Ринок праці України, проблеми сучасного розвитку\n1. Ринок праці України та тенденції зайнятості населення.\n2. Фінансово-економічні аспекти розвитку ринку праці та боротьби з безробіттям.\n3. Сучасний стан ринку праці та проблеми його розвитку.\n4. Сучасні тенденції державного регулювання молодіжного ринку праці в Україні.\n5. Перспективи вдосконалення функціонування ринку праці в України та шляхи його реформування.\nАктуальність теми. Процеси глобалізації, євроінтеграції, перспектива входження України до СОТ, перехід до ринкових відносин вимагають від науковців глибокого теоретичного аналізу та осмислення загальних закономірностей становлення й функціонування цивілізованого ринку праці. За цих умов необхідно через призму національної специфіки переоцінити проблеми формування і розвитку ринку праці та особливості його державного регулювання з врахуванням досвіду країн з розвинутою ринковою економікою. Означена проблематика обумовлює необхідність з’ясування тих суперечностей, умов та чинників, які визначають роль держави у розробці відповідних механізмів регулювання ринку праці, її допомоги у працевлаштуванні незайнятих і соціального захисту безробітних.\nПідґрунтя сучасних концептуальних уявлень зарубіжних та вітчизняних науковців про суть і природу ринку праці в різні часи закладено такими мислителями світового значення, як У. Петті, Ф. Кене, Т. Мальтус, Ж. Сісмонді, А. Сміт, Ф. Рікардо, К. Маркс.\nФундаментальні положення нової концепції зайнятості, підходи до аналізу місця, ролі та методів державного регулювання ринку праці в умовах трансформаційної економіки викладено у працях С.Бандура, Д.Богині, І.Бондар, В.Брича, С.Вовканича, В.Геєця, М.Долішнього, Т.Заяць, С.Злупка, А.Колота, О.Кузьмін, Г.Купалової, Л.Лисогор, Є.Лібанової, В.Мікловди, В.Нижника, В.Онікієнка, Н.Павловської, Л.Шевчук та інших вчених.\nМета і завдання дослідження. Мета роботи полягає у розробці та теоретичному обґрунтуванні методологічних підходів і практичних рекомендацій щодо формування і розвитку ринку праці України в умовах переходу до соціально орієнтованої економіки.\nРеалізація поставленої мети зумовила необхідність визначення і вирішення таких завдань:\n- проаналізувати теоретико-методологічні положення і узагальнити різні концепції сутності ринку праці, його структури, функцій і місця в сучасній економічній системі;\n- визначити систему основних показників, що характеризують ринок праці;\n- проаналізувати історичні фактори розвитку ринку праці в Україні;\n- розкрити особливості демографічної ситуації як фактору формування пропозиції робочої сили;\n- проаналізувати сучасний стан ринку праці та окреслити проблеми його функціонування в умовах ринкової трансформації економіки;\n- обґрунтувати підходи до активізації розвитку ринку праці в програмах та стратегіях соціально-економічного розвитку України;\n- виявити можливості удосконалення нормативно-правової бази функціонування ринку праці в Україні.\nМетоди дослідження.Для досягнення поставленої мети в роботі використано низку загальнонаукових та спеціальних методів дослідження: абстрактно-логічний – при дослідженні сутності різноманітних понять і визначень сфери ринку праці; історико-логічний – при дослідженні розвитку та удосконалення складових елементів механізму державного регулювання ринку праці; порівняльно-економічний – при аналізі українського та світового досвіду формування і розвитку ринку праці; економіко-статистичний – для вивчення, порівняння й оцінки показників функціонування ринку праці; статистичний та економічного аналізу– для опрацювання масиву статистичних та емпіричних даних з метою оцінки стану і ретроспективного розвитку ринку праці; графічний – для наочної ілюстрації досліджуваних явищ та процесів; економіко-математичного аналізу – для обґрунтування методичних підходів до прогнозування попиту та пропозиції на ринку праці, а також побудови моделі оцінки ефективності впливу інвестицій і підприємництва на зайнятість населення.\nІнформаційну базу дослідження склали дані статистичних збірників і періодичних видань та статистичні матеріали з тематичних проблем роботи, які наводились в спеціальних виданнях та засобах масової інформації.\nОб’єктом дослідженняє процес розвитку ринку праці України в умовах ринкових трансформацій.\nПредметом дослідженняє теоретико-методологічні засади та прикладні проблеми функціонування ринку праці, його аналізу і визначення напрямків розвитку.\nСтруктура й обсяг роботи. Робота складається зі вступу, п’яти розділів, висновків, списку використаних джерел, додатків - містить 11таблиць та рисунків. Обсяг роботи – 47 сторінок, у тому числі основний текст – 33 стор. Список літератури включає 24 найменувань.\n1. Ринок праці України та тенденції зайнятості населення\nРозвинутий ринок праці передбачає ряд взаємопов'язаних умов свого існування та функціонування:\n- наявність великої кількості незалежних суб'єктів трудової діяльності, які внаслідок ринкової мотивації в поведінці на ринку праці обумовлюють формування попиту і пропозиції на робочу силу;\n- забезпечення умов економічної свободи та потенційної мобільності суб'єктів ринку праці;\n- мінімальна заробітна плата повинна забезпечувати рівень життя вищий за прожитковий мінімум і встановлюватися відповідно до освіти, кваліфікації і якості праці;\n- однаковий рівень економічної та юридичної відповідальності працівника і працедавця;\n- наявність розвиненого ринкового (конкурентного) середовища в країні.\nНаявність безробіття — досить неприємний факт для кожної країни. Проте навіть у найрозвинутіших країнах є безробіття, і його припустимий рівень сягає 5%. Проте чому, керуючись методологією Міжнародної організації праці (МОП), значна частина економістів вважають, що рівень безробіття в Україні становить 15%, ставлячи це в провину владі? Що заважає цим 15 — 3,7 = 11,3% безробітних зареєструватись у центрі зайнятості та ще й, крім цього, отримувати від держави допомогу? Абсолютно нічого. За вищевказаною методологією статус безробітного надається і тим, хто працює, але не зареєстрований як безробітний.\nБезробітними визначаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.\nЗагалом існує два способи визначення кількості безробітних. Дані, визначені за першим (офіційним) способом, наведені вище. Це відомості державних центрів зайнятості про громадян працездатного віку, які зареєстровані як такі, що шукають роботу. За даними МОП, кількість безробітних становить близько 15%. Проте чи дійсно ці громадяни не мають засобів для існування, як це передбачено законодавством? Звичайно, мають, інакше вони зареєструвалися б у центрі зайнятості, щоб одержувати допомогу по безробіттю.\nЯкби центри зайнятості послабили вимоги, згідно з якими надається статус безробітного та виплачується допомога (зокрема, обов'язкове відвідування центру зайнятості не 1 раз на тиждень, а 1 раз на рік), то дані центрів зайнятості збігалися б з розрахунками МОП.\nПерелік так званих неофіційних безробітних формується за рахунок:\n- громадян, зайнятих у тіньовому секторі економіки;\n- громадян, зайнятих на присадибних сільськогосподарських ділянках;\n- повнолітніх працездатних громадян, які перебувають на утриманні (батьків, чоловіка, дружини тощо);\n- алкоголіки, наркомани, особи без певного місця проживання;\n- особи, які нелегально чи напівлегально виїхали на заробітки до інших країн;\n- кримінальні елементи: торговці наркотиками, рекетири тощо[6, 3-4].\nПовністю ліквідувати безробіття намагалися і в часи СРСР. З одного боку, в СРСР були створені робочі місця, і тих, хто не хотів працювати, притягували до суду за «тунеядство». З іншого боку, роботу, яку могла виконати одна людина, виконувало 5 чоловік. В результаті люди робили вигляд, що вони щось роблять, а держава робила вигляд, що платить їм. Але на ті кошти, що одержували робітники, неможливо було щось купити, оскільки товарів не було у магазинах. Працівникам виплачувалась висока заробітна плата (для того, щоб вони залишалися працювати й надалі), проте сума виплаченої заробітної плати не відповідала загальній вартості вироблених товарів. Спекулювати в тодішніх умовах було неможливо, а в магазинах постійно і гостро відчувалась нестача товарів. Для покриття нестатку товарів вводилися спецмагазини (для партійного керівництва), картки на продукти та товари підвищеного попиту, потім їх замінили на талони, пізніше людей взагалі почали прикріпляти до конкретних магазинів. Трохи згодом були відмінені всі ці обмеження, проте від цього товари не з'явилися у магазинах. Громадяни, не витративши повністю зароблених грошей були змушені відкладати на «чорний день»: хто в Ощадбанк, хто в матрац, хто в панчоху, а хто і в банку із залізною кришкою.\nКоли ж Україна стала незалежною і почала будувати ринкову економіку, ці акумульовані кошти стали одним із вирішальних факторів, що спричинили до гіперінфляції. Зараз ідуть спекуляції у парламенті з приводу повернення заощаджень, які в основному і накопичилися за рахунок того, що не були забезпечені товаром. І питання повернення цих коштів повинно стояти не перед українськими урядовцями, а перед керівниками колишньої імперіалістичної Росії. Тож політика роздування зарплат для заохочення працюючих є неефективною. Загалом безробітних можна поділити на три категорії.\n1. Громадяни, які не бажають працювати, але зареєстровані у центрі зайнятості для одержання допомоги по безробіттю або ж мають засоби для існування (зарплати, пенсії батьків, соціальна допомога малозабезпеченим тощо).\n2. Громадяни, звільнені з попереднього місця роботи, що мають проблеми з пошуком роботи.\n3. Молоді спеціалісти, які не мають досвіду роботи за спеціальністю.\nПрацевлаштувати можливо лише дві останні категорії громадян. Для цього треба:\n1) знати можливості працевлаштування вивільнених з роботи працівників, які вже мають досвід роботи за спеціальністю;\n2) розробити програму заходів для працевлаштування молодих спеціалістів[1, c. 4-5].\nСучасний стан ринку праці України характеризується такими ключовими проблемами:\n♦ недостатній рівень реформування трудової сфери, що призводить до неефективної зайнятості і проявляється у концентрації робочої сили на збиткових підприємствах; значні масштаби недовикористання робочого часу зайнятих,низька ефективність праці і недостатній рівень її оплати; зниження частки працюючих у високотехнологічних і наукоємних видах діяльності; відсутність взаємозв'язку між трудовим вкладом і доходами працівників тощо.\nВтрата трудових навичок кваліфікованих і висококваліфікованих кадрів внаслідок закриття, реструктуризації великих промислових підприємств, їх збитковості; перехід фахівців і спеціалістів у сферу неформальної зайнятості, тіньової економіки, міграція за кордон;\n♦ погіршення якісних характеристик робочих місць, недостатнє введення в дію нових робочих місць, особливо для кваліфікованих кадрів, що збільшує обсяги та рівень безробіття, знижує продуктивність праці і конкурентоспроможність виробництва;\n♦ невідповідність між попитом і пропозицією робочої сили, незважаючи на ознаки стабілізації виробництва і пожвавлення інвестиційної активності; поряд з цим обсяги інвестицій у сферу виробництва є недостатніми для вирішення питань забезпечення безробітних сучасними робочими місцями; недостатньою є також державна підтримка підприємництва і малого бізнесу;\nНедоліки процесів реформування системи державного професійного навчання і освіти, неадекватність масштабів, структури і форм професійної підготовки і перепідготовки кадрів вимогам сучасного ринку праці в аспектах попиту на певні професії; недостатня розвинутість системи підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації; слабка зацікавленість роботодавців у підвищенні кваліфікації працівників;\n♦ складна ситуація щодо працевлаштування окремих соціально-демографічних груп населення (молоді, жінок, інвалідів, колишніх військовослужбовців та ін.); збереження селективного підходу при вирішенні питань вивільнення і найму на роботу залежно від статі, віку, стану здоров'я; недоліки системи дотримання норм трудового законодавства щодо режиму і охорони праці окремих груп працюючих;\nІснуюча диференціація регіональних ринків праці, наявність депресивних регіонів з особливо напруженою ситуацією на ринку праці, значно вищим за середній рівнем безробіття за одночасно обмеженої можливості щодо трудової міграції, що свідчить про недоліки державної системи регулювання цих аспектів зайнятості і безробіття [9, c. 47-48].\nСучасний стан ринку праці в Україні характеризується наявністю комплексу проблем. Серед них найважливіші такі:\n♦ співвідношення між попитом і пропозицією робочої сили;\n♦ значна середня тривалість безробіття;\n♦ наявність вимушеної неповної зайнятості;\n♦ складна ситуація щодо працевлаштування окремих соціально-демографічних груп населення (жінки, молодь, сільське населення, інваліди);\n♦ поширення неформальної та тіньової зайнятості;\n♦ необхідність підвищити рівень професійної освіти, професійного навчання працівників, що забезпечує їхню конкурентоспроможність відповідно до сучасних умов розвитку економіки і структурних зрушень, що відбуваються на ринках товарів (послуг);\n♦ забезпечення належного рівня оплати праці, що є важливим фактором підвищення життєвого рівня населення, розширеного відтворення робочої сили [11, c. 22].\n2. Фінансово-економічні аспекти розвитку ринку праці та боротьби з безробіттям\nВ умовах ринкових перетворень фінансові відносини використовуються державою як ефективний регулятор усіх сфер економічного життя суспільства. Важливу роль у фінансовій системі відіграє соціальне страхування, що тісно пов'язане з виконанням специфічних функцій та формує фонди фінансових ресурсів, основне призначення яких — покрити втрати громадян, що виникли з непередбачених причин. Будь-яка модель фінансової системи може успішно діяти тільки за умови розвинутого соціального страхування. Про виняткову роль соціальної функції держави свідчить і значна питома вага видатків на соціальні потреби в бюджетах демократичних країн.\nЯк категорія фінансів соціальне страхування являє собою підсистему фінансових відносин зокрема й економічних узагалі. Дефініцію "соціальне страхування" визначають як сукупність особливих замкнених перерозподільних відносин між його учасниками з питань законодавчо визначеного формування певних цільових фондів і напрямів їх використання.\nСьогодні в Україні значну частину видатків спрямовано на соціальні потреби: зріс розмір мінімальної пенсії й допомоги на дітей-сиріт, дітей-інвалідів, інвалідів з дитинства, допомоги малозабезпеченим. Разом з тим варто усвідомлювати, що стабільне зростання життєвого рівня й досягнення соціальної гармонії можливі лише в разі здійснення системних загальноекономічних і фінансових перетворень, створення сучасного порядку та гнучкої системи соціального забезпечення й соціального страхування.\nКожна працююча людина має подбати про свій захист від негативних соціальних наслідків, структурної перебудови економіки, приватизації підприємств, запровадження нових форм організації виробництва і праці. Як свідчить міжнародний досвід, досягненню цієї мети найбільше відповідає солідарна самозабезпечувальна система обов'язкового соціального страхування на випадок безробіття, яка передбачає матеріальне забезпечення в разі втрати зайнятості з незалежних від застрахованих осіб обставин.\nПроте недостатньо вивченими залишаються питання формування й використання фонду, ресурси якого призначені для фінансування потреб реалізації державної політики зайнятості населення, а також його місця у фінансовій системі України. Адже однією із соціально-економічних проблем в умовах ринкової трансформації економіки є формування національного ринку праці, котрий використовує сукупність механізмів, які забезпечують рівновагу й координацію попиту-пропозиції на працю, купівлю-продаж робочої сили та визначення її ціни, організацію оплати праці й соціальний захист найманих працівників через систему соціального страхування.\nПочаток становлення ринку праці в Україні пов'язують із ухваленням Закону "Про зайнятість населення" (березень 1991 року), що офіційно визнавав існування у країні безробіття. Формування національного ринку праці відбувалося повільно й суперечливо. І це аж ніяк не випадково, оскільки сфера зайнятості була однією з найдеформованіших та відзначалася відсутністю державних і правових інститутів ринку праці та гнучкої системи оплати праці, низьким рівнем мобільності робочої сили. З одного боку, для людей відкрилися нові можливості для самореалізації, з другого — з'явилися нові проблеми, насамперед пов'язані з різким зниженням попиту на робочу силу, появою безробіття [14, c. 8-9].\nДля кількох поколінь громадян України безробіття було абстрактним понятим та асоціювалося з наслідками суперечностей між працею (найманими працівниками) й капіталом (роботодавцями). У життя пересічного українця безробіття ввійшло як наслідок системної економічної кризи, як невід'ємна складова ринкових реформ. Держава відмовилася від монопольного права на працевлаштування та зобов'язалася здійснювати матеріальну й соціальну підтримку працівників, які втратили роботу, визначивши правовий статус безробітного. Відтак було створено базові елементи інфраструктури ринку праці — Державну службу зайнятості й Державний фонд сприяння зайнятості населення.\nУ наступні роки в системі соціального страхування сталися значні зміни, великою мірою внаслідок прийняття в 1996 році Конституції України, яка визначала основні засади соціальної політики держави. Так, відповідно до статті 46 громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі безробіття. З ухваленням Закону України "Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 14 січня 1998 р. № 16/98-ВР почався новий етап становлення нормативно-правової бази соціального страхування. Потреба в такому законі була очевидною, оскільки застаріле законодавство не в змозі було ефективно регулювати кожний окремий вид соціального страхування. Саме цим документом встановлено види, основні принципи, суб'єкти, фінансові й організаційні засади державного загальнообов'язкового соціального страхування громадян в Україні.\nПроблема безробіття гостро постала в Україні, як і в багатьох інших країнах із перехідною економікою, після невдалих спроб реалізувати економічні реформи. Проте якщо у країнах Центральної і Східної Європи рівень безробіття сягнув одразу понад 10 % робочої сили впродовж перших років економічних перетворень, то в Україні він зростає значно повільніше: починаючи з 1991-го до 2007 року рівень офіційно зареєстрованого безробіття не перевищив 5 % (додаток А).\nНизький рівень безробіття за офіційними даними, попри масове скорочення виробництва й гіперінфляцію в перші роки незалежності, пояснюється високим рівнем прихованого безробіття та свідомим заниженням показників реального безробіття. Унаслідок зменшення можливостей працевлаштування надлишкові працівники державного сектору економіки погоджувалися на нижчі зарплати, їх затримку, на вимушені адміністративні відпустки або роботу в режимі неповного робочого дня. Також загальновідомо, що частина працівників одержували основний дохід у тіньовому секторі економіки, хоча формально, за звітністю підприємств, вважалися зайнятими в офіційному [17, c. 4-5].\nЗазначене призвело до виникнення й загострення проблеми латентного безробіття, яке, безперечно, не враховується при обчисленні зареєстрованого відкритого безробіття. Тому, на нашу думку, використання інформації на основі лише адміністративних і юридичних норм і вимог (обов'язкова реєстрація в центрах зайнятості, поширення офіційного статусу безробітних тільки на працездатне населення працездатного віку) не відображає справжньої ситуації на ринку праці.\nНа відміну від інших країн трансформаційної економіки, де отримання офіційного статусу безробітного пов'язане з істотними соціальними пільгами, в Україні впродовж усього періоду спостереження показники рівня безробіття, визначеного за міжнародною методологією, помітно перевищують офіційно зареєстровані. При цьому слід зауважити, що й у нашій країні частина осіб, які працюють у незареєстрованому секторі ринку праці, прагнуть набути статус безробітного (у зв'язку з необхідністю документального підтвердження низького рівня доходів для отримання субсидій). Унаслідок цього частина офіційно зареєстрованих безробітних де-факто працевлаштовані та мають джерела доходів, а множини безробітних, визначених за національною й міжнародною методологіями, хоч і перетинаються, але не поглинають одна одну.\nЗменшення масштабів і рівня зареєстрованого безробіття можна досягти двома шляхами: працевлаштуванням за наявності відповідного попиту на робочу силу або відмовою в реєстрації тим, хто звертається до центрів зайнятості.\nНегативною рисою ринку праці України (і це прямий наслідок перехідного періоду) є вимушена неповна зайнятість, або приховане безробіття. Його існування зумовлене надлишком робочої сили, потрібної для виробництва конкурентоспроможної продукції. При цьому слід визнати, що сучасний стан розвитку підприємництва, малого бізнесу та інші ринкові перетворення ще не в змозі на належному рівні розв'язати проблеми забезпечення ефективної зайнятості, створення нових робочих місць, підвищення якості життя населення.\nПопри позитивну тенденцію зменшення прихованого безробіття впродовж 1998—2007 років його масштаби залишаються значними (дод. Б).\nУ 2007 році чисельність тих, хто перебував у вимушених адміністративних відпустках, порівняно з 2004-м знизилася на 42,8 % і становила 126,5 тис. ос працюючих у режимі неповного робочого часу — 505,5 тис. осіб, тобто 18,5 % менше, ніж у 2006-му. Наведені цифри переконують: у сучасній Україні безробіття поширене у трьох формах: зареєстрованій, незареєстрованій і латентній.\nНайбільшою частка працівників, що працювали в режимі неповного робочого часу в 2007 році, була в Запорізькій області (9,9 % середньооблікової чисельності), а тих, що перебували в адміністративних відпустках, — у Черкаській (2,8 % середньооблікової чисельності), найнижчою — в Донецькій і Київській областях [22, c. 25-26].\nЯкнайшвидшого розв'язання потребує проблема дисбалансу між потребам ринку праці й сучасним станом освітньої підготовки. Сьогодні держава витрачу зайві кошти, спочатку навчаючи студента за спеціальністю, що не користується попитом у роботодавців, а потім перенавчаючи того ж випускника, який стає на облік у центрі зайнятості. Упорядкувати ситуацію можливо лише за умови формування, з урахуванням потреб ринку, держзамовлення на фахівців, встановивши чіткий зв'язок між ринком освітянських послуг і відповідною потребою у спеціалістах різного рівня кваліфікації. Передусім потрібна ув'язка підготовки спеціалістів із конкретними замовниками, підприємствами, організаціями, де планується їх працевлаштування. Також неприпустимим є те, що на ринку праці висококваліфікованій працівників використовують на робочих місцях, де не потрібно значної професійної підготовки. Крім того, державні кошти витрачаються на перенавчання спеціалістів замість пошуку відповідних їх фаху й освіті робочих місць.\nНа підтвердження того, що проблеми безробіття в умовах трансформаційних перетворень у вітчизняній економіці потребують першочергового розв'язання як на макро-, так і на мікрорівні (на окремо взятому підприємстві), окреслимо найуразливіші сторони цього багатопланового соціально-економічного явища, які зводяться до п'яти основних.\nПо-перше, істотний вплив на стан ринку праці має тінізація економічних процесів, яка призводить до появи тіньової зайнятості, тобто без патентів, контрактів і декларування доходів у податкових органах. До того ж частина роботодавців уникають реєстрації трудових договорів із найманими працівниками в Державній службі зайнятості. Ця ситуація потребує скоординованих дій фіскальних органів, спрямованих на посилення контролю з метою наближення рівня зареєстрованої зайнятості до реальної.\nПо-друге, диференціація регіональних ринків праці, наявність депресивних регіонів із напруженою ситуацією на цьому ринку і значно вищим рівнем безробіття, ще й за обмеженої можливості щодо трудової міграції, вказують на недоліки державної системи регулювання зайнятості й безробіття.\nПо-третє, сучасний стан зайнятості молоді свідчить про несприятливий загалом вплив на неї структурних зрушень, які відбуваються в економіці України. Загальновідомо, що кон'юнктура ринку праці великою мірою залежить від динаміки його молодіжного сектору. Як носій робочої сили молодь здатна швидше адаптуватися до нових вимог, але потребує відповідних робочих місць і забезпечення інших елементарних умов праці. Разом із тим ситуація в молодіжному секторі ринку праці не поліпшується. Серед загальної кількості безробітних молоді люди становлять більш ніж третину, посилюється невідповідність між вільними робочими місцями й соціально-професійною орієнтацією, а з часом ці тенденції посилюватимуться. За даними Державного комітету статистики України, найвищий рівень безробіття впродовж 2006 року спостерігався серед молоді 15—24 років.\nПо-четверте, потребує розв'язання проблема зайнятості жінок. Більшість безробітних жінок, як правило, не звертаються до центрів зайнятості через труднощі із працевлаштуванням і низьку заробітну плату. Поліпшення становища жінок на ринку праці є загальнодержавною проблемою, що вимагає розробки й реалізації активної соціальної політики в цій сфері, вдосконалення правових і нормативних засад у різних сферах суспільного життя, які повною мірою враховували б роль жінки в суспільстві, розвитку системи ефективного соціального обслуговування ;ім'ї й жінки. Державна тендерна політика має бути спрямована на створення та-сих умов життя, за яких жінки могли б власними працею та силами забезпечити оптимальні й рівні можливості з чоловіками для реалізації свого потенціалу й розвитку особистості.\nПо-п'яте, посилюється маргіналізація населення, що потребує уваги з боку органів державного управління. При цьому збільшуються абсолютні й відносні показники бідності. Так, співвідношення доходів 20 % найбагатших верств населення до 20 % найбідніших становить у США — 8,9, Великобританії — 6,8, Франції — 6,5, Італії — 6,0, Німеччині — 5,7, Японії — 4,3, а в Україні — 30! Таким чином, зниження рівня бідності, запобігання маргіналізації населення в Україні є одним із першочергових завдань регулювання ринку праці, оскільки саме в цій сфері зберігається право кожного громадянина на реалізацію своїх професійних здібностей та отримання відповідної винагороди за результати праці [21, c. 10-12].\nУ зв'язку із зазначеним слід звернути увагу на переваги трудової міграції. Це істотне (майже вдвічі) зменшення соціальної напруги на регіональному й загальнодержавному ринках праці та заощадження значних державних коштів, зменшення обсягів зареєстрованого і прихованого безробіття, адаптація наших співвітчизників до реальних умов ринкової економіки розвинутих країн, ознайомлення з новітніми технологіями й методами організації праці, збільшення валютних ресурсів окремо взятих сімей, регіонів і держави. У разі відсутності трудової міграції кількісне навантаження на вільні робочі місця, витрати бюджету Фонду соціального страхування на випадок безробіття на допомогу по безробіттю були б значно більшими.\nСеред недоліків трудової міграції варто назвати тимчасову втрату державою певної частини трудового потенціалу, а мігрантами — професійних навичок за здобутою освітою, оскільки за кордоном вони переважно виконують некваліфіковану роботу.\nЩе одним важливим аспектом даної проблеми є те, що відносини власності, які ґрунтуються на демонополізації, роздержавленні і приватизації економіки, забезпечують населенню свободу вибору між зайнятістю й незайнятістю в суспільному виробництві, а також самостійне визначення видів і форм трудової діяльності. Логічним продовженням цієї тенденції є вивільнення та безпрецедентне збільшення ролі соціально-психологічних чинників зайнятості. Досягнення продуктивної зайнятості населення як фундаменту й водночас чи не найважливішого показника соціальної орієнтованості сучасного ринкового господарства можливе за умови гармонійної взаємодії двох компонент системи регулювання зайнятості — об'єктивної й суб'єктивної.\nЕфективна політика зайнятості населення не можлива без опори на аксіологічні механізми, які на суспільному рівні "втручаються" в ринкові процеси у сфері праці. А матеріальне підґрунтя такого втручання забезпечується фінансовими ресурсами, які держава акумулює у формі фонду соціального страхування на випадок безробіття. Отже, в соціальному страхуванні маємо справу з безперервними грошовими потоками, пов'язаними з різноманітними процесами, які супроводжуються, з одного боку, наповненням, а з другого — використанням коштів.\nПри цьому відбувається перерозподіл вартості валового продукту країни. Тобто наповнення фонду соціального страхування безпосередньо залежить від розміру:\n— первинних і вторинних доходів населення, яке є платником обов'язкових і добровільних внесків до фонду;\n— доходів підприємств (загалом роботодавців), котрі також спрямовують частину власних коштів за програмами соціального страхування на випадок безробіття;\n— бюджету держави, яка фактично виступає в ролі донора фондів соціального страхування через малопродуктивність основної бази формування його ресурсів.\nОтже, стан формування Фонду соціального страхування на випадок безробіття в цілому може бути охарактеризований показником збалансованості його вхідних і вихідних грошових потоків. А за останні роки видатки цього фонду на реалізацію покладених на нього функцій значно перевищують його доходи (Додаток В) [18, c. 138-140].\nУ 2004 і 2006 роках дефіцит становив 231 713,3 та 137 523,1 грн відповідно, профіцит спостерігався у 2005-му (доходи перевищували видатки на 120 918,5 грн), 2007 року — на 133 399,5 грн. Така ситуація зумовлена, на наш погляд, структурою доходів і видатків фонду (Додаток Г). Аналіз наведених даних свідчить про те, що першочерговим джерелом надходжень фонду є страхові внески.\nВидатки головними чином спрямовуються на допомогу по безробіттю (від 41,0 % у 2004 році до 49,7 % у 2006-му). Слід відзначити високий рівень адміністративних витрат, що з року в рік зростає (з 11,5 % до 15,8 % у звітному році).\nКрім того, заслуговує на увагу оцінка ефективності планування і прогнозування розмірів ресурсів Фонду соціального страхування на випадок безробіття. Так, за даними Державної служби зайнятості4, можна зробити висновок про неврахування всіх факторів ризику недоотримання доходів і надлишкового витрачання коштів у процесі розрахунку показників фінансового плану витрат із соціального страхування на випадок безробіття, що особливо помітно на прикладі 2005 року.\nУ цілому посилення ролі зазначеного фонду як основного джерела фінансування державної політики зайнятості вбачаємо в реформуванні системи оплати праці на основі зростання продуктивності праці, оскільки тільки завдяки цьому можна забезпечити фінансову стабільність соціального страхування та сприяти мотиваційній поведінці безробітного населення на ринку праці [11, c. 29-30].\n3. Сучасний стан ринку праці та проблеми його розвитку\nВ Україні протягом останніх років спостерігаються позитивні тенденції у сфері зайнятості, що свідчить про стабілізацію ситуації на ринку праці. Але існує комплекс проблем, що потребують втручання держави в регулювання зайнятості та соціального захисту найменш конкурентоспроможних категорій населення.\nСтатистичні дані свідчать про те, що рівень зайнятості молоді до 24 років досить низький (35,1% загальної кількості населення відповідної вікової групи). Також знижується рівень зайнятості осіб у віці 50-59 років (60,4% у 2006 р. проти 61,6% у 2005 р.), в тому числі зниження зайнятості чоловіків склало 1,7 в. п. (з 70,0% у 2005 до 68,7% у 2006р.).\nПозитивним є те, що рівень безробіття за методологією МОП загалом по Україні у 2006 р. становив 7,4% для працездатного населення, порівняно із 7,8% у 2005 р.2 Але в окремих областях значення цього показника значно перевищує середнє по Україні, зокрема у Волинській області цей показник дорівнював 9,4%, Житомирській — 10,0%, Івано-Франківській — 8,9%, Кіровоградській - 9,0%, Львівській - 9,1%, Миколаївській - 9,5%, Рівненській — 9,9%, Сумській — 8,2%, Тернопільській — 10,1%, Херсонській - 9,5%, Хмельницькій - 9,7%, Черкаській - 9,8%, Чернівецькій - 10,6%, Чернігівській - 9,4%. Це свідчить, що регіональна політика розширення зайнятості потребує вдосконалення (Додаток Д).\nУ системі механізмів регулювання регіональних ринків праці проблема активного пошуку роботи безробітними має суттєве значення. Мотивація безробітних до ефективної зайнятості, до активного пошуку роботи є важливою передумовою їх працевлаштування.\nБезробіття призводить до негативних соціальних та економічних наслідків. Соціальні наслідки безробіття викликають напруження в суспільстві, оскільки незайняті є нестабільною категорією населення. Професійна дискваліфікація людини у стані тривалого безробіття зменшує її конкурентоспроможність, що є причиною ускладнень при подальшому працевлаштуванні, зниження якості робочої сили та продуктивності суспільного виробництва. Як наслідок — у безробітних знижується мотивація до суспільно корисної праці.\nВажливим етапом мотиваційного процесу є визначення безробітними суб'єктивної вірогідності працевлаштування за різних моделей поведінки, яка, на нашу думку, залежить від чинників, представлених в Додатку Д [15, c. 16-17].\nУ процесі пошуку роботи багато безробітних стикаються із певними психологічними труднощами, їхньою причиною є відсутність в особи внутрішньої готовності до активних дій, невміння змінити попередні установки, мотивацію поведінки в нових ринкових умовах. Вказані фактори негативно впливають на зайнятість населення, що потребує її державного регулювання.\nСлід зазначити, що зайнятість населення має регулюватися на трьох рівнях: на державному, регіональному та на рівні підприємства (Додаток Е).\nПодальше вдосконалення використання робочої сили, працевлаштування і зайнятості населення регулюється законодавчими актами. Зокрема, Законами України «Про зайнятість населення», «Про охорону праці», «Про порядок реєстрації громадян як безробітних, виплати допомоги членам їх родин», «Про сприяння соціальному становленню і розвитку молоді в Україні». Чинне законодавство щодо зайнятості відіграє позитивну роль у механізмі регулювання ринку праці.\nВ умовах ринкових відносин істотно змінюється механізм державного регулювання зайнятості населення (Додаток Ж).\nОсновними важелями державного механізму регулювання зайнятості є законодавчо-нормативні, економічні, організаційні, соціальні, мотиваційні.\nЗаконодавчо-нормативні важелі передбачають правове забезпечення зайнятості населення.\nЕкономічні — проведення політики макроекономічної стабілізації, вплив на розміщення трудового потенціалу; діяльність державних органів у сфері розподілу доходів, розробки і реалізації політики створення нових робочих місць.\nОрганізаційні — здійснення адміністративно-організаційних заходів щодо забезпечення ефективної зайнятості.\nСоціальні — створення цілісної системи соціального забезпечення населення України як працюючого, так і непрацюючого.\nМотиваційні важелі передбачають створення ефективної системи мотивації використання трудового потенціалу.\nСистема цих важелів діє в усіх аспектах соціально-трудових відносин. Від того, наскільки вони будуть ефективними, залежить розширення зайнятості населення [12, c. 3-5].\n4. Сучасні тенденції державного регулювання молодіжного ринку праці в Україні\nМолодь завжди уособлювала майбутнє людства. Разом з тим, намагаючись брати повноцінну участь у житті суспільства, молоді люди, з одного боку, прагнуть якнайшвидше вписатися в існуючий порядок, соціалізуватися, а з другого боку, - як основний людський ресурс розвитку країни виконують роль рушійної сили, що тяжіє до перетворень усталеного порядку, є провідником соціальних змін, економічного розвитку і технічного прогресу.\nТворче уявлення, ідеали, енергія і потенціал молоді мають важливе значення для забезпечення постійного розвитку суспільства, в якому вона живе. Проблеми, з якими стикаються молоді люди, а також їх прагнення і надії є одним з основних складових завдань і перспектив розвитку нинішнього суспільства, а також прийдешніх поколінь. Усе це постійно спричиняє необхідність розробки та реалізації нових заходів і програм у здійсненні молодіжної політики на всіх рівнях. Від того, наскільки повно й ефективно у межах цієї політики вирішуються проблеми й реалізовуються потенційні можливості молоді, залежать темпи оптимізації соціальних та економічних умов життя як нинішнього, так і майбутніх поколінь.\nЕкономічне зростання за останні п'ять років практично не позначилося на змінах у зайнятості населення. Сучасна структура зайнятості в Україні - як за секторами економіки, так і за професійним статусом - далека від стандартів економічно розвинених країн. На сучасному етапі розвитку економіки України проблеми безробіття стають одними з найбільш злободенних. Саме від того, зайнята людина чи безробітна, який рівень сукупних доходів отримує, залежить мотивація людини до продуктивної праці, а, відповідно, і рівень добробуту нації в цілому.\nМолодіжний сегмент праці становить значну частку загальнонаціонального ринку і є суттєвим резервом підвищення продуктивності та конкурентоспроможності праці. Ринок праці молоді функціонує під впливом багатьох чинників, які можна розділити на окремі групи:\n• політичні (внутрішньополітична та зовнішньополітична ситуація, спрямованість політичного курсу уряду);\n• економічні (загальна макроекономічна ситуація, стабільність або нестабільність економічного розвитку, економічний курс уряду);\n• правові (наявність нормативно-законодавчого забезпечення сфери трудових відносин та соціального захисту, практика їх регулювання);\n• професійно-освітні (можливість отримання та якість освіти і професійної підготовки, умови, характер, оплата та охорона праці) тощо.\nАналізуючи молодіжний сегмент ринку праці, доцільно розглянути демографічні (статевовікові) та поселенські (місто, село) особливості економічної активності, пропозиції на ринку праці та галузеву структуру зайнятості молоді [8, c. 35-36].\nЗгідно з даними останнього перепису населення, який відбувся 5 грудня 2001 p., чисельність населення віком 15-29 років в Україні становила 10,8 млн осіб, або 22,4% від усього населення держави.\nОстаннім часом спостерігається тенденція до поступового скорочення пропозиції робочої сили молоді (Додаток К). Чисельність економічно активної молоді протягом 2003- 2007 pp. зменшилася на 82,4 тис. осіб, або на 1,4%.\nПозиції молоді на ринку праці суттєво відрізняються залежно від статі. Серед економічно активної молоді переважають чоловіки, їх частка становить близько 55% (Додаток Л) .\nРівень економічної активності в молодих чоловіків має тенденцію до зниження, але значно вищий, ніж у жінок. Рівень економічної активності молодих жінок більш стабільний, його зниження було не таким відчутним. Причиною низької економічної активності жінок віком 15-29 років є необхідність народження та виховання дітей, оскільки саме на цей вік припадає найбільша інтенсивність народжуваності. Також важливими є фактори здобуття освіти і професійного визначення та становлення.\nАналізуючи поселенські особливості економічної активності молоді, слід відзначити, що частка молоді серед економічно активного сільського населення дещо вища, ніж по міському населенню, незважаючи на те, що міське населення переважає у своїй чисельності. Причиною є те, що в сільській місцевості молодь раніше виходить на ринок праці, а в містах молоді люди довше проходять навчання. Однак рівень економічної активності міської молоді поступово зменшується (Додаток М).\nМолодіжний сегмент зайнятості поступово розширюється. За 2003-2007 pp. чисельність зайнятої молоді збільшилася на 220,5 тис. осіб (4,6%) і перевищила 5 млн. Питома вага молоді в загальній чисельності зайнятих підвищилася з 23,9 до 24,7%. Незважаючи на зниження рівня економічної активності молоді, позитивним явищем є зростання рівня її зайнятості. Це означає, що частка нереалізованої молодіжної робочої сили суттєво зменшилася. Причому зростання рівня зайнятості молоді відбувається випереджаючими темпами порівняно з населенням у віці 30-70 років [5, c. 19]. Порівняльний аналіз показників зайнятості за типом поселення свідчить про істотне перевищення рівня зайнятості сільської молоді над аналогічним показником по міській місцевості (на 4-5 процентних пунктів). Це означає, що сільська молодь має більше шансів реалізувати свою робочу силу.\nВ установах державного управління, крім стабільної і відносно високої середньомісячної заробітної плати, існують також додаткові пільги, які надає статус державного службовця, високий ступінь соціальної захищеності та можливість використання посадових повноважень в особистих інтересах. Тому молодь намагається працевлаштуватися саме в цих видах діяльності.\nЧерез найнижчі рівні оплати праці та несвоєчасну виплату заробітної плати молодь іде з матеріального виробництва, особливо це стосується сільського господарства. У промисловості і будівництві рівень заробітної плати значно вищий від середнього по економіці, але також існує значна заборгованість і дуже високий рівень вимушеної неповної зайнятості. В установах освіти, охорони здоров'я, організаціях, які надають колективні, громадські та особисті послуги, вимушена неповна зайнятість практично відсутня. Але заробітна плата дуже низька, хоча і сплачується, як правило, своєчасно. Тому молодь значно менше зацікавлена в цих видах діяльності.\nПро наявність недоліків у існуючому механізмі державного впливу на процеси працевлаштування молоді свідчить те, що особи у віці 15-29 років (які в 2008 р. становили майже 28% економічного населення у працездатному віці) більше за інші вікові групи потерпають через відсутність роботи.\nНа сучасному етапі в Україні існує значний ресурс робочої сили молоді, який не знаходить свого використання. Хоча зниження рівня молодіжного безробіття відбувається більш швидкими темпами, ніж серед старшого населення, проблема працевлаштування молоді не втратила своєї гостроти й актуальності.\nПідсумовуючи аналіз, слід відзначити, що молодь в Україні становить значну частку серед усього населення та являє собою вагомий ресурс для ринку праці. Переважна частина молоді сконцентрована в містах, де більше можливостей одержати фахову освіту і вищий рівень життя. Молодь України має реальну можливість обирати вид економічної діяльності і здатна скласти конкуренцію на ринку праці старшому поколінню працівників. Разом з тим процес формування раціональної, продуктивної зайнятості молоді перебуває на початковому етапі. Без припливу молодих кадрів сфера матеріального виробництва та соціальна сфера приречені на занепад. Тому слід вживати невідкладних заходів щодо стимулювання активнішої участі молоді у відповідальних видах діяльності.\nУ сфері політики зайнятості має бути здійснений комплекс заходів, спрямованих на удосконалення ринку праці та системи працевлаштування, випереджаюче зростання зайнятості в малому та середньому бізнесі, а також у сфері послуг [20, c. 32-33].\n5. Перспективи вдосконалення функціонування ринку праці в України та шляхи його реформування\nУ питаннях сприяння зайнятості населення важливу роль відіграють Державні програми зайнятості на перспективу. Відповідно до Державної програми зайнятості до 2010 р. визначено такі головні завдання:\n- підтримка створення нових робочих місць і продуктивної зайнятості;\n- формування ефективної структурної та регіональної політики зайнятості;\n- диференційований підхід до скорочення обсягів виробництва та забезпечення допомоги звільненим працівникам;\n- удосконалення схеми суспільних робіт із метою забезпечення їх прийнятності і доступності для безробітних;\n- сприяння самозайнятості і поліпшенню системи надання грошової допомоги безробітним;\n- легалізація тіньової зайнятості;\n- впровадження нестандартних режимів робочого часу як тимчасового заходу призупинення зростання безробіття;\n- в умовах вступу в COT доцільно впровадити на державному та регіональному рівнях механізми захисту вітчизняних товаровиробників і товарів;\n- стимулювання державних і приватних роботодавців до створення нових робочих місць із мінімальними витратами.\nСтворення робочих місць у недержавному секторі буде сприяти поступовому скороченню прогнозованих темпів зростання безробіття, що дозволить дещо розширити вибір робочих місць і сприятиме посиленню професійної, територіальної і галузевої мобільності робочої сили.\nЗауважимо, що програми зайнятості недостатньо використовують активні методи регулювання зайнятості (розширення сфери докладання праці, професійна орієнтація та підготовка незайнятого населення і безробітних, надання фінансової допомоги на переселення сімей до сільської місцевості), а також надання інформаційних, профорієнтаційних послуг, створення банку вакансій і пошук підходящої роботи, працевлаштування неконкурентоспроможних верств населення на заброньовані робочі місця, сприяння самозайнятості і підприємницькій діяльності, підвищення конкурентоспроможності незайнятих громадян шляхом організації професійного навчання, організації тимчасових громадських робіт тощо.\nСлід зазначити, що значна частина населення зайнята у неформальному секторі економіки, і в 2006 р. їх чисельність збільшилась, порівняно з попереднім роком, на 4,2% (таблиця). Це особи, що працюють на незареєстрованих підприємствах, що їх за своїм розміром (чисельністю працюючих) відносять до сектора домашніх господарств [16, c. 65-66].\nЗ урахуванням національних особливостей щодо поширення неформальних трудових відносин, критерії визначення кількості зайнятих у цьому секторі розширені за рахунок включення осіб, які працювали за усною домовленістю з роботодавцем без укладання офіційного трудового договору (контракту) в офіційному секторі. Відповідно до чинного законодавства така зайнятість передбачає мінімальні соціальні гарантії.\nСлід зазначити, що переважна частина працюючих у неформальному секторі економіки - це особи віком 15-24 років (30,4%), а також особи віком 60-70 років (65,7%). Особливо така зайнятість поширена серед сільського населення (охоплює 50,5% зайнятих), у т. ч. серед молоді у віці 15-24 роки - 62,9%.\nПроцеси адаптації молоді до ринкових умов об’єктивно змушують молодих людей брати участь у різних формах дрібного бізнесу, що сприяє їх залученню до таких форм діяльності, де дохід повністю залежить від особистої активності і підприємницького таланту. Проте сучасна економічна база підприємництва досить вузька, що пов'язано з економічною ситуацією у країні; відсутністю необхідних економічних знань, стартового капіталу, надійних зв'язків у сфері бізнесу; несприятливими умовами оподаткування тощо.\nНезважаючи на ці труднощі, молодь, яка займається підприємництвом, проходить своєрідну школу бізнесу, що може дати позитивні результати вже в недалекому майбутньому.\nНеобхідно відзначити, що посилення мотивації до легальної продуктивної зайнятості є найвагомішим фактором детінізації відносин у сфері зайнятості населення. Для цього передбачається здійснення заходів щодо запровадження державного соціального стандарту погодинної оплати праці та організації контролю за його застосуванням; забезпечення захисту прав працівників на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати; впровадження економічного механізму стимулювання роботодавців до збільшення витрат на працівників, у тому числі до підвищення рівня оплати їх праці; дотримання міжпосадових і міжгалузевих співвідношень в оплаті праці працівників бюджетної сфери; усунення диспропорції між розміром оплати праці та рівнем отриманих доходів від соціальної допомоги і трансфертів. Детінізація відносин на ринку праці здійснюватиметься шляхом: активізації державного контролю за дотриманням законодавства у сфері зайнятості населення та легалізацією господарської діяльності; посилення відповідальності роботодавців за використання праці найманих працівників; легалізації статусу зайнятості осіб, які провадять господарську діяльність на земельних ділянках, що перебувають у приватній власності або користуванні; посилення відповідальності суб'єктів господарювання за якість послуг із посередництва у працевлаштуванні шляхом включення такого виду господарської діяльності, як добір кадрів для підприємств, до переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.\nВідповідно до концепції забезпечення максимальної реалізації права громадянина на працю та отримання за неї гідної винагороди у сфері політики зайнятості буде здійснений комплекс заходів, спрямованих на удосконалення ринку праці та системи працевлаштування, випереджаюче зростання зайнятості у малому і середньому бізнесі, а також у сфері послуг. Ці заходи мають компенсувати негативний вплив на ринок праці зрушень, що відбуватимуться у структурі національної економіки під впливом конкурентного середовища та відповідно до орієнтирів структурної політики України. З метою законодавчого забезпечення державної політики зайнятості необхідно прийняти нову редакцію Закону України «Про зайнятість населення» та затвердити Державну програму зайнятості населення на період до 2009 p., яка спрямує органи влади на створення в Україні до 2009 р. 5 млн нових робочих місць із гідним рівнем оплати праці [19, c. 32-34].\nРозширення сфери застосування праці здійснюватиметься шляхом: реструктуризації державних підприємств із залученням інвестицій для розвитку підприємництва у виробничій сфері на основі модернізації застарілих і створення нових робочих місць; встановлення сприятливого інвестиційного режиму для підприємств, на яких створюються нові робочі місця; запровадження системи державного замовлення на створення нових робочих місць та забезпечення зайнятості населення на оплачуваних громадських роботах; надання державної підтримки депресивним регіонам; підтримки самостійної зайнятості населення та розвитку підприємництва; використання потенціалу вакансій і незайнятих робочих місць; економічного стимулювання підприємств до створення робочих місць для безробітних і підтримки підприємницької іні-ціативи безробітних, зокрема шляхом зменшення відсотків за кредитами для суб'єктів господарювання, що створюють нові робочі місця в регіонах із критичною ситуацією на ринку праці; гарантованого надання робочого місця спеціалістам, підготовленим за державним замовленням; стимулювання фахівців дефіцитних професій для працевлаштування у сільській місцевості.\nПершочерговими заходами державної політики зайнятості є: запровадження системи довгострокових прогнозів попиту на робочу силу за професіями та формування за результатами прогнозування державного замовлення на підготовку кваліфікованих кадрів; розвиток співпраці між навчальними закладами і підприємствами (роботодавцями) з метою формування, відтворення та збереження кадрового потенціалу, підвищення його кваліфікації; запровадження системи підготовки кваліфікованих робочих кадрів на підприємствах; гарантування надання першого робочого місця випускникам навчальних закладів різних ступенів акредитації, підготовлених за державним замовленням.\nВсі ці державні першочергові заходи пов'язані з такими поточними проблемами на ринку праці в Україні: істотне скорочення природного приросту населення в цілому по країні; посилення нерівномірності забезпечення регіонів країни робочою силою; подальші структурні зміни в економіці. Тому визначальними чинниками економічного зростання України мають стати якісні характеристики людського капіталу: рівень освіти, кваліфікації, прагнення до отримання нових знань протягом трудового життя. Особливу увагу слід приділити підвищенню якості людського капіталу зайнятого населення, вдосконаленню методів підвищення кваліфікації працівників.\nСприяння розширенню зайнятості, підвищенню оплати і продуктивності праці має ґрунтуватись на поліпшенні доступу до професійної підготовки, до капіталу, технологій, ринків і до основних соціальних благ, наприклад, охорони здоров'я тощо.\nЩодо вирішення проблеми розширення зайнятості слід відмітити важливу роль МОП.\nНизка країн, що розвиваються, за допомогою МОП вже розпочали реалізацію спеціальних програм сприяння зайнятості, мобілізуючи безробітних і частково зайнятих для створення об'єктів інфраструктури у районах і містах. Деякі країни здійснюють також спеціальні програми для молоді, наприклад, сприяють в отриманні професійної підготовки або певного нескладного устаткування для створення власного підприємства. Ці програми переслідують гідні цілі, а при ретельному плануванні та реалізації вони можуть дати позитивні результати як для зацікавлених осіб, так і для суспільства.\nСаме з огляду на таке положення МОП ухвалила низку пропозицій щодо розвитку продуктивної зайнятості людських ресурсів, професійної орієнтації та професійної підготовки (Конвенція 142, Рекомендація 150).\nЦі документи вимагають від кожної країни-члена організації ухвалювати та розвивати всебічні та скоординовані політики і програми професійної орієнтації та професійної підготовки, тісно пов'язані із зайнятістю, зокрема через державні служби зайнятості [10, c. 5-7].\nОсновні напрями удосконалення політики зайнятості населення в ринкових умовах мають бути спрямовані на:\n- збереження ефективних і створення нових робочих місць на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності;\n- сприяння самостійній зайнятості населення, розвитку підприємництва;\n- підготовку робочої сили, професійний склад і кваліфікаційний рівень якої відповідає потребам економіки та ринку праці;\n- підвищення якості робочої сили, розвиток системи професійного навчання кадрів протягом періоду трудової діяльності з урахуванням потреб ринку праці;\n- посилення мотивації до легальної продуктивної зайнятості;\n- забезпечення зайнятості громадян, що потребують соціального захисту і не спроможні на рівних умовах конкурувати на ринку праці;\n- сприяння професійній підготовці та зайнятості осіб із обмеженими фізичними та розумовими можливостями;\n- повернення зареєстрованих безробітних до продуктивної зайнятості;\n- детінізацію відносин у сфері зайнятості населення.\nОднак самі по собі вони не дозволяють вирішити довгострокові проблеми зайнятості. Для цього необхідні наполегливі зусилля як держави, так і особистостей, які шукають місце роботи.\nТому сприяння зайнятості, розвиток людських ресурсів і боротьба з безробіттям, легалізація тіньової зайнятості, робота з професійної орієнтації та професійної підготовки мають координуватися з політикою і основними програмами соціального та економічного розвитку держави.\n1. Андрусенко Н. Позитивні тенденції на вітчизняному ринку праці //Праця і зарплата. - 2009. - 8 липня. - C. 4-5\n2. Вітер О. Ринок праці: офіційна статистика не відображає реального стану? //Голос України. - 2009. - 7 липня. - C. 6\n3. Галицький В. Тенденції ринку праці в Україні //Праця і зарплата. - 2008. - 16 липня. - C. 4\n4. Довжук Б. Криза і регіональний ринок праці //Праця і зарплата. - 2009. - 18 лютого. - C. 6-7\n5. Іщенко Г. Стабільність на ринку праці //Урядовий кур'єр. - 2006. - № 11. - C. 19\n6. Кір'ян Т. Створення конкурентного ринку праці в умовах інтеграції України у світову економічну систему //Україна: аспекти праці. - 2008. - № 5. - C. 3-11\n7. Кисільова Т. Ринок праці в умовах кризи //Юридичний Вісник України. - 2008. - № 47. - C. 10\n8. Корчун М. Шляхи підвищення економічної активності та зайнятості молоді на ринку праці України //Україна: аспекти праці. - 2008. - № 1. - C. 35-39\n9. Лісогор Л. Світові ринки праці та Україна: стан, тенденції, особливості адаптації //Україна-НАТО. - 2007. - № 5. - C. 47-61\n10. Лисогор Л. СОТ і ринок праці: переваги і виклики //Праця і зарплата. - 2008. - № 17. - C. 5-7\n11. Нікіфоров П.О. Фінансово-економічні аспекти розвитку ринку праці та боротьби з безробіттям //Фінанси України. - 2008. - № 10. - С.22-30\n12. Покрищук В. Про сучасний стан та проблеми розвитку ринку праці в Україні //Праця і зарплата. - 2008. - 26 березня. - C. 3-5\n13. Приймак В. Гнучкість національного та регіональних ринків праці України //Україна: аспекти праці. - 2009. - № 2. - C. 3-6.\n14. Сардак С. Особливості функціонування ринку праці України та використання потенціалу саморозвитку для підвищення зайнятості населення //Україна: аспекти праці. - 2006. - № 7. - C. 8-12\n15. Спасенко Ю. Ринок праці кваліфікованої робочої сили: стан та умови ефективного розвитку //Україна: аспекти праці. - 2007. - № 4. - C. 15-21\n16. Ткач В. Фінансові аспекти участі держави у міжнародному ринку праці //Банківська справа. - 2007. - № 1. - C. 65-78\n17. Ткаченко Л. Фінансово-економічна криза і ринок праці України //Праця і зарплата. - 2009. - № 4. - C. 4-5\n18. Чикуркова А. Д. Напрями державного регулювання регіональних ринків праці //Економіка АПК. - 2009. - № 4. - С.138-142.\n19. Шубенок С. Сучасний стан та проблеми підготовки робітничих кадрів відповідно до потреб ринкової економіки //Україна: аспекти праці. - 2006. - № 8. - C. 31-37\n20. Ярошенко В. Державні механізми регулювання ринків праці в Україні //Україна: аспекти праці. - 2007. - № 8. - C. 30-37\n21. Ярошенко В. Проблема конкурентоспроможності національного ринку праці України //Україна: аспекти праці. - 2008. - № 6. - C. 10-17.\n22. Ярошенко Г. Розвиток механізму взаємодії ринку праці і професійної освіти України //Україна: аспекти праці. - 2007. - № 6. - C. 25-30


У суботу, 16 січня, Житомирською місцевою прокуратурою, у межах процесуального керівництва, забезпечено розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу підозрюваному у скоєнні розбою, вчиненому з метою заволодіння чужим майном, особою, яка раніше вчинила розбій (ч. 2 ст. 187 КК України).\nУхвалою Богунського районного суду підозрюваному обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без права внесення грошової застави.\nЗа даними слідства, 32-річний житель міста Житомира, раніше неодноразово судимий, у тому числі за розбій, з метою заволодіння чужим майном, 14.01.2021 знову скоїв напад на місцевого жителя.\nЗокрема, зловмисник зустрів вдень на вулиці Сосновій незнайомого чоловіка та раптово завдав йому декілька ударів кулаком в обличчя, унаслідок чого потерпілий впав і знепритомнів. Викравши майно потерпілого – 800 грн та пачку цигарок, нападник втік.\nОднак правоохоронці встановили особу та вже наступного дня – 15.01.2021 - повідомили йому про підозру у скоєнні злочину.


Кримінальне провадження проти Холодницького: виступ керівника НАБУ Артема Ситника у ВР – відео — 5 канал\nКримінальне провадження проти Холодницького\nВиступ керівника НАБУ Артема Ситника у ВР\n"5 канал" транслює виступ керівника НАБУ Артема Ситника у ВР.\nНагадаємо, 30 березня стало відомо, що генпрокурор Юрій Луценко та директор НАБУ Артем Ситник спрямували до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів клопотання, аби Назара Холодницького відсторонили від посади керівника САП. Йому закидають низку дисциплінарних проступків. При цьому 30 березня в Генпрокуратурі заявили, що Холодницький не з'явився на допит у ГПУ.\nДодамо, що сам Назар Холодницький всі закиди проти себе відкидає; каже, що про прослуховування у власному кабінеті довідався ще на початку березня і наполягає на оприлюдненні всіх записів, зроблених у його кабінеті.\nХолодницький розповів, що записала "прослушка" в його кабінеті\nНАБУ оприлюднило фрагменти розмов з кабінету Холодницького – відео\nУ Києві школярі так побили однокласника, що зламали йому хребет – ЗМІ\nПокази з окупованого Криму: в суді щодо держзради Януковича свідчив антимайданівець\nНАБУ Верховна Рада Артем Ситник\nПленарне засідання ВР, де мають заслухати Ситника і Холодницького – трансляція\nЩе не все: керівників САП і НАБУ викликають на звіт до Верховної Ради\nНардеп розповів, що завадило ВР скасувати е-декларування для антикорупціонерів\nУ ЄС обов’язкове е-декларування для українських антикорупціонерів розглядають як атаку на громадянське суспільства – Гарань\nПрофільний комітет ВР рекомендує звільнити Супрун


🔎 Прізвища на літеру Н | Борги, Суди, Штрафи, Телефони, Адреси, Порушення та інше на Сканбі\nПошук людей за прізвищами, які починаються на літеру Н\nСканбі знайшов 1941707 записів з прізвищами на літеру Н. Знайдено записів: розшукувані особи - 4199, 566200 записів про борги, виконавчі провадження - 441889, відомостей про податкові борги - 124311, кількість персональних адрес - 181903, телефонів особи - 44725 та інше. Більш детальна інформація після отримання звіту. Перейдіть за посиланням нижче або введіть прізвище ім'я в формі пошуку на цій сторінці.\nІнформація про людей з прізвищами на літеру Н\nЗібрали деяку статистику за прізвищами на літеру Н. Нижче відображена частина даних, що присутня в звітах.\nСтастистика записів щодо прізвища на літеру Н\nНайбільш популярні прізвища, які починаються на Н\nЗаписи з реєстру безвісти зниклих осіб або реєстру осіб, які переховуються від органів влади за прізвищами на літеру Н. Повний перелік записів - після отримання звіту.\nЗнайшлись виконавчі провадження за прізвищами на літеру Н. Провадження можуть стосуватись боргів, кредитів, аліментів тощо. Приклади таких записів нижче. Повний список проваджень доступний після отримання звіту.\nУправління патрульної полі*****\nСП "Сарата" У*****\nСаратський районний відділ державної виконавчої служби Голо*****\nДержава в особі*****\nВідділ примусового виконання рішень Управління державної виконавч*****\nЗарічний відділ державної виконавчої служби міста Суми Голо*****\nЄ записи про податкові борги людей, чиї прізвища починаються на Н. Приклади записів є нижче. Повний список - після отримання звіту.\nГУ ДФС У М.КИ*****\nГУ ДФС У ЛЬВІВСЬК*****\nГУ ДПС У ЛЬВІВСЬК*****


Еліна Світоліна пробилася у фінал австралійського турніру - «СЛОБІДСЬКИЙ КРАЙ»\nЕліна Світоліна пробилася у фінал австралійського турніру\nЕліна Світоліна впевнено дійшла до півфіналу турніру в австралійському Брісбені, здолавши по ходу змагань Карлу Суарес Наварро, Ану Конюх і Йоханну Конту. За путівку до фіналу харків'янка змагалася з чинною чемпіонкою цього турніру, чеською спортсменкою Кароліною Плішковою.\nПочаток матчу, м'яко кажучи, не склався у Світоліної, яка по ходу першого сету програвала 0:4. Втім, харків'янка повернулася в гру ще в цій партії — зробила рахунок 5:5, а потім взяла і наступні два гейми.\nДругий сет харків'янка початку набагато краще, ніж перший. З другого разу Еліна взяла подачу суперниці і повела 3:1. Потім Еліна двічі подавала на сет, але не зуміла домогтися свого — Плішкова відновила паритет, 5:5. Однак Еліна не хотіла доводити справу до вирішальної партії і ударно провела кінцівку цієї. Впевнено взяла подачу суперниці, а після і свою — 2:0 (7:5, 7:5).\nСуперницею Світоліної по фіналу стане білоруска Олександра Сасновіч, з якою до цього українка не зустрічалася. Матч пройде завтра, 6 січня, орієнтовно почнеться об 11:00 за київським часом.\nТеги: #теніс, Світоліна, перемога, Брісбен, фінал,\nАльпіністи з Харкова підкорили найвищу точку Америки


У громадському місці Одеси встановили камери спостереження | Сьогодні\nУ громадському місці Одеси встановили камери спостереження\nПоліна Мординська Сергій Мартинець Редактор розділу Влада\n28 червня 2017, 12:32\nМісто продовжують підключати до систем відеоспостереження для безпеки громадян\nВ Одесі продовжують встановлювати камери відеоспостереження. У дендропарку Перемоги робочі поставили щонайменше чотири нових камери для забезпечення безпеки городян. Про це повідомили в комунальному підприємстві "Спеціальне монтажно-експлуатаційний підрозділ" (СМЕП).\n"У парку Перемоги співробітники комунального підприємства СМЕП встановили нові ІР-камери відеоспостереження", – розповіли в службі.\nПарк Перемоги – не єдине місце, де одесити і гості міста гуляють під пильним наглядом "всевидючого ока". Тиждень тому камери відеоспостереження в рамках реалізації міської програми "Безпечне місто" встановили в Старобазарному сквері.\nРаніше камери відеоспостереження з'явилися в новому Стамбульському парку. Зображення з них транслюється на муніципальному каналі в мережі. Там же можна спостерігати онлайн за головними вулицями і площами міста, в тому числі за Грецькою площею, Алеєю Слави, розв'язкою на 5-ій станції Великого Фонтану і яхт-клубом в порту.\nЯк повідомляла Сегодня.ua, камери відеоспостереження зафіксували Втечу напавших на активістку і зухвале пограбування в новобудові.\nРежисер Кіра Муратова стане Почесним громадянином Одеси\nВ Одесі відкрили стрілянину: автомобілісти не поділили дорогу\nЖахлива ДТП в Одеській області: троє людей загинули миттєво\nСтрашні подробиці вбивства двох дітей в Одесі: малюків задушив вітчим


Мотузку, яка дозволяє керувати ґаджетами через дотик, показав Google – Новини Здорової Людини\nМотузку, яка дозволяє керувати ґаджетами через дотик, показав Google\nМотузка «I/O braid» від компанії Google дозволяє користувачеві керувати ґаджетами за допомогою дотику. Поки існує лише прототип такої мотузки, але він уже вміє вмикати музику та регулювати її гучність, його вже навчили програвати музику й змінювати її гучність, повідомляють у блозі компанії.\nЧому це корисно. Така розробка може полегшити керування смартфоном.\nДетальніше. Мотузка «I/O braid» — це спіралеподібна сенсорна матриця. Вона може зчитувати дотики та їхню силу. Мотузка перетворює натиски користувача на електричні імпульси. Щоб досягти такого результату, розробники новинки застосували технологію штучного інтелекту. Його «навчали» за допомогою волонтерів. Точність зчитування дотиків сягає 94%.\nТаку мотузку можна вшити у вбрання людини та перетворити його на гарнітуру, яка допоможе регулювати гучність музики, яка звучить у телефоні. Поки компанія не каже, чи розвиватиме технологію настільки, щоб створити з її допомогою окремі продукти.\nДовідка. Google — це американська публічна транснаціональна корпорація. Її заснували у 1998 році аспіранти Стенфордського університету Ларрі Пейдж і Сергій Брін.\nGoogle зробив безкоштовними відеоконференції з преміум функціями. Але це тимчасово. До 30 вересня відеоконференції з преміум функціями від Google Meet будуть безкоштовними для всіх користувачів, у яких є обліковий запис Google. Така можливість стане доступною уже з травня.\nУ Google Chrome тепер можна групувати вкладки. Вкладки можна групувати так, як зручно користувачеві: за темою, терміном роботи тощо. Компанія продовжує тестувати цю функцію, але вона вже доступна в останній бета-версії Chrome.\nЧерез коронавірус Google відкриє доступ до платних програм. Google відкриє безкоштовний доступ до розширених функцій програми Hangouts Meet для всіх користувачів G Suite та G Suite for Education до 1 липня.\nФото: скрін із сайту ai.googleblog.com\nGoogle керування гаджетами мотузка регулювання гучності


Вчені назвали відмінності нового штаму «Омікрон» від «Дельта», «Альфа», «Бета» і «Гамма» » НОВЫЙ ФОРМАТ\nВчені назвали відмінності нового штаму «Омікрон» від «Дельта», «Альфа», «Бета» і «Гамма»\n2021-11-30 17:02 . Медицина и здоровье\nВчені з Китаю назвали три головні властивості нового штаму коронавірусу під назвою «омікрон», яких варто побоюватися, пише «Парламентська газета».\nЯк повідомив керівник інфекційної лікарні Хуашань при Фуданьському університеті Чжан Веньхуна, одна з загроз полягають у великій кількості мутацій, внаслідок яких сформувався цей різновид COVID-19. Це призвело до того, що «живучість» цього штаму підвищилася в порівнянні з попередніми варіантами вірусу, і в осередку своєї появи він переміг усі попередні штами.\nЕксперти також наголошують на прискореному поширенні «омікрону», який у рекордно швидкі терміни починає домінувати в популяціях, куди йому вдається проникнути. Саме цим продиктовано бажання деяких країн максимально не допустити проникнення нового різновиду коронавірусу на свою територію.\nЩе одна здатність «омікрону» — здатність долати імунітет, що вже сформувався в організмі людини до COVID-19. При цьому фахівці з КНР наполягають, що поки що рано робити остаточні висновки про небезпеку нового різновиду коронавірусу.\nТеги: властивості, омікрон, штам


Громадянська ініціатива "Чисті списки"\n21 липня 2019 р. - вибори до Верховної Ради України.\nНа партійних з'їздах сформовані списки кандидатів у депутути Верховної Ради, до яких могли потрапити суб'єкти відповідальності за корупційні правопорушення, а саме народні депутати України, державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування, посадові особи і працівники органів прокуратури, митної служби, державної податкової служби та інші особи, повний перелік який наводиться у пунктах 1-3 частини першої статті 2 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 7 квітня 2011 року № 3206-VI.\nМи практично нічого не знаємо про корупційні правопорушення таких кандидатів. Може виявитися, що до Верховної Раду знову потраплять корупціонери.\nНеобхідна всенародна чистка списків кандидатів у депутати.\nСлід зазначити, що від громадянського суспільства з корупцією борються в основному тільки громадські організації, активісти та журналісти. Однак їх викриття – це крапля в морі зловживань.\nДля викорінення корупції у Верховній Раді необхідно залучити до виявлення корупційних правопорушень кандидатів у депутати десятки тисяч громадян України, які в кожному місті, селі та селищі будуть не тільки виявляти корупціонерів, але й проводити профілактику поширення цієї ракової пухлини нашого суспільства.\nДля того, щоб десятки тисяч громадяни України могли виявити корупціонерів у списках кандидатів у депутати, створено тест з перевірки кандидатів у депутати на корупційні правопорушення.\nРезультати тестування виводяться на дисплей у табличній формі, в якій відображені поставлені питання і обрані відповіді, а також даються рекомендації щодо осіб, які перевірялися на корупцію.\nПитання складені з урахуванням виявлення обмежень, спрямованих на запобігання та протидію корупції, передбачені статтями 4-7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 7 квітня 2011 року № 3206-VI.\nВикористання тесту дозволяє швидко зібрати інформацію про конкретного корупціонера і поширити її серед громадян України, журналістів, а також надати її правоохоронним та контролюючим органам.\nТестування анонімне. Це означає, що особа, яка проводить тестування, та особа, в діях якої виявляються корупційні правопорушення, нікому не відомі. Цю інформацію знає тільки громадянин, який проводить тестування.\nПеред тестуванням потрібно визначитися з кандидатом в депутати, якого потрібно перевірити на корупційні правопорушення. Якщо така кандидатура є, то приступайте до тестування.\nТест з перевірки кандидатів у депутати на корупційні правопорушення\nДля мисливців на корупціонерів створена група в фейсбуці "Мисливці на корупціонерів", в якій кожен мисливець може поділиться своїми трофеями.\nУвага! Починається онлайн мобілізації громадян України на брорьбу з корупцією.\nЗапропонований онлайн тест є тільки початком складного шляху онлайн мобілізації громадян України на боротьбу з корупцією. Так, потрібна мобілізація, так як ми виходимо на стежку війни з корупцією.\nОнлайн мобілізація проводиться в три етапи.\nНа першому етапі використовується існуючий онлайн тест з перевірки кандидатів у депутати на корупційні правопорушення.\nНа другому етапі здійснюється розробка нових онлайн тестів, які розширять можливості зі збирання доказів корупційних дій посадових осіб.\nНа третьому етапі буде реалізована ініціатива «Відкатам - НІ». Будуть створені онлайн тести з виявлення умов для зловживань, які закладаються у тендерних пропозиціях.\nДля створення онлайн тестів запрошуються журналісти, які проводять журналістські розслідування, юристи та інші особи, які знають схеми розкрадання бюджетних коштів.\nЦим громадянам буде надано інструментальні засоби для створення онлайн тестів.\nОнлайн тести створюються в електронній системі підтримки прийняття рішень на базі знань (ЕСППР), яка є власною розробкою.\nПро ЕСППР у статті «Як науковим (науково-педагогічним працівникам) перетворити свої знання на пасивний дохід у вигляді роялті».\nМихайло Гуйтур, Володимир Коноваленко, Андрій Коловський


Причини об’єднання двох ПТУ в Чернігові\nП`ятниця, 21 січня, 21:49:19\n26.05.2018 12:22 —\nРаніше гостре питання економічної доцільності об’єднання постало перед іншими навчальними закладами – деревообробним та будівельним ліцеями м. Чернігова. Як показав досвід, річний економічний ефект від оптимізації склав 1 560 682 грн.\nЗауважимо, що, оскільки з 2016 року фінансування закладів професійної освіти покладено на місцеві бюджети, раціональне використання коштів місцевої громади є одним з важливих чинників.\nОрієнтир на потреби місцевого ринку праці є пріоритетом для професійної освіти обласного центру. Так, минулого року Чернігівським міським головою Владиславом Атрошенком була ініційована відповідна зустріч представників усіх навчальних закладів профтехосвіти і місцевих роботодавців, а формування регіонального замовлення відбувається саме з урахуванням потреб виробників.\nБудівля навчального закладу перебуває у державній власності і її призначення визначається державними органами влади.\nСитуацію щодо двох навчальних закладів міста прокоментувала заступник Чернігівського міського голови Ольга Хоніч.


Відразу ж після утворення держави Ізраїль уряд дозволив необмежену імміграцію євреїв з інших країн. Більш того, Всесвітня сіоністська організація створила вербувальні пункти в багатьох країнах і розгорнула широку пропаганду, обіцяючи іммігрантам всі ^ можливі блага. В Ізраїль спрямувалися євреї з багатьох капіталістичних країн.\nВ результаті імміграції і почасти природного приросту населення Ізраїлю з травня 1948 р. до кінця 1954 р. зросла більш ніж у два рази і склало 1719 тис. чоловік, з них 1526 тис. (близько 89%) євреї, решта головним чином араби 7 .\nТак звані «нові іммігранти» (особи, які в'їхали в країну після утворення держави Ізраїль) опинилися в тяжких умовах: багато хто з них донині не мають ні роботи, ні постійних жител. Це призупинило потік імміграції та навіть викликало часткову еміграцію з Ізраїлю. У 1951/52 р. в'їхало і оселилося в Ізраїлі 134 тис. «нових іммігрантів», а в 1952/53 р. - лише 17 тис.\nДо першої світової війни переселенці в Палестину прибували головним чином з Австро-Угорщини, західних областей царської Росії, східної частини Німеччини. У період англійського мандата основні контингенти іммігрантів йшли з Німеччини, Австрії, Чехословаччини, Польщі, Румунії і прибалтійських буржуазних республік. Після утворення * держави Ізраїль сюди попрямували вцілілі від фашистських погромів євреї, які після поразки гітлерівської Німеччини виявилися в «таборах для переміщених осіб». В Ізраїль переселилося також велике число євреїв (більше 300 тис.) з азіатських (переважно арабських) країн, а також з Північної Африки.\nДо 1952 р. громадяни Ізраїлю, які народилися, за кордоном, розподілялися за своїм походженням таким чином: із країн Європи - 62,7%, з азіатських країн - 27,3%, з Африки - 9,4%, з Америки і Океанії - 0,6% 1 .\nТаким чином, в даний час основну масу єврейського населення Ізраїлю складають вихідці з Європи.\nНаселення розподілено по території Ізраїлю вкрай нерівномірно. Найбільш густе населення (понад тисячу осіб на 1 км 2 ) зосереджено на узбережжі Середземного моря. Це родюча область з великими містами Тель-Авів - Яффа і Хайфа. Значно менше щільність населення у внутрішній частині Ізраїлю, що представляє собою плато, на сході круто обривається до долини р.. Йордан і западині Мертвого моря.\nЗовсім незначна щільність населення на півдні країни, в пустельній області Негев, де на території в 12,6 тис. км 2 живе близько 100 тис, чоловік (включаючи арабських кочівників).\nОсновні заняття і становище народних мас\nОсновні заняття євреїв Ізраїлю - сільське господарство і робота на промислових підприємствах. До другої світової війни єврейське населення займалося головним чином розведенням цитрусових на вивіз. Культура цитрусових (апельсинів, грейпфрутів, лимонів) і в даний час є важливою галуззю сільського господарства; цитрусові складають велику статтю експорту. Проте тепер все більшого значення набуває виробництво зернових, бобових, картоплі, овочів, оливок, а також молочних і м'ясних продуктів. Хоча продукція сільського господарства за останній час і зросла, вона задовольняє лише невелику частину потреби країни в продовольстві і сировині; значна кількість харчових продуктів і сільськогосподарської сировини ввозиться з-за кордону.\nБільша частина земель в Ізраїлі належить великим колонізаційним трестам, в яких широко представлений американський і англійський капітал. Найбільш великий колонізаційний трест - «киреї каемет» - володіє більш ніж третьою частиною оброблюваної землі 2 . Землі колонізаційних трестів здаються в оренду капіталістичним сільськогосподарським «кооперативам» або кулакам-колоністам, експлуатуючим працю наймитів. Хлібороби-власники страждають від засилля ізраїльських та іноземних монополій, від податкових тягот; дрібні власники, що заплуталися в боргах банкам, змушені продавати свою продукцію скупного компаніям за цінами, значно нижче ринкових 1 .\nКолонізаційні трести і банки тісно пов'язані з американськими і англійськими монополіями, контролюючими сільське господарство і промисловість Ізраїлю. Особливо значну роль відіграє в країні американський капітал. Нав'язавши державі Ізраїль так звану «допомогу», США підпорядкували своєму контролю банки, промисловість, торгівлю.\nПромисловість Ізраїлю представлена головним чином дрібними підприємствами.\nЗа переписом 1952 налічувалося 1,8 тис. промислових підприємств, в кожному з яких працювало * не менше 10 чоловік, а всього 57 тис. чоловік. У 1953 р. в промислових і ремісничих закладах, була зайнята 121 тис. осіб 2 . Головні пролетарські центри-Хайфа і Тель-Авів, де зосереджені основні галузі промисловості (текстильна, взуттєва, фармацевтична, парфумерна, миловарна, скляна, харчова, цементна). У Натанії розвинене алмазогранільное виробництво (40 майстерень). У Хайфі частина робітників зайнята англійською нафтоочищувального і американських автоскладальному і трубопрокатному заводах. Деяка кількість робочих зайнято в районі Мертвого моря, де англо-американська концесійна компанія видобуває калійні і бромисті солі, а також на розробках фосфатов та каоліну.\nНезважаючи на деяке зростання промислового виробництва в останні роки, Ізраїль не в змозі забезпечити себе сировиною та промисловими товарами і тому вдається до великим імпорту за кордону. В цілому експорт покриває лише 30% імпорту 3 .\nПлатіжний баланс хронічно дефіцитний. Дефіцит покривається ввезенням капіталу, американськими позиками та субсидіями, а також репараціями, одержуваними від Федеральної Республіки Німеччини. Заборгованість Ізраїлю іноземним державам становить 500 млн. доларів 4 . Все це веде до посилення фінансово-економічної залежності Ізраїлю від великих капіталістичних країн. На економічному становищі Ізраїлю негативно позначається відсутність торгових зв'язків з арабськими державами. Агресивна політика правлячих кіл Ізраїлю до відношенню до цих держав, ізраїльські військові авантюри роблять необхідним зміст великої армії, що лягає важким тягарем на плечі трудящих мас країни.\nПроведена урядом Ізраїлю політика всілякого заохочення імпорту іноземних товарів перешкоджає розвитку національної промисловості і веде до хронічного безробіття. У 1954 р. в країні було 13 тис. тільки зареєстрованих безробітних 5 . Особливо важко положення «нових іммігрантів»: багато хто з них прожили останні кошти і не можуть ні повернутися назад на батьківщину, ні знайти роботу в країні. Не тільки пролетаріат, але й середні верстви населення відчувають на собі дію економічних труднощів. Власники багатьох дрібних підприємств змушені згортати виробництво, дрібні торговці розоряються.\nОсобливості культури і побуту\nВ Ізраїлі спостерігаються значні культурно-побутові відмінності між особами, народженими в Палестині, і іммігрантами, а також між самими іммігрантами, які прибули з різних країн. Ь матеріальної і духовної культури євреїв Ізраїлю змішання різнорідних елементів створює строкату картину народного життя.\nУ містах поєднується східна і європейська архітектура. Так, наприклад, з Яффой, цим давно існуючим містом з характерним східним колоритом, змикається Тель-Авів - нове місто європейського типу, що виріс в XX в. Будівлі Тель-Авіва частково пристосовані до південного клімату: будинки мають плоскі покрівлі, глибокі криті балкони. У районах більш пізньої забудови багатоповерхові кам'яні будинки перемежовуються з одно-і двоповерховими котеджами. Зелені мало: лише особняки багатіїв оточені невеликими садами. Робочі квартали Тель-Авіва складаються з довгих рядів бараків і будинків тимчасового типу. Зовнішні стіни їх іноді оббиті толем.\nСумне видовище являють собою табори для іммігрантів, де до кінця квітня 1955 проживало близько 20 тис. чоловік 1 . Часто далеко від постійних населених пунктів, на відкритих місцях, рядами розставлені сотні брезентових наметів і будиночків, побудованих з гофрованого заліза, жерсті, фанери і толю; нерідко в одній невеликому наметі тулиться кілька сімей. В зиму 1951/52 р. безліч подібних жител було залито повінню, який забрав багато людських жертв.\nОдяг євреїв Ізраїлю в більшості випадків не відрізняється від поширеної в країнах Європи; серед корінного єврейського населення Палестини, а також серед євреїв, що іммігрували з Іраку, Північної Африки, зберігаються такі елементи традиційного одягу , як халат, довге, прямого крою жіноче плаття, сандалії.\nСімейний побут іммігрантів з європейських країн помітно відрізняється від побуту вихідців з країн Сходу та палестинських євреїв. Європейські євреї женяться пізніше, ніж азіатські і африканські або народилися в Палестині; однак євреї, прибулі з Європи, одружуються в Ізраїлі раніше, ніж зазвичай одружувалися на батьківщині, а азіатські і африканські євреї - пізніше. У селах одружуються раніше, ніж у місті. Дуже різний чисельний склад сімей. На єврейську сім'ю, яка прибула з Ірану, в середньому припадає 7,5 дітей, з Ємену - 7, з Іраку - 5,9, з Сирії та Лівану - 4,5, з Англії - 1,8, з Німеччини - 1,7 , з Австрії - 1,5. На сім'ю, яка жила в Палестині до другої світової війни, в середньому припадає 3,3 дитини 2 .\nЗмішані шлюби між євреями і не євреями дуже рідкісні і виявлені лише серед прогресивних верств населення. Менше, хоча і істотний, значення при вступі в шлюб надається тому, з якої країни прибули майбутнє подружжя або їх батьки. Помітна тенденція укладати шлюби між уродженцями країн з більш-менш схожим культурно-побутовим укладом. Само собою зрозуміло, що враховується і соціальна приналежність майбутнього подружжя.\nУ сімейному побуті євреїв, вихідців з країн Сходу, зберігаються патріархальні риси - деспотична влада батька, принижене становище жінки. Ці порядки підтримуються і насаджуються реакційними колами Ізраїлю. Під впливом духовенства парламент затвердив закон про шлюб і розлучення, що передбачає дозвіл всіх питань сімейного права рабинського судами. За релігійним нормам жінка не вправі розлучитися з чоловіком за своїм бажанням, не має рівних з чоловіком прав у відношенні дітей і майна, зобов'язана дотримуватися стародавній звичай Левірат 1 . У той же час Ізраїль - єдина з країн Передньої Азії, де жінки призиваються в армію.\nПрагнучи відвернути трудящі маси від класової боротьби, реакційні кола Ізраїлю широко використовують релігійну пропаганду і пропаганду буржуазно-націоналістичних сіоністських ідей.\nІудаїзм, офіційна релігія держави Ізраїль, використовується єврейської буржуазією як засіб духовного поневолення широких трудящих мас.\nВ Ізраїлі існують субсидовані державою релігійні школи. У світських школах, поруч із загальноосвітніми предметами, в обов'язковому порядку викладається Талмуд з його проповіддю покаяння, примирення зі стражданнями, відплати у потойбічному світі. Видання Талмуда, Біблії та інших релігійних книг фінансується державою. Широко культивується талмудичних обрядовість. Всіх свят надається релігійний характер; в суботу життя в країні завмирає, на вулицях майже не видно людей, міський транспорт не працює, магазини і крамниці закрито. У країні офіційно введений давньоєврейську календар. Початковою датою літочислення вважається 7 жовтня 3761 до н. е.. (Так звана «ера іудеїв»). Початок староєврейського року приурочується до початку осені, а тривалість його сильно коливається і не збігається з тривалістю року за григоріанським календарем.\nСеред іммігрантів штучно насаджується давньоєврейську мову (іврит), який століттями залишався мертвою мовою іудейського культу. Хоча іврит оголошена державною мовою Ізраїлю, їм володіє лише частина євреїв, і то головним чином народилися в Палестині. Іммігранти цієї мови, як правило, не знають і говорять або на розмовному єврейською (ідиш), або на мові тієї країни, звідки вони прибули. У середовищі ізраїльських євреїв можна почути німецьку, англійську, французьку, арабську, перську мову.\nДля того щоб декілька згладити великі відмінності в мові і культурі, що зберігаються в окремих групах євреїв Ізраїлю, сіоністські діячі створюють в іммігрантських таборах, містах і селищах денні та вечірні курси до навчання давньоєврейській мові 1 . Тут же іммігрантам намагаються прищепити сіоністські ідеї «винятковості» і «безкласовість» єврейського суспільства, націоналістичні ідеї переваги над арабським населенням Ізраїлю. Останні знаходять своє практичне вираження в політиці сіоністів по відношенню до 186-тисячному арабському меншості країни.\nРеакційні ідеї сіонізму лежать в основі діяльності більшості політичних партій Ізраїлю. Такі правосоціалістіческая «Робоча партія Ізраїлю» (Мапай) і левосоціалістіческая «Об'єднана робоча партія» (МАПАМ), партія великої буржуазії «Загальні сіоністи», клерикальна партія «Мізрахі», ультранаціоналістична «Партія Свободи» (Херут) * та інші.\nІдеологія сіонізму насаджується і в робочому русі. Велика буржуазія за допомогою Мапай прагне підпорядкувати профспілки своїм інтересам. Керована лідерами Мапай профспілкова організація Гистадрут включає, поряд з робітниками, дрібних підприємців та інші нетрудові елементи. У 1950 р. керівники Гістадруту проти волі рядових членів організації провели рішення про вихід з лав Всесвітньої федерації профспілок, а в 1953 р. прийняли рішення про вступ до складу Міжнародної федерації вільних профспілок 2 . Робітники-комуністи, які протестували проти цього рішення, були виключені зі складу Гістадруту. Така ж політика розколу єдності трудящих проводиться сіоністами вженскіх імолодежних організаціях.\nПрогресивні сили Ізраїлю викривають ідеї сіонізму, оголюють його антинародну сутність. Комуністична друк (газета «Кількість Гаам», журнал «Зу гадерех» та ін) вказує, що сіонізм як ідеологія великої єврейської буржуазії тісно пов'язаний з ідеологією американо-англійського імперіалізму і служить цілям закабалення народів Ізраїлю 3 .\nТрудящі маси Ізраїлю все частіше і організованіше виступають на захист своїх економічних і політичних прав, проти політики підпорядкування диктату імперіалістичних держав. Протягом останніх років відбувалися масові страйки промислових і сільськогосподарських робітників, студентів, вчителів, лікарів, службовців державних установ. Відбулася низка демонстрацій ремісників, безробітних, мешканців іммігрантських таборів .. Економічні вимоги, як правило, пов'язували з політичними; боротьба за національну незалежність-з боротьбою за мир. Часто спільно виступали іммігранти і «корінне населення», араби і євреї. Багатотисячні демонстрації проходили під гаслами «За єдність робітничого класу», «За підвищення заробітної плати і поліпшення умов праці», «Проти ввезення готових виробів», «За зниження податків» і т. д.\nВ останні роки у всіх великих містах Ізраїлю проходили масові виступи проти заборони першотравневих демонстрацій, проти реакційних законів про громадянство та про паспорти, проти переслідування борців за мир і демократію. Трудящі євреї та араби спільно виступали проти звільнення арабських робітників і згону арабських селян з землі, за скасування воєнного стану в арабських районах, за рівноправність арабів з євреями. Так, наприклад, в 1954 р. страйк арабських робітників Назарета на знак протесту проти обмеження свободи пересування була підтримана мітингами солідарності в Тель-Авіві, Хайфі, Єрусалимі та інших містах, а також виступами арабських селян в районі Назарета 1 .\nУ демократичний рух народів Ізраїлю все ширше втягуються, жініни. Згуртувавшись навколо «Організації демократичних жінок», вони борються за рівноправність у сімейному і громадському житті, за рівну оплату праці, за охорону материнства і дитинства, за демократію і міцний мир. Протягом останніх років в містах і селах відзначені демонстрації жінок, які протестували проти зростання дорожнечі, саботування закону про загальне навчання і скорочення асигнувань на народну освіту. Вимагаючи скасування реакційного закону про шлюб і розлучення, жінки організували ряд мітингів протесту і через Міжнародну демократичну федерацію жінок звернулися в Комітет захисту прав людини. Відбувся в 1954 р. в Хайфі з'їзд демократаческіх жінок Ізраїлю проходив під гаслами «Захист прав жінок», «Захист дітей», «Боротьба за мир». Цими гаслами з'їзд об'єднав тисячі єврейських і арабських жінок різних політичних переконань.\nШириться рух демократичної молоді Ізраїлю. Передова молодь бере активну участь у міжнародних демократичних організаціях, проводить у країні численні заходи на захист прав молоді та на захист миру. Напередодні XII з'їзду ВЛКСМ (1954 р.) під привітанням, адресованим молоді СРСР, в Ізраїлі були зібрані тисячі підписів. Єврейська і арабська молодь об'єдналася для спільних дій у місячнику дружби молоді Ізраїлю і Радянського Союзу. Виступаючи на XII з'їзді ВЛКСМ, представник Ізраїлю запевнив радянську молодь, що комсомол його країни під керівництвом Комуністичної партії посилить боротьбу за єдність молоді, за солідарність і братерство євреїв і арабів, за мирне демократичний розвиток народів 1 .\nПісля що відбувся в 1950 р. першого Всеізраїльського конгресу прихильників миру в багатьох містах країни були створені комітети захисту миру, в яких представлені широкі верстви населення. Борці за мир провели масові демонстрації протесту проти спроб залучення Ізраїлю в агресивні блоки; зібрано велику кількість підписів під Стокгольмським відозвою про заборону атомної зброї і під зверненням Всесвітньої Ради Миру про укладення пакту п'яти держав.\nНа чолі демократичного руху народів Ізраїлю варто робітничий клас і його передовий загін - Комуністична партія Ізраїлю. Компартія вимагає поліпшення умов праці, розірвання кабальних договорів із США, зміцнення дружби між народами.\nКомпартія Ізраїлю послідовно бореться за інтереси як єврейських, так і арабських трудящих мас. Вона вимагає скасування військового режиму і режиму національної дискримінації щодо арабського населення. Компартія добивається повернення арабам відібраних у них земель, рівняння оплати і умов праці арабських і єврейських робітників, встановлення для арабів свободи пересування, рівноправності арабської і єврейської мов. За ініціативою компартії в країні створені комітети арабських робітників для розгортання боротьби за рівноправність арабських і єврейських трудящих. У квітні 1955 р. ці комітети провели в Хайфі конференцію, на якій були присутні 135 делегатів від арабських робітників, а також безліч представників від єврейських робітників, запевнив учасників конференції в повній солідарності єврейських і арабських трудящих. Конференція прийняла резолюцію, засудивши політику створення агресивних військових блоків на Близькому Сході і втягування в них Ізраїлю 1 .\nКомпартія і всі прогресивні елементи країни рішуче засудили провокаційну роль правлячих кіл Ізраїлю, що виступив організатором у проведенні широкої загарбницької операції імперіалістичних держав проти Єгипту, а потім прийняв діяльну участь у військових провокаціях проти Йорданії і Сирії. XIII з'їзд Комуністичної партії Ізраїлю, що відбувся влітку 1957 р., підкреслив, що приєднання Ізраїлю до «доктрині Ейзенхауера» ще більше ізолює його від народів Азії і Африки, і закликав прогресивні сили Ізраїлю згуртуватися в боротьбі за ліквідацію ізраїльсько-арабського конфлікту на основі відмови від політики обслуговування інтересів імперіалізму 2 .\nВ умовах, коли агресивна політика і тотальна мілітаризація країни важким тягарем лягли на плечі народних мас Ізраїлю, саме майбутнє якого поставлено під загрозу в результаті провокаційної політики його екстремістських кіл, прогресивні сили Ізраїлю разом з прогресивними силами всього світу прагнуть до створення єдиного фронту боротьби на захист миру і міжнародної безпеки. Вони усвідомлюють безперспективність політики «з позиції сили», яку намагається слідувати уряд Ізраїлю щодо сусідніх арабських країн, і добре розуміють, що лише політика пом'якшення міжнародної напруженості може забезпечити незалежне економічний і політичний розвиток країни.