбулися великі зміни: за проектом архітектора Мозера розпочали будівництво монастиря на 16 келій, мурованої церкви у вигляді рівностороннього хреста з ротондою в середині та двоповерхової восьмигранної дзвіниці. Монастир звели 1837 р., а церкву 1842 р., того ж року 19 серпня її посвятили.\n19 серпня 1937 р. до 28 серпня 1938 р. на Ясній Горі відбувалися ювілейні святкування з нагоди 200-річчя перенесення чудотворної ікони Матері Божої до монастирської церкви. Святкуванню передувала копітка праця, пов’язана з капітальним ремонтом і добудовою монастиря та церкви, було також відреставровано чудотворну ікону.\nНайважчі часи для Гошівського монастиря були тоді, коли на Західну Україну прийшла Радянська армія, потім під час Другої світової війни та в період тоталітарного режиму.\nПісля псевдо собору 1946 р. УГКЦ була змушена перейти у підпілля. Монастир на Ясній Горі закрили 27 березня 1950 р., а монахів заарештували. Приміщення монастиря передали дитячому будинку, який діяв тут до 1978 р., а впродовж 1978-1988 років у монастирських приміщеннях була база відпочинку Івано-Франківського підприємства “Позитрон”.\nУ лютому 1990 р. обитель на Ясній Горі повернули законним власникам – монахам чину Святого Василія Великого.\nЯсна Гора в Гошеві стала відома в Україні та за її межами завдяки чудотворній іконі Божої Матері, яка є в монастирському храмі. Історія цієї ікони сягає в далеке минуле, а саме бере свій початок від 1704-1705 рр., коли шляхтич Андрій Шугай перебував у м. Олаві (Польща) і купив там дві копії чудотворної ікони Ченстоховської Матері Божої. Одну копію він подарував своякові Журавлевичу, а другу – залишив собі. Одного разу, коли горів будинок Шугаїв, згоріло все, окрім ікони та стіни на якій вона висіла.\nПотім ікона потрапила в родину шляхтича Миколи Марковича Гошовського. І тут також сталося чудо – ікона засяяла неземним світлом, з очей Матері Божої крапали сльози. Про побачене очевидці склали свідчення перед Львівським єпископом Атанасієм Шептицьким, який після докладного розгляду справи грамотно від 11 липня 1737 р. визнав ікону чудотворною і наказав Гошовському перенести її до монастирської церкви оо. Василіян, що на ясній Горі в Гошеві.\nІкону урочисто перенесли до церкви 5 серпня 1737 р. Тільки до кінця ХVІІІ ст., у літописі монастиря вже було зафіксовано 117 чудес через заступництво Гошівської Матері Божої.\n1 червня 1950 р. ікону конфіскували співробітники Станіславського УМДБ. Відтоді нема відомостей про місце перебування оригіналу чудотворної ікони.\nСьогодні в монастирі – копія, датована кінцем ХІХ ст. Віднайшов цю ікону пан Володимир і 12 липня 2001 р. передав її оо. Василіянам у м. Івано-Франківськ. Урочисте перенесення ікони на Ясну Гору відбулося в празник Покрову Пресвятої Богородиці 14 жовтня 2001 року.\nГошівська Божа Мати й надалі роздає щедрі Божі ласки. Підтвердження цього – численні зцілення та вислухані молитви. А як видимий знак чудотворності на радість усього Божого люду – золоті корони та шати для Гошівської Божої Матері, які поблагословив Святіший Вселенський Архієрей Бенедикт ХVІ, Папа Римський, 1 липня 2009 року.\nСвяткування з нагоди встановлення золотих шат і корони відбулося в празник Успіння Пресвятої Богородиці 28 серпня 2009 р. Для Гошівської святині 2009-й рік справді став роком великої Божої благодаті. Окрім коронації ікони, 7 квітня, у празник Благовіщення Пресвятої Богородиці, відбулося посвячення каплиці на відпустовій площі, а 4 червня Гошівський Марійський Центр приєднано до зв’язку духовного споріднення з Папською Базилікою Святої Марії Великої, що стало підставою для того, що Апостольська Пенітенціарія своїми Протоколами № 354/09/І та № 355/09/І від 4 червня 2009 р. Б. надала повний відпуст, який можуть отримати вірні у святині на Ясній Горі в Гошеві з числа тих, якими втішається Папська Базиліка Святої Марії Великої:\nНа звичайних умовах (сакраментальна сповідь, Святе Причастя і молитва в намір енні Святішого Отця), вірні, які, щиро розкаявшись у своїх гріхах, візьмуть побожну участь у Богослужінні, або принаймні прокажуть Господню Молитву і Символ Віри:\nа) храмове свято Базиліки Святої Марії Великої (5 серпня);\nб) у храмове свято цього Санктуарію;\nг) в один день у році, який довільно вибере для себе кожний вірний;\nд) щоразу, коли святиню побожно відвідує група прочан;\nза умови, якщо вірні, по-справжньому покаявшись, висповідавшись і прийнявши Святе Причастя, побожно відвідають Марійський Санктуарій, що при монастирі (у Гошеві), і перед старовинною, прославленою чудесами іконою Пречистої Діви Марії впродовж якогось часу засилатимуть до Бога через Марію молитви за поширення Святої віри та в намір енні Святішого Отця, додавши Господню Молитву та Символ Віри:\nб) у празник Покрови Пресвятої Богородиці;\nв) у празник Посвячення Санктуарію і Преображення Господа Нашого Ісуса Христа.\nНазавжди залишається в історії п’ятниця 18 березня 2011 року. З вічного міста Риму, де знаходиться Апостольський Престіл, передано в дар Гошівському монастирю неоціненний скарб – частинку Чесного і Животворящого Хреста Господнього, який зберігається на постійно у каплиці Гробу Господнього.\n1.Гіщинський В.Б. Опис Синопсису Підгорецького (Пліснеського монастиря// Київська Церква. – Львів-Київ, 2012. - №4(15).\n2. Гіщинський В. Духовні святині Галичини. Чудотворні ікони Пресвятої Богородиці в Галичині (науково-популярні нариси)// Діти Непорочної. Журнал християнської родини. – Львів. 2003-2011, № 1-12.\n3. Дерев’яні церкви Львівщини. – Червень 2010. – Доступний з: http://decerkva.org.ua/index.html.\n4. Замки та храми України. - Травень 2010.- Доступний з: http://www.castles.com.ua.\n5. Креховецький Я. Богослов’я та духовність ікони. – Львів: Свічадо, 2008.\n6. Лужницький Г. Словник Богородичних ікон України//народна творчість та етнографія. – 1998. - №5-6. – с. 99-104.\n7. Тимо С. Проща до святих місць. Ікона в житті Церкви і християнина. – Львів, 2011.\n8. Щурат В. Маріинський культ на українських землях давньої польської держави. – Львів, 1910.\n1. Гамуляк Михайло.\n2. Коцюлим Мар’яна.\n3. Мисів Христина.\nКерівник: вчитель історії – Бойчук Оксана Федорівна.


При застосуванні багатозмінного (дві і більше змін) режиму роботи працівники рівноправно чергуються - UAref.org\nПри застосуванні багатозмінного (дві і більше змін) режиму роботи працівники рівноправно чергуються в роботі відповідно до графіків змінності. Графіки змінності повинні бути розроблені відповідно до вимог законодавства щодо чергування працівників у змінах, тривалості змін, часу відпочинку між змінами і протягом зміни і затверджуються власником підприємства або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим комітетом.\nНавіть при однозмінній роботі початок і закінчення роботи може бути встановленим для різних працівників у різний час, то може бути обумовлено інтересами виробництва і потребами ефективності його організації. Такий порядок може стосуватись не тільки окремих працівників, а також окремих структурних підрозділів.\nНа деяких виробництвах, характер роботи яких обумовлений нерівномірним розподілом об'ємів роботи, особливими умовами, відповідно до законодавства застосовується режим роботи з розподілом робочого часу на частини. Відповідно до ст. 60 КЗпП загальна тривалість роботи з таким режимом не повинна перевищувати встановленої тривалості робочого дня. Прикладом організації робіт з роздробленим робочим часом може слугувати режим роботи водіїв пасажирського транспорту, які виводяться на лінію як додаткові в часи пік, режим роботи акторів, артистів та інших працівників театрально-видовищних закладів, робочий час яких розподіляється для репетицій і виступів, працівників сільського господарства, зайнятих в тваринництві, і т.ін.\nНововведенням останніх років стало запровадження так званих «гнучких» графіків роботи. Гнучкий графік роботи - форма організації робочого часу, при якій для окремих працівників або колективів підрозділів допускається саморегулювання початку, закінчення і загальної тривалості робочого дня. При цьому потрібне повне відпрацювання сумарної кількості робочих годин протягом облікового періоду (робочого дня, робочого тижня, робочого місяця). Гнучкий графік роботи встановлюється за погодженням між власником і працівником як при прийомі на роботу, так і в процесі роботи, за погодженням з профкомом і з урахуванням думки трудового колективу. Елементами гнучкого графіка є: змінний (гнучкий) робочий час - початок і закінчення робочого дня; фіксований час - час обов'язкової присутності на роботі; перерви для відпочинку і харчування; тривалість облікового періоду. Такий режим роботи передбачає самостійне регулювання працівником його робочого часу з відхиленням від встановленого на підприємстві (в організації, установі) режиму роботи в межах двох годин щодо початку і закінчення роботи. При цьому ним повинні обов'язково дотримуватись дві умови: повне відпрацювання встановленої законодавством для цієї категорії працівників сумарної тривалості робочого часу протягом облікового періоду і обов'язкове перебування такого працівника па робочому місці протягом фіксованого власником або уповноваженим ним органом часу.\nПри режимі змінної роботи працівники чергуються в змінах рівномірно. Найбільш поширена робота в дві зміни, на деяких підприємствах робота провадиться в три і більше змін. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, повинен проводитися через кожний робочий тиждень у години, встановлені графіками змінності (див. ст. 58 КЗпП). Тривалість перерв у роботі між змінами у відповідності до ст. 59 КЗпП повинна бути не менше подвійної тривалості роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Недопустиме призначення працівника на роботу протягом 2 змін підряд. Встановлені роботодавцем за погодженням з профспілковим комітетом графіки змінності є обов'язковими для сторін трудового договору. Режим роботи з роздробленим робочим днем - вводиться в таких галузях, де обсяг робіт нерівномірно розподіляється протягом дня (наприклад, водії міського транспорту, робота яких інтенсивна вранці та увечері, у часи пік, вдень же водії відпочивають; для тваринників час годівлі і доїння корів призначається у певний час). На таких роботах робочий день може бути поділений на частини з умовою, що загальна тривалість роботи не повинна перевищувати встановленої тривалості робочого дня (див. ст. 60 КЗпП). Вахтовий метод - це особлива форма організації робіт, що ґрунтується на використанні трудових ресурсів поза місцем їх постійного проживання за умов, коли щоденна доставка працівників до місця роботи і назад до місця постійного проживання неможлива. Вахтовий метод організовується за допомогою підсумованого обліку робочого часу, а міжвахтовий відпочинок надається працівникам у місцях їх постійного проживання. На роботу вахтовим методом можуть переводитись як підприємства в цілому, і їх окремі підрозділи або створюватися комплексні бригади для виконання визначеного обсягу робіт. До робіт, що виконуються вахтовим методом, забороняється залучати осіб віком до 18 років, вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 3 років, а також осіб, які мають медичні протипоказання для такої роботи. Обліковий період охоплює весь робочий час, час у дорозі та час відпочинку, який припадає на цей календарний відрізок часу. Робочий час і час відпочинку регламентуються графіком змінності, затверджуються власником за погодженням з профспілковим комітетом і доводяться до відома працівників не пізніше ніж за місяць до введення їх у дію. Тривалість вахти не може перевищувати 1 місяця, а в окремих випадках, з дозволу міністерства та відповідної профспілки, - 2 місяців. Тривалість робочого дня не повинна перевищувати 10 годин. Власник зобов'язаний забезпечити працівників соціально-побутовими умовами - проживанням, транспортом, спецодягом, щоденним гарячим харчуванням, медичним обслуговуванням. Режим ненормованого робочого дня встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу. Міра праці таких працівників визначається не тільки тривалістю робочого часу, але й колом обов'язків і обсягом виконаних робіт (навантаженням). У разі необхідності ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу. На працівників з ненормованим робочим днем поширюється встановлений на підприємстві, в установі, організації режим робочого часу. У зв'язку з цим власник або уповноважений ним орган не має права систематично залучати працівників, які працюють за таким режимом, до роботи понад встановлену тривалість робочого часу. Обов'язки працівників з ненормованим робочим днем повинні бути зафіксовані в трудовому договорі, посадових інструкціях, правилах внутрішнього трудового розпорядку таким чином, щоб була передбачена можливість виконувати ці обов'язки, як правило, в межах нормального робочого часу. Ненормований робочий день на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форм власності, може застосовуватися для керівників, фахівців і робітників, а саме: - для осіб, праця яких не піддається точному обліку в часі; - для осіб, робочий час яких за характером роботи поділяється на частини невизначеної тривалості (сільське господарство); - для осіб, які розподіляють час для роботи на свій розсуд. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади за погодженням з відповідними галузевими профспілками можуть затверджувати орієнтовні переліки робіт, професій і посад працівників з ненормованим робочим днем. На підприємствах, в установах, організаціях список професій і посад, на яких може застосовуватися ненормований робочий день, визначається колективним договором. Як компенсація за виконаний обсяг робіт, ступінь напруженості, складність і самостійність у роботі, необхідність періодичного виконання службових завдань понад встановлену тривалість робочого часу надається додаткова відпустка до 7 календарних днів. Колективним договором встановлюється конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки з кожного виду робіт, професій та посад. Додаткова відпустка надається пропорційно часу, відпрацьованому на роботі, посаді, що дають право на цю відпустку. Ненормований робочий день потрібно відрізняти від надурочної роботи. На Заході спостерігається тенденція росту застосування багатозмінних робіт. Найбільш поширена робота в дві зміни, хоча застосовується навіть 5-змінна робота. Багатозмінна робота забезпечує велику ефективність і рентабельність виробництва, але викликає опір з боку працюючих. Тому передбачається значне стимулювання багатозмінного режиму. Перш за все це підвищена оплата у вигляді надбавки в розмірі від 10 до 30% залежно від виду зміни. Встановлена додаткова відпустка за роботу у вечірню чи нічну зміну, скорочена тривалість нічної зміни, заборона залучення до таких робіт осіб похилого віку. Подальше поширення такого режиму пов'язується з необхідністю скорочення тривалості робочого тижня до 30-20 годин у тиждень.\nЗміст Вступ………………………………………………………………………………3 Розділ I. Поняття трудового договорута його характеристика у сучасний період. 1.1. Види трудового договору…………………………………………………6 1.2. Контракт як особлива форма трудового договору…………………… .21 Розділ II. Зміст та сторони трудового договору 2.1. Укладення трудового договору…………………………………………….24 2.2. Реєстрація трудового договору…………………………………………….27 Розділ III. Поняття припинення трудового договору, підстави його припинення…………………………………………………………………… .29 ...\nОрганізація оплати праці являє собою систему організаційно-правових засобів, спрямованих на встановлення змісту і порядку введення системи оплати праці, тарифної системи, нормування праці, відрядних розцінок, преміювання, інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат, встановлення норм оплати праці при відхиленні від тарифних умов, форм і строків виплати заробітної плати, порядку обчислення середнього заробітку, індексації зарплати у зв'язку зі зміною індексу споживчих цін, компенсації зарплати у ...