Наші соколи | Український інтерес\nУкраїнці можуть пишатися вітчизняною авіацією, яка наочно виявила свій патріотизм у 2014-му, рівняючи з землею позиції “вічно вчорашніх” на Донбасі, але мало хто знає, що краща пілотажна група країни – кримська. Історія “Українських соколів” – першої і найвідомішої української пілотажної групи – починається з пропозиції льотчика-випробувача Віктора Россошанського створити за прикладом передових авіаційних держав світу пілотажну групу.\nНа початку 1990-х ще жевріла впевненість, що Україна швидко посяде гідне місце серед передових держав, а потенціалу для цього не бракувало. У ті роки, скажімо, розглядалася можливість створення, за прикладом Франції або Швеції, повністю українського надзвукового бойового літака.\nРоссошанський налітав майже дві з половиною тисячі годин та освоїв понад сорок типів різних літальних апаратів, зокрема “вертикалки” Як-38 для корабельної авіації, а згодом саме він одним із перших у СРСР пілотів-палубників – “вчив” сідати на авіаносець (на той “Тбілісі”, що нині є “Кузнецовим”) і злітати з нього корабельні винищувачі Су-33. Медики встановили, що під час посадки на авіаносець пілот опиняється на межі фізичних можливостей людини.\nРоссошанський – родом із Волгоградської області, але з дитинства жив у Запоріжжі, тому коли наприкінці 1991 року для багатьох військових постало питання вибору, то як він згадував: “Після розвалу Союзу я особливо не мучився в своїх переживаннях чи виборі. Я залишився тут”.\nТри роки пішло на підготовку та вирішення організаційних питань щодо створення групи. Як можливе місце дислокації розглядалися два варіанти: Миргород і Кіровське в Криму. Вибрали кримський варіант, відтак “Українські соколи” були створені у 1995 році й упродовж свого існування мали кримську “прописку”.\n“Пишатися своєю державою”, – ось чого прагнув полковник Россошанський, ставлячи на крило цю невелику команду. 1996-го пілотажна група розпочала перші тренування на легких тренувальних машинах Л-39 чеського виробництва, а вже на початку літа 1996 року “соколи” пересіли на МіГ-29, щоб розпочати польоти вже на бойових літаках.\nВони – не єдина в історії нашої авіації пілотажна група: у 1995-1997 роках в Умані сформувалися “Українські козаки” на Л-39. Проте ця група проіснувала недовго. На жаль, трагедія, що сталася за десять днів до запланованого першого виступу, забрала життя двох пілотів. Виступ таки відбувся – на День Незалежності у 1997-му на аеродромі “Чайка” поблизу Києва, але цей перший виступ став і останнім для “козаків”.\nТрагічний випадок стався і в Криму з одним із пілотів групи – у 1998 році розбився полковник Сергій Дудкін. Інерція радянської доби, яка витягувала всі 1990-ті, не могла тривати вічно. Необхідно було оновлювати техніку, практикуватися літати не лише на парадах, дбати про завтрашній день. Цього не було. У 2000-му уряд зменшив фінансування Повітряних сил до крайньої межі; далі вже лишалося тільки відмовитися від авіації, як свого часу від ракетно-ядерної зброї. Не вистачало пального для польотів, аеродром у Кіровському могли відключити від електропостачання. Дійшло до того, що за щастя для пілотів однієї з кращих пілотажних груп світу стала допомога Сімферопольського аероклубу, на гвинтових спортивних літаках якого “соколи” змогли літати, хоч якось підтримуючи льотні навички. Сказати, що в Криму не було патріотів, не можна: коли йдеться про те, чим можна пишатися, що викликає захоплення, то знаходяться й однодумці. Виробник вітчизняної продукції “Союз-Віктан” зголосився виділити кошти на гас для “МіГів” і солярку для аеродромних автомобілів, оплачувати готелі під час закордонних відряджень. Та на заваді стала ріднесенька бюрократія, нагадавши, кому насправді належить ця держава, і чим тут належить пишатися.\nХтозна, чого в цьому більше – запроданства чи недолугості, проте наслідки очевидні. Полковник Россошанський пішов зі служби та перейшов до цивільної авіації. Упродовж року після того пілотажної групи “Українські соколи” не стало, а літаки ж лишилися доживати віку на аеродромі в Кіровському, де їх застала окупація півострова. У 2014-му ці літаки наземним шляхом вивезли до Миколаєва, для зручності від’єднавши крила, що було цілком символічно.\nЗвісно, Україна може обійтися без пілотажної групи. Україна, напевно, може обійтися і без власних фільмів і серіалів, без української фантастики. І без Криму, без східних територій власною мовою, без нових, вітчизняної розробки, літаків, без космічної програми, без карпатських лісів. Залишившись тільки з парадним полком і бюрократичною пірамідою, що неухильно повзе у прірву новітнього феодалізму.\nМаємо, що маємо – тільки не за таку країну я голосував 1 грудня на референдумі.


ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ (ЦПМСД) » Харківська міська поліклініка №8\nЦентр первинної медико-санітарної допомоги поліклініки №8 створений у 2018 році на виконання рішення Харківської міської ради у відповідності до наказу МОЗ України від 29.07.2016 року №801 «Про затвердження Положення про центр первинної медичної (медико-санітарної) допомоги та положень про його підрозділи» з метою забезпечення потреб мешканців Олексіївського жилмасиву м. Харкова у первинній медичній допомозі.\nОчолює Центр заступник головного лікаря з роботи ЦПМСД Танько Наталія Юріївна, лікар-терапевт з 26-річним лікарським стажем, яка має вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «терапія».\nДо структури Центру входить два відділення, які об’єднують більше 30-ти лікарів-терапевтів. Завідувач I відділенням – Струков Дмитро Вадимович, лікар-терапевт вищої кваліфікаційної категорії, має лікарський стаж 12 років, завідувач II відділенням – Струкова Ніна Миколаївна, лікар-терапевт вищої кваліфікаційної категорії, лікарський стаж 41 рік.\nДізнатися більше про лікарів Центру\nЦентру ПМСД підпорядковані кабінет долікарняного прийому та кабінет щеплень, фахівці яких виконують важливі функції у комплексній діяльності по наданню первинної медичної допомоги.\nУ числі основних завдань ЦПМСД – організація надання прикріпленому населенню первинної медичної допомоги, забезпечення її доступності та належної якості.\nЗ квітня 2018 року фахівці Центру ПМСД, керуючись алгоритмом дій, прописаних наказом МОЗ України від 19.03.2018 № 503 “Про затвердження Порядку вибору лікаря, який надає первинну медичну допомогу, та форми декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу”, активно включились до проведення національної кампанії з вибору лікаря ПМД «Лікар для кожної сім’ї», що передбачає підписання декларацій з пацієнтами.\nСтаном на 1 липня 2018 року понад 40 тис. пацієнтів (близько 50 відсотків жителів території обслуговування) визначилися з вибором лікаря і підписали декларації на надання первинної медичної допомоги. Лікарі-терапевти Руднєва С.В, Зайцев А.М., Ушакова М.В. наближаються до рекомендованої кількості пацієнтів, що складає 2 тис. осіб на одного лікаря-терапевта.\nЗ 1 липня лікарі Центру ПМСД продовжать приймати усіх пацієнтів, незважаючи на наявність або відсутність підписаної декларації (це вимога МОЗ України, якої мають дотримуватися усі медичні заклади).\nДержава гарантує надання бюджетного фінансування, оплачуючи медичне обслуговування КОЖНОГО українця. При цьому до кінця 2018 року медзаклади, що уклали угоди з НСЗУ, отримуватимуть кошти за двома механізмами, – повідомляє МОЗ України. – За базовим тарифом 370 грн на людину на рік із застосуванням вікових коефіцієнтів — за пацієнтів, які підписали декларації. Додатково заклади отримуватимуть по 240 грн за пацієнтів, які проживають на території обслуговування закладу, але ще не підписали декларацію про вибір лікаря. Заклади охорони здоров’я, які лише готуються підписати договори з НСЗУ, у третьому кварталі отримуватимуть фінансування за принципом медичної субвенції.\nАдміністрація поліклініки №8, керівництво Центру ПМСД звертається до пацієнтів з проханням не зволікати з вибором лікаря-терапевта. Чим раніше буде підписана декларація на обслуговування, тим швидше медзаклад отримає фінансування, а відтак зможе повною мірою забезпечити діяльність лікаря з надання первинної медичної допомоги та якість надання медичних послуг. Нагадуємо, що термін чергового вікна можливостей спливає 31 грудня2018 року. Встигніть внести свій внесок у реформування медичної галузі – зробіть вибір лікаря, якому Ви довірите опікуватися Вашим здоров’ям!\nГалерея – ЛІКАРІ ЦЕНТРУ ПМСД


Reporters. | Пуп лемківської землі — Reporters.\nЯ стою біля могили і на блідо-рожевому камені читаю своє прізвище: Коціра. На цвинтарі невеликого села Буцики, що на Тернопільщині, спочивають четверо моїх предків: прадід Стах, прабаба Єва та їхні сини Євген і Омелян. Відомостей про них мало: до 1946-го жили на тепер польській території, в селі Зубовіце-Кольонія; були депортовані до Запоріжжя, але там не затримались і переїхали на Тернопільщину. Говорили по-лемківськи. Почувались чужими.\nЗараз я б запитала, чому село, де виросли їхні діти, народилися внуки та правнуки, для них так і не стало рідним. Чому до останнього подиху вони хотіли повернутися у місця, які називали домом, хоча на Тернопільщині прожили більшу частину свого життя?\nТа питати вже нема в кого.\nЛюдей, котрі ще пам’ятають те примусове виселення, нині залишилося небагато. Адже відтоді, як Польща й УРСР домовилися вирівняти етнічний склад, обмінявшись населенням, минуло майже вісім десятків років. Українців — лемків, бойків, хомщаків та інших — переселяли з місць, які відійшли до Польщі, а поляків — з областей, що стали УРСР. Депортації тривали з 1944 по 1951 рік. Мої прадід, прабаба та їхні двоє синів були серед тих семи сотень тисяч українців, котрих змусили покинути власні «хижі». Так лемки називають свої домівки.\nНа пошуки свідків тих подій їду в Нагірянку на Тернопільщину. В кінці 1940-х політики спровадили сюди понад сімдесят лемківських родин. На місце сотень поляків, чиї сліди й зараз помітні: на під’їзді до села — замок 17 сторіччя, родинне гніздо польського шляхтича Станіслава Лянцкоронського. А біля старих конюшень під червоною черепицею й нині пасуться коні, хоча кінзавод організували ще за Польщі — 1939 року. В радянський період у замку була тютюнова фабрика, через це будівля непогано збереглася. На центральних воротах з-під облущеного тризуба проступає зірка, мов свідок зміни влад, порядків та народів, котрі правили в цих краях.\nІсторичні місця оглядаю в повному безлюдді. Аж ось помічаю жінку, що рухається в мій бік.\n— Доброго дня. Не підкажете, де тут лемків шукати?\n— А я і є правдива лемкиня!\nМарія з Тиляви\nЖінку звати Марія Войцишин. Народилася у Тиляві Кросненського повіту. Звідти у Нагірянці лише дві родини. Їй було два роки, коли вона опинилася на подвір’ї, де мешкає й досі. Тому про саму депортацію нічого не пам’ятає. У перших спогадах — лише стара польська хата, на місці якої тепер сад.\nПані Марія раптом пригортає мене, як рідну. Цілує. І запрошує до себе додому.\n— А хто такі лемки? — запитую дорогою.\n— Була така земля — Лемківщина. І люди там жили дуже працьовиті. Бралися за будь-яку роботу. А як уже збиралися на вечорниці, то танцювали — аж гуло!\n— Дуже затяті були, — розповідь з уст пані Марії ллється, мов якась легенда чи казка. — А вже тут билися, матінко Божа! Тутешні ненавиділи лемків, бо наші йшли на всякі роботи. Всі оці хати, — жінка широко розводить руки, — то лемки з тяжкої праці побудували.\nНа дверях та віконницях тих забудов, що звела її сім’я, прибиті численні підкови «на щастя». Воно вже не ділиться на лемківське чи нагірянське. Немає більше в Нагірянці і «наших» із «вашими».\n— Ті, що ділили, повмирали. А молодьож — то молодьож, — підсумовує жінка.\nВід пані Марії вирушаю до місцевого клубу. Там саме відбувається репетиція лемківського народного аматорського ансамблю «Потічок». Його заснували 30 років тому, після проголошення незалежності України.\nЗ кафе поряд долинає музика 90-х від російського гурту «Руки вверх». А крізь відчинені двері клубу — тужливі мелодії лемківської пісні.\n— Не І, а И. Як я ишов вчера… — зупиняє спів художній керівник ансамблю Володимир Корчак, вимовляючи по складах кожне слово. Учасниці колективу починають співати заново. І так по кілька разів. «Потічок» готується до завтрашнього виступу на фестивалі «Дзвони Лемківщини».\nРепетиції проводять у лемківській світлиці.Тут багато вишивки, етнічного одягу, книжок, написаних лемківським говором. Я сподівалася побачити стареньких бабусь. Натомість учасниці колективу — жінки середнього віку. Запитую, хто має лемківське коріння. Лише двоє із семи, немов на уроці, піднімають руки.\nСтефанія Шекета — найстарша учасниця та організаторка «Потічка». Пані Стефа знає, як правильно по-лемківськи, бо так у неї розмовляли вдома. Сама вона давно говорить відносно літературною українською, але говір своїх батьків пам’ятає і стежить, щоб у піснях усі слова звучали як слід. І щоб пам’ять про трагедію лемків не стерлася.\n— Мама розповідала, що їм сказали забиратися за дві години. Їй було 11 років. Їхали в товарняку. Мама зійшла на якійсь станції по воду, а товарняк поїхав. Можна собі уявити — дитина гола-боса лишилася на станції. Пів дня сама там чекала, не знала, що робити.\nАле трапились добрі люди, допомогли їй наздогнати той товарняк. А тут теж усяке було. Не мали чого їсти. Просили картоплю по селах, щоб посадити. Обійшли три села і назбирали пів відра. Місцеві їм казали: «Ваші вже були!».\nПрошу пані Стефанію познайомити мене зі свідками депортації. Вона на мить замислюється: хто ж іще залишився в живих? А тоді каже йти за нею.\n— Все минулося. І люди минулися… — зітхає дорогою до найстаршої лемкині села.\nПелагія із Завадки Риманівської\nЗупиняємося поруч з обійстям, по якому ходить літня жінка.\n— Бабо, скажіть людям щось по-лемківськи, — відчиняє хвіртку пані Стефа.\nСтаренька сканує непроханих гостей карими очима, немов запитує: «Чого вам від мене?» І, щойно зауважує фотоапарат, закриває обличчя руками: «Куди бабі в 90 років до знимки? Я вже всьо забула», — відбивається як може. Пелагія Стахів сипле аргументами, чому з неї кепська співбесідниця: хустка на голові — не та, халат — не святковий, та й пам’ять уже зраджує.\n— Ніц вам не бракує, бабо, — підбадьорює її пані Стефа. Лиш тоді Пелагія всідається на стілець і починає згадувати.\n— Я народилася 12-го жовтня 1931 року. Три роки в Польщі ходила до школи, а в 1945 році нас перевезли. Я — з села Завадка Риманівська. Везли в товарняках. Перше на Дніпропетровщину. Вже забула, яке то се́ло би́ло. Ми свою корову мали. Тамтешні люди, як пе́кли хліб, то нам, дітям, давали. Мама були без чоловіка. Тато поїхав до Німеччини і там його контузи́ло, лиш потому мама його з Польщі стягнули. Але він вмер. Нас у мами було три дівчини. Тяжко було. В Нагірянці була родина, і нас перетягнули сюда. Я вийшла заміж за місцевого. Хату осю збудувала. А тепер усі повмирали, лиш я одна сі лишила. Маю сім внуків і одинадцять правнуків.\nПелагія хоч і каже, що забула, як «бесідува́ти по лемкі́вськи», більшість наголосів ставить за правилами лемківських говірок, тобто на передостанній склад, як у польській мові.\nСтесьо із Завадки Риманівської\nПані Стефа провадить мене на інший бік села до Степана Барни. Чоловік схожий на Івана Франка чи на кіноактора: розкішні вуса, зачесане назад довге сиве волосся, примружений погляд.\n— Я дуже добре все пам’ятаю, — починає без прелюдій, запрошуючи присісти на лавку.\nПан Степан так пристрасно розповідає історії свого дитинства, немов вони зараз у нього перед очима. Його родину із Завадки Риманівської виселили останньою. Був серпень 1946-го. Поля золотіли житами. На фірі приїхали двоє поляків у «рогатувках» на головах. Шестирічний Стесьо (так його називала мама) добре запам’ятав собі оті їхні військові кепки. Жандарми вивели з хати батька. Вдарили кілька разів прикладом і прив’язали до фіри. Гнали з села, а вони з мамою та братом бігли слідом і плакали. Через три кілометри фіру спинили. Тата розв’язали і ще кілька разів вдарили.\n— Мама кинулася до тата, поляк копнув її ногою, а тоді каже: «Ґдиби нє те дзєці, то мала би ґувно, а нє менжа». А потім наказав, щоб нас до завтра в хаті й сліду не було. Поки ми тих три кілометри повертались назад до свого дому, щоб зібратися, то бляху з даху поляки вже здерли.\nПерша осінь на новому місці запам’яталася голодом. Вони, обідрані діти, ко́пають «кагалянку» — твердий м’яч, вилитий з гуми. Місцева жінка виносить велику макітру з їжею: «Діти, ходіт їсти кісто!». А вони не розуміють, про що вона.\nБо в них «кісто» (тобто, тісто) — сира маса для випічки. А їх жінка припрошує до «різа́нки» — так на Лемківщині казали на домашню локшину. Малі кидаються їсти руками.\nСьогодні, сидячи на лавці під крислатою акацією, котру посадив на своєму подвір’ї і разом з якою вростав корінням у тутешню землю, пан Барна заплющує очі і переноситься за 500 кілометрів і 75 років звідси. На немолодому вже обличчі з’являється дитяча усмішка. Він «ходить» хижею, в якій народився: «Спочатку була одна кімната, за нею — ще одна, потім сіни, кабиця-кухня, далі — комора, стодола, була така велика веранда» — проводить мені екскурсію. «За хатою був ліс. Там росла ліщина. Пригадую, одного разу нарвав собі горішків і розбивав каменем. “Німака” підійшов. Я йому дав кулак тих горішків, потім висипав усі, що мав у кишені. Він мене повів у сусідню хижу, дав плитку шоколаду і маргарин у пуделечку, ви такого й не знаєте, колись продавалася в такому паста до взуття «Гриф».\n— А чого люди так хотіли назад на Лемківщину навіть після того, як уже тут прожили роки? — вириваю пана Степана з дитячих спогадів.\n— Ви були коли-небудь на Лемківщині? — пронизує мене гострим поглядом, — Мабуть, не були. Інакше б не питали. То — золотий край. Карпати. Село моє — Завадка Риманівська — тягнулося на три кілометри. Річка текла Яселка. Краса, я вам не можу передати. Люди жили дружно. Працювали сильно, там земля неродюча, але врожаї мали. Були забезпечені. У війну, якщо згоріла в когось хата, то віддавали останню копійку і відбудовували.\nНа початку 1940-х у Завадці Риманівській мешкали винятково українці. Пан Степан, історик за професією, досліджував історію свого села. Виявив цікавий факт: лемки завжди одружувалися з лемками. За століття в його селі було лише три змішаних шлюби. Після депортації ця традиція не збереглася. Він і сам одружився з дівчиною з Хмельниччини: «А що було робити, як любов?» — чи то запитує, чи то виправдовується пан Барна.\nНа свою малу батьківщину він їздив кілька разів. На місці рідної хижі знайшов лише слід від кирата — механізму, за допомогою якого молотили зерно. І дерев’яну церкву, в котрій його хрестили. Сьогодні Завадка — звичайне польське село.\n«Лем жаль ми тя, моя хижо»…\nНаступного ранку жовтим шкільним автобусом разом з учасниками «Потічка» вирушаємо до містечка Монастириська. Щороку на початку серпня там проходить найбільший в Україні фестиваль лемківської культури «Дзвони Лемківщини». Напівпорожнім автобусом котяться сумні акорди.\nПолетів би’м на край світа,\nЯк вітер, што в полі лі́тат, гей,\nВ гамери́цький край.\n«Потічок» репетирує, хоч виступати їм аж під вечір, у списку учасників вони аж двадцять шості. На «Дзвони Лемківщини» щороку прибувають десятки колективів, і не лише з України.\nУ ці дні Монастириська перетворюються у вишиваний мурашник. Сотні лемків у національних костюмах спочатку довжелезною колоною прямують через усе місто, а потім рушають в урочище Бичова. За рельєфом воно трохи нагадує Лемківщину: зелені пагорби та ліси. Але головне — тут свої зустрічаються зі своїми.\nДвоє літніх чоловіків у капелюхах цокаються маленькими склянками. На імпровізованому столі серед галявини — книжки, написані лемківським говором та пляшка карпатської настоянки.\n— То — вакцина проти коронавірусу, — сміється один з них.\n— Ви лемки? — моє запитання викликає в обох щирий сміх.\n— А ви як би сказали — лемки ми чи не лемки?\n— Ну, звідки мені знати? Ви мені скажіть.\n— Я — тве́рдий лемко, — відповідає один.\n— А я — істинний лемко, — інший.\nМикола з Дарева\n«Тве́рдого» лемка звати Микола Солтис.\n— Мені як хто каже: ти — лемко, то я сі тим гонорую.\nВін народився в селі Дарів Сяноцького повіту. На запитання «хто такі лемки?» відповідає:\n— Там всьо казали: лем, лем, лем. І через то назвали лемки. «Лем би вона вишиваная била», чули таку пісню?\nПожежа — останнє, що пам’ятає пан Микола про рідне село.\n— Мені чотири з половиною. Мама в ліс тікає зі мнов. Я кажу: де ви мене несете? А мама мені: а дивисє, поляки нашу хату палят. Ми з мамою двоє лиш були, бо тато загинув на війні. Наше село всьо спалили. Мама через ліс тікала зі мнов на жалізну дорогу.\nТо було на Вербну неділю 1946-го. Поляки оточили Дарів і прилеглі села, мешканців погнали на станцію, а звідти — до Радянської України. Дарів згорів. На карті такого населеного пункту більше нема. Але не для пана Миколи. П’ять років тому він повернувся у рідний край. І хоч застав на місці села лише лісове господарство з тією ж назвою, нарешті відчув себе вдома.\nМикола з Волі Нижньої\n— Хочете вірш вам розкажу, якого мене колись в яслисках навчили? Щоби сте не сумнівалися, лемко я чи ні.\n«Я — маленький лемко. Український ко́зак\nУкраїну люблю здавна, віра в неї дуже славна.\nЯ не знаю, що це страх. Ворог мій — поганий лях.\nІ з ним пíду я до бою. За край рідний і за волю.\nНе віддам я Лемківщúну. Як прийдеться, то загину».\nМикола Фучило народився в селі Воля Нижня Кросненського повіту. Його родину вивезли на самісінький Великдень 1946-го. Замість їсти паску, вони хутко збирали речі: на збір дали дві години, а потім кілька тижнів їхали в потязі. Ніхто не думав, що більше не повернеться. Фучило додому повернувся майже через сімдесят років. От тільки лемківське село стало польським.\n— Як перший раз приїхав до Волі Нижньої, клубок до горла підійшов. Зайшов на подвір’я, де була наша хижа, і ледь стримував сльози.\nАнна з Яселків\nКрасива літня жінка у вишиванці, схожа на хмаринку, разом з іншими людьми несе велетенський синьо-жовтий прапор. На ній скромна вишиванка з блакитними, як її очі, візерунками.\n— Я мала дуже гарне кучеряве волосся, — починає свою розповідь пані Анна. І я охоче вірю: її кучері і у 83 гарні. — Поляки обступили хату. Один зайшов у сіни. Погладив мене по голові й наказав мамі збиратися. Мама відмовлялася, бо тато був якраз у Чехії на заробітках. Тоді той поляк хапнув мене, посадив на свого коня. І поїхав. Я дуже тішилася, що на коні їду.\nМама з 9-місячним Анниним братом бігла вслід за донькою і голосила. За деякий час поляк зупинив коня. Зсадив Анну і ще раз наказав її мамі збирати речі. Анні Курило було вісім. Далі була дорога в товарняку: тварини і люди разом. Корови мукали, коні іржали, а її молодший братик сильно плакав. Мама плакала разом з ним — не мала що дати йому їсти. Сусіди їх пожаліли: відірвали шматок марлі, насипали цукру і зв’язали вузлик. Дали немовляті. Хлопчик смоктав і заспокоївся.\n— Висадили нас спочатку на Потуторах. Дуже лив дощ. Гриміло, блискало, — пані Анна хмурить брови, і її світлі блакитні очі в цю мить темнішають. — Мама відіслала мене: дитино, йди до тої хати. Там була якась забава, якісь гості, і ми такі бідні прийшли, нас циганами обзивали. Ми гноєм смерділи, бо їхали з кіньми, коровами. Мама сказала: лізь під стіл. Там собака була, їй кидали костомахи. Я вхопила кістку, раз пес облизав, раз я. Так ми пересиділи ніч. На другий день вийшли з тої хати. Потім нас повезли на Скалат, Підволочиськ, Магдалівку. Через кілька тижнів там нас розшукав батько і стало легше. Тато ходив косити. За день роботи приносив торбу картопляного лушпиння і дрібну картоплю. Мама казала: бери, Ганю, стружи ту шкаралупку. І била мене по руках, що я забагато стружу, а треба легенько здирати.\n9-місячного брата Анни те лушпиння не врятувало. Через кілька тижнів після депортації хлопчик помер.\n— Ми чекали, щойно буде приказ, повернемося додому. Тато пильнував сад, дім. А поляки-власники хати ще донедавна приїжджали, а потім уже їхні нащадки — дивитися, як їхнє обійстя, чи ми добре з ним обходимося. В батьків ніколи не було відчуття, що то їхній дім. Знали, що то — чуже. Мама все життя казала: ми з татом повернемося додому, бо нам треба там вмирати. Казала, що навіть ягоди в рідних лісах смачніші, ніж тут.\nБатьки пані Анни прожили довге життя. Померли в Магдалівці, в очікуванні «приказу», який би дозволив їм повернутись додому. Але рідних Яселок вони більше не побачили. Пані Анні також не судилося. Нині там, де було її рідне село, — чагарники. І лише старий цвинтар нагадує: колись тут жили люди.\nПримусове виселення українців із польських територій досі не визнано депортацією на рівні закону. У парламенті є два законопроєкти, які могли б це виправити. Але депутати їх не ухвалюють.\nПольща історичну справедливість відновила: переселені з українських земель поляки можуть отримати компенсації за втрачене майно.\nА я обіцяю собі реалізувати власний проєкт: відвідати землю, де закопана пуповина моєї родини. Щоб нарешті прадід з прабабою повернулись додому. Бодай через мене і хоча б на кілька годин.\nАрхівні фото ресурс lemko.org, NAC\nФото з дітьми: село Завадка Риманівська, 1940 рік\nГрупове фото: лемки села Завадка Риманівська


Активний відпочинок в Карпатах на Новий рік 2019: кращі варіанти\nНовий рік 2019: активні розваги в Карпатах\nРізні варіанти того, чим можна зайнятися на Новий рік в Карпатах\n2 листопада, 10:15\nЯкщо раніше більшість людей вважали за краще відзначати зимові свята вдома в тихому сімейному колі, то зараз багато хто жадає пригод. Популярністю користується відпочинок в Карпатах на Новий рік з різними активностями. Вони заряджають позитивом, дарують відчуття бадьорості, поліпшують самопочуття, підтримують фізичну форму і дозволяють відволіктися від робочих буднів і міської рутини.\nНовий рік в Карпатах з активними розвагами\nБагато хто думає, що єдине, чим можна зайнятися в горах - це катання на лижах. Карпати надають безліч інших можливостей, про які ми і розповімо.\nЦе розвага має безліч переваг. По-перше, ви отримуєте дозу адреналіну і яскраві враження від катання на джипах. По-друге, під час поїздки ви зможете насолодитися чудовими гірськими пейзажами. По-третє, квадроцикл зможе доставити вас до вершини, і вам не доведеться витрачати сили і час на те, щоб дійти сюди пішки. Це розвага популярно на курортах Пилипець, Воєводино і Буковель.\nЗ кожним роком це розвага стає в Україні все більш популярним. На вас надягають спеціальне обладнання, ви входите на вишку, чіпляєтеся за міцний трос і з'їжджаєте з гори. Ви отримаєте яскраві враження від польоту і, знову-таки, зможете насолодитися чудовим краєвидом. Даний вид розваги можна випробувати на курортах Буковель, Воєводино, а також у Ворохті.\nЦе незвичайний вигляд розваги, який немов перенесит мандрівників на дикий північ. Не варто турбуватися, що катання шкодить тваринам. Навпаки, подібні пробіжки їм необхідні. Ви можете насолодитися даними розвагою на курорті Буковель.\nЦе одне з тих захоплюючих розваг, які дозволять відчути весь колорит і атмосферу гірській місцевості. Навіть якщо ви не займаєтеся кінним спортом, вам варто прокотитися на коні. До речі, розвага доступно і для дітей. Вони можуть покататися на милих поні. Де? На курортах Воєводино, Буковель, Ізки, Пилипець та Славське.\nЗвичайно ж, мова йде не про гірські річки. Адже взимку вода в них просто крижана. Ми маємо на увазі спеціальні басейни та штучні озера з підігрівом, одне з яких представлено в Буковелі. Взимку також варто купуватися в термальних джерелах. Ви отримаєте масу задоволення від купання в гарячій воді під відкритим небом. Особливо, після яскравого насиченого дня.\nМабуть, це найбільш популярні розваги будь-яких зимових курортів, які стають все більш затребуваними. Незалежно від того, що ви виберете – лижі і сноуборд, ви будете в захваті від снігових схилів . Відомі курорти обладнані трасами різної складності. До вершини гори досвідчені лижники і сноубордисти можуть дістатися на крісельних підйомниках. А на допомогу новачкам прийдуть бугельні підйомники і інструктори, які навчать вас кататися. Найбільш популярні гірськолижні курорти України – Пилипець, Славське, Драгобрат, Ізки, Красія і Буковель.\nЦе чудове розвага, від якого в захваті і дорослі і діти. Воно максимально наблизить вас до природи, до карпатського способу життя і подарує неймовірні емоції.\nЦе далеко не все, чим здатні вас здивувати Карпати. Відпочинок взимку – це завжди відмінна ідея. А особливо, на Новий рік.\nРаніше портал "Знай.uа" писав про те, які українські міста варто відвідати взимку\nНагадаємо: романтична подорож Україною\nТеги: подорожі подорож Україною Карпати активні розваги активний відпочинок


В с. Любохини буде нова школа! | Кримненське благочиння\n← Престольне свято у Рокиті.\nПаломництво в Почаїв →\nВ с. Любохини буде нова школа!\nPosted on 25.08.2011 by адміністратор\nВ мальовничому і затишному волинському селі Любохини, з прекрасними краєвидами, які милують око кожного, хто б сюди не потрапив 19 серпня сталася важлива подія – освячення місця під будівництво нової школи.\nСьогодні особливий день – Преображення Господа нашого Ісуса Христа. Це велике християнське свято, яке зранку покликало до Св. Симеонівського храму всіх віруючих людей. А після обіду ще одна урочистість – освячення місця під забудову школи.\nУ всіх піднятий настрій. Прибули почесні гості: голова облдержадміністрації Борис Клімчук, заступник голови облдержадміністрації Олександр Курилюк, народний депутат Григорій Смітюх, голова райдержадміністрації -Володимир Семенюк.\nМісцевий учитель Стрільчук С. І. зачитує пам’ятну грамоту, яка в капсулі закладається у фундамент.\nПодібно тому, як рослини тягнуться до світла, знаходячи в ньому джерело життя, так споконвіку людська душа лине до Бога і просить у Нього благословення на хороші справи. Народна мудрість говорить, що без Бога не до порога, і перед кожною справою, перед кожним починанням повинна бути молитва. Так було і зроблено. На свято були запрошені благочинний Кримненської округи прот. Сергій Никонюк та настоятель прот. Іоанн Лесишак.\nСвященики відслужили святковий молебень і окропили святою водою місце під новобудову, та всіх присутніх.\nЗ привітаннями і найкращими побажаннями звернулись учні місцевої загальноосвітньої школи, які були дуже раді, що на кінець розпочинається будівництво нової школи. Всім гостям вони піднесли букети запашних квітів.\na a a + 7 = дванадцять


У сприйманні мови велику роль відіграє слух. Слух може бути біологічний і мовленнєвий. За допомогою біологічного слуху людина розрізнює немовні, або навколишні звуки (свист вітру, спів птахів, голоси звірів, сигнал автомобіля і т.п.), може визначити джерело звуку, напрям звучання, віддаленість звуку, кількість звуків. Завдяки мовленнєвому слуху людина розрізняє голоси оточуючих її людей, розуміє зміст того,про що говорять, диференціює звуки рідної мови. Мовленнєвий слух впливає на якість оволодіння дитиною писемною мовою.\nОтже, якщо вже 3-4-річну дитину навчити правильно сприймати на слух різні звуки, розуміти їх, далі вона легко оволодіє плавним і красивим мовленням, навчиться грамотно читати, писати і виконувати завдання на аналіз звукового складу слова. Пропоную ігрові вправи для розвитку слуху вашого малюка.\n!!! У перших п’яти іграх дитина повинна визначити джерело звуку (назвати, що звучало). Перш ніж виконувати ці вправи, ознайомте дитину з предметами, що утворюють звук (іграшки,залізо, скло, дерево, папір та ін.). Чітко пояснюйте дитині кожне завдання і умови його виконання. Щоразу переконуйтесь, що дитина правильно зрозуміла завдання.\n1. Гра «Що звучало?»\nДорослий добирає три-чотири іграшки, які можуть видавати різні звуки(барабан,брязкальце, дзвіночок, свисток тощо), знайомить дитину з їх назвами і звучанням. Після того як дитина це засвоїла, можна почати гру. Дитина заплющує очі. Звучить одна з іграшок. Дитина має впізнати і назвати іграшку, що звучала.\n2. Гра «Впізнай за звуком»\nНа столі лежать предмети зі скла, дерева, заліза, паперу тощо. Дитина заплющує очі. Дорослий бере по черзі предмети і створює ними різні звуки: бряжчить ключами, гортає книжку, стукає олівцем, шарудить газетою, переливає воду із чашки в чашку. Дитина повинна назвати предмет, яким був створений звук.\nНа столі стоять кілька однакових коробочок із різними предметами всередині. Покупець (дитина) запитує: «Що є в магазині?). Продавець (дорослий) відповідає, що в магазині є квасоля, гречка, борошно, цвяхи, ґудзики. Покупець називає потрібний йому товар, бере по черзі коробочко, трусить ними і знаходить товар за звучанням. Продавець на слух перевіряє, чи не помилився покупець – знайшов за звучанням той товар чи ні. Дорослий і дитина можуть мінятися ролями.\n4. Гра «Зустрічай гостей»\nДля гри беруть три іграшки, наприклад зайчика, мишку і мавпочку, і добирають три іграшки, які можуть звучати (дзвіночок, свисток, брязкальце). Дорослий оголошує дитині, що до неї зараз приїдуть гості. Попереджає, що зайчик приїде із брязкальцем, мишка – зі свистком, мавпочка – із дзвіночком. Дитина відвертається, дорослий створює іграшками звуки. Малюк за звуком відгадує, який гість їде.\n5. Гра «Де звучало?»\nДитина сідає у центрі кімнати на стілець і заплющує очі. Дорослий по черзі бере предмети, які можуть звучати, і з різних боків від дитини утворює ними звуки. Дитина на слух повинна визначити, який предмет звучав, і рукою показати, з якого боку було чутно звук.\n6. Гра «Тихо – гучно»\nДля цієї гри потрібен бубон або інший музичний інструмент, яким можна утворювати гучні і тихі звуки (якщо немає ні того, ні іншого, використайте якусь іграшку). Обов’язково стежте за тим, щоб за ходом гри малюк виконував саме потрібні рухи.\nВаріант 1: Дорослий стукає у бубон тихо, потім голосно і дуже голосно. Відповідно до звучання бубна дитина виконує такі рухи: під тихий звук іде на носочках, під гучний – просто йде, під дуже гучний – біжить.\nВаріант 2: Дитині дають у руки два прапорці. Дорослий голосно стукає у бубон, дитина підіймає прапорці вгору й махає ними. Бубон звучить тихіше, дитина опускає прапорці.\nСпочатку дорослий показує дитині іграшку, яку він буде ховати. Коли дитина вийде з кімнати, ховає її. Дитина заходить у кімнату – дорослий тихо плескає у долоні. Коли дитина наближається до того місця, де захована іграшка, дорослий плескає сильніше, коли віддаляється – плескати майже припиняє. Плескання у долоні можна замінити гучною і тихою музикою.\n8. Гра «Піжмурки»\nДитині зав’язують очі. Дорослий бере дзвіночок і ходить по кімнаті, дзвонячи ним. Дитина намагається спіймати дорослого.\n9. Гра «Відтвори ритм»\nДорослий паличкою чи олівцем відтворює прості ритми: та-та, та-та, та-та-та, та-та-та, та-та-та. Дитина повторює їх.\n10. Гра «Визнач кількість звучань»\nДорослий створює паличкою чи олівцем різну кількість ударів по столу. Дитина рахує і називає кількість. Потім сама відтворює таку саму кількість звучань.\n11. Гра «Хто летить (біжить, іде, стрибає)?»\nДорослий пояснює дитині: «Я буду казати правильно і неправильно. Якщо я казатиму правильно, ти плескаєш у долоні, якщо ні – в долоні плескати неможна. Наприклад, я кажу: птах летить, літак летить, метелик летить – це правильно, і ти плескаєш у долоні. А якщо я кажу: кішка летить – це не правильно, у цьому разі плескати у долоні не можна».\n!!! Промовляйте фрази повільно, роблячи після кожної паузи,щоб надати дитині можливість подумати, правильно чи ні співвіднесено предмет із його дією.


IPO Delimobil Holding: російський каршерінг - R Blog UA - RoboForex\nГоловна·Акції·IPO Delimobil Holding: російський каршерінг\nIPO Delimobil Holding: російський каршерінг\nРинок і конкуренти Delimobil\nСильні та слабкі сторони Delimobil Holding\nДеталі IPO та оцінювання капіталізації Delimobil Holding\nУ мегаполісах всього світу став популярним короткостроковий прокат автомобілів. Цим сервісом користуються переважно молоді люди, яким потрібна автівка на декілька годин. Оскільки машини перебувають на стоянках всього міста, знайти їх поруч із собою дуже просто.\nЦе є зручною альтернативою службам таксі для тих клієнтів, які не проти самостійно сісти за кермо. Здебільшого послуги каршерінгу підключаються через мобільний додаток.\nDelimobil Holding S.A., яка стала однією з найпопулярніших каршерінгових фірм у Росії, має намір провести IPO у США на біржі NYSE. Торги відбуватимуться під тикером "DMOB".\nДата розміщення була перенесена, тож на біржу Delimobil Holding вийде вже наступного року. А поки що давайте розберемося у бізнесі компанії та спробуємо визначити, наскільки можуть бути цікаві для інвесторів її акції.\nDelimobil Holding S.A. була заснована у 2015 році. Її штаб-квартира розташована у Люксембурзі. Генеральним директором і співзасновником компанії є Вінченцо Трані (Vincenzo Trani). Під його керівництвом працює понад 1 000 осіб (більше половини займаються обслуговуванням автомобілів).\nКомпанія надає свої послуги в 11 найбільших містах РФ, у тому числі Москві та Санкт-Петербурзі. Згідно з дослідженням Tiburon Brand Health Research, бренд "Делімобіль" став найбільш впізнаваним у Росії наприкінці 2020 року.\nЗа повідомленням департаменту транспорту Москви, на Delimobil Holding припадає 44% усіх каршерінг-поїздок. Згідно зі звітом Bank of America, емітент став лідером своєї галузі, обігнавши найближчого конкурента — "Яндекс.Драйв". Отже, Delimobil займає найбільшу питому вагу в сегменті каршерінгу.\nОсновні бізнес-показники Delimobil\nПередплатниками сервісу компанії стали понад 7 млн людей. За останній рік цей показник зріс на 86%. Автопарк емітенту складається з машин комфорт-класу і налічує понад 18 000 одиниць. Холдинг також пропонує послуги довгострокової оренди під брендом Anytime Prime. У цьому автопарку понад 600 автівок.\nСтруктура Delimobil Holding\nПослуги Delimobil Holding надзвичайно популярні серед молодої аудиторії — середній вік клієнтів становить 19 років. Для внутрішнього обліку та оптимізації бізнес-процесів компанія використовує свою платформу Smart Mobility Management (SMM).\nПід час інвестиційних раундів емітент залучив приблизно 300 млн USD, у тому числі й від державного інвестиційного банку ВТБ Капітал (трохи більше 13%).\nЗгідно з дослідженням Frost & Sullivan, глобальний ринок каршерінгу у 2020 році виріс на 4% — навіть пандемія не змогла внести свої корективи. Цільовий ринок shared mobility (таксі та оренда авто) у світі, за інформацією того самого дослідження, у 2020 році склав 110 млрд USD.\nОчікується, що середньорічні темпи зростання становитимуть 7,8% і до 2025 року ринок зросте до 160 млрд USD. Основним драйвером зростання стане збільшення кількості клієнтів серед молоді.\nDelimobil Holding виходить на IPO з негативним фінансовим результатом, тому зосередимо увагу на її виручці. Продажі у 2020 році склали 6,45 млрд руб., відносне зростання до 2019 року — 28,74%.\nФінансові показники Delimobil\nЗгідно з формою звітності F-1, виручка за 6 місяців 2021 року склала 4,93 млрд руб., що на 120,09% більше, ніж за аналогічний період 2020 року. Як бачимо, бізнес емітенту зростає набагато швидше за сам ринок.\nВиручка за останні 12 місяців склала 9,13 млрд руб. За умов збереження таких темпів розвитку бізнесу, продажі за підсумками нинішнього року сягнуть 14,2 млрд руб.\nЗбиток за вищеописаний період скоротився на 53,05%, до 1,07 млрд руб. Сукупні зобов’язання компанії становлять 22,10 млрд руб., обсяг готівки — 4,3 млрд руб.\nОбсяги адресного ринку.\nЗначна частина клієнтів — молодь.\nТемпи зростання бізнесу.\nБізнес не є транснаціональним: він обмежений юрисдикцією РФ.\nСпочатку менеджмент Delimobil Holding планував провести вихід на біржу ще в листопаді цього року. Пізніше було ухвалено рішення провести IPO у 2022 році. Андеррайтерами розміщення стали Sberbank CIB (UK) Limited, Banco Santander, SA, Citigroup Global Markets Inc., VTB Capital plc та BofA Securities, Inc.\nЕмітент планує продати 20 млн звичайних акцій за ціною від 10 до 12 USD за штуку. Обсяг розміщення складе 220 млн USD за умов капіталізації в 836 млн USD. Delimobil Holding стане першою публічною каршерінговою компанією у світі.\nДля оцінювання збиткових фірм застосовуємо коефіцієнт (мультиплікатор) P/S (капіталізація/виручка). Для компаній технологічного сектору з таким стрімко зростаючим адресним ринком P/S може сягати 10,0 у lock-up період. Емітент виходить на біржу з P/S = 6,76. Отже апсайд акцій Delimobil Holding може становити 47,93% (10/6,76*100%).\nЗ огляду на представлену інформацію, цю інвестицію вважаю венчурною. За сприятливого настрою ринків є досить висока ймовірність "вибухового" зростання капіталізації емітенту. Тому рекомендую цю компанію для короткострокового спекулятивного інвестування.\ndelimobil holding ipo 2022 аналітика IPO


Відродження «Часу» - Українська газета Час\nФото: Василь Кожелянко бере інтерв’ю у надзвичайного і поважного посла України в Румунії, професора Леонтія Івановича Сандуляка\n(Продовження. Поч. у ч. 22-23)\nПісля виходу газети «Час» 23 серпня 1990 року національно-визвольний рух на Буковині активно пожвавився. Спраглі до правдивого слова буковинці зачитували газету до дірок. Її передавали з рук в руки, з хати до хати. З перших днів виходу про «Час» дізнались у всіх куточках Чернівецької області. Старші люди, які пам’ятали часи за Румунії, зі сльозами на очах читали газету. Вони не могли повірити, що цей часопис повернувся з їхнього дитинства та юності.\nДо речі, шапку газети було відновлено майже такою, якою вона була у часи Румунії. Над ескізом працював буковинський художник і скульптор Лисаківський. Він згодом став автором пам’ятника Т. Г. Шевченка на Центральній площі Чернівців. Єдине, що було додано до назви газети – це герб-тризуб. За часів румунської окупації Буковини тодішня влада забороняла національний герб. Більше того, з 1936 року вихідні дані тодішнього «Часу» були вказані румунською мовою.\nЦікава історія сталася у ті дні у виставковій залі Спілки художників, по вулиці Івана Франка,15. Саме тоді Тарас Кияк з активістами новітніх організацій створив експозицію-реквієм, де вперше у Чернівцях було показано трагедію ГУЛАГів та голодоморів. Експозиція була цікава і корисна. На всю залу простягнувся чорний хрест, який впирався у стелю. І на тому хресті – розіп’ята вишиванка. Вперше на загал подавалися оригінали документів про репресії та голодомор в Україні.\nТреба ж було так статися, що саме у ті дні на виставку прийшов перший секретар обкому КПУ Євген Іванович Дмітрієв. Ця експозиція його шокувала. Він ледь стримував лють, яка розпирала все його єство. На піку роздратування хтось підійшов до Дмітрієва у дав йому в руки газету «Час».\nЄвген Іванович взяв газету, подивився на неї… і ніби ошпарений окропом кинув її на стілець. Розвернувся і без жодного слова покотився до виходу з виставкової зали.\nЯ не знаю, що його більше збентежило: чи то тризуб, чи то козак з шаблюкою на першій сторінці «Часу», але газета не на жарт перелякала першого секретаря обкому КПУ тов. Дмитрієва.\nКажуть, що вже під вечір того ж дня був скликаний актив обкому компартії. На жаль, ми не знаємо, про що там говорили і кому які вказівки давали. Єдине, чого ми домоглися тоді – це знищення монополії компартії на інформацію.\nГазета «Час» перемогла комуністичну пресу у перший день і з першого числа. А щодо до того, що тоді говорили в обкомі про наш часопис, доведеться питати живих свідків, зокрема, – заввідділом ідеології Василя Васкана та завідуючого сектору преси обкому КПУ тов. Юхима Гусара. І нехай вони не обманюють, що їм нічого про це не відомо. Відомо. Бо саме їх тоді шпетив Дмитрієв за те, що проґавили випуск першого числа відродженого «Часу».\nЦікаво: які вони намічали шляхи та методи боротьби з незалежною пресою?\nУ першому числі газети «Час» Тарас Кияк написав статтю про експозицію-реквієм у виставковій залі Спілки художників. Вона називалася «Автогеноцид».\nЦікавою для читачів була й стаття тодішнього ренегата КПРС Бориса Єльцина «Комунізм для вибраних». Він тоді дощенту розгромив партійно-радянських наменклатурників, які жили за народні гроші і жирували на них. Для підтвердження ницості та захланності номенклатури «Час» опублікував меню їдальні ЦК КПУ в Києві. Ціни були достоту смішні. Там порція борщу коштувала 12 копійок, різні салати – від 6 до 9 копійок. У той час, коли навіть у робітничих їдальнях на заводах і фабриках страви значно нижчої якості коштували у рази більше, ніж у комуністичній їдальні.\nПодібні статті позитивно впливали на настрій людей. Буковинці ще дужче почали ненавидіти комуністичну номенклатуру. Вони таким чином сотнями і тисячами приходили до Руху.\nЦікавий спогад про свого батька та про Ольгу Кобилянську вмістив у газеті внучатий племінник Ольги Юліанівни Олег Панчук у статті «Духовність несумісна з неправдою». Він показав, як підло і цинічно влада більшовиків використовувала ім’я Ольги Кобилянської для пропаганди своїх ідей. Тоді Олег Епідельфорович вперше від 1940 року привселюдно оприлюднив правду про велику письменницю і її стосунки з більшовиками-загарбниками Буковини.\nЦе був опублікований його виступ на першому всесвітньому зібранні представників І Всесвітнього Собору духовної України в Коломиї у липні 1990 року.\n«Перед смертю батька ми з ним багато розмовляли. Якось він сказав мені: якщо тобі вдасться дожити до часів, коли людина зможе вільно говорити правду, то скажи все, що знаєш, зніми з Ольги Кобилянської, з мене і з мами отой весь бруд, що про нас писали!» – так говорив і потім написав у «Часі» Олег Панчук.\nЦя стаття була першим публічним спростуванням того, що робили з Кобилянською більшовики у 1940-41 рр. Вони підло і ганебно використовували ім’я великої українки для виправдання і схвалення тоталітаризму.\nВарто також нагадати, що саме зі сторінок газети «Час» згодом заявив про вихід з підпілля член-кореспондент Академії наук, професор, доктор фізико-математичних наук, директор інституту напівпровідників Корній Денисович Товстюк.\nВін з 30-х років перебував у лавах ОУН, боровся разом з Олегом Ольжичем з румунськими, німецькими і московськими загарбниками.\nВід 1940 аж до 1991 року професор Товстюк діяв у підпіллі. Ні більшовицька влада, ні всесильне КДБ тоді не могло викрити націоналіста.\nПерший номер відродженої газети «Час» розлетівся у всі куточки області. Часопис читали й у Львові та Києві, якимось чином «Час» був доправлений до Канади і США. Буковинці, які покинули свою Батьківщину ще у 20-30 роки, з великим пошанівком ставилися до відродженого «Часу».\nЧиновники радянських і компартійних органів читали газету крадькома. Аби ніхто не бачив.\nБув приклад, коли у Глибоцькому районі люди вночі носили «Час» з хати в хату. Боялися тоді правди. Але тягнулися до неї.\nГазета «Час» у буковинських хатах шанувалася. Якось у селі Путильського району одна гуцулка застеляла стіл. Їй потрібна була газета.\nГанусьо! – гукнула вона доньку. – Принеси з креденця газету. Нехай я стіл застелю. Бо буду кулешу класти.\nДівчина метнулася до великої хати (горниці) і принесла газету «Час».\nЩо ж ти принесла, – сварила доньку гуцулка. – Та це ж наш «Час». Не можна його стелити. Його читати треба. Неси «Радянську Буковину»…\nПодібні історії надихали нас на нові творчі подвиги. Через кілька днів готова була ще одна газета. Хотіли її, як і першу, випустити на 8 сторінках. Але мені у друкарні сказали, що нема паперу. Якщо можна буде віддрукувати, то тільки на 4 сторінках.\nТам же я відкоригував кількість сторінок. І вже на 1 вересня вийшов другий номер газети «Час».\nДрук і розповсюдження газети відбулися без будь-яких проблем.\nПроблеми почалися тоді, коли ми дали до друку третій номер «Часу».


Спільнобачення | Archive for травня 2014\nПодаткова система: Як працювала «Програма» Захарченка\nОпубліковано 31.05.2014, in Проекти\nНайперша публікація на цю тему містить прозорий натяк на те, що починаючи з листопада 2010р. усе ухиляння від сплати ПДВ стає централізованим: «Програма» надавала реквізити «ям», з котрих можна було черпати податковий кредит (на ПДВ). Навзамін, стягувалася відповідна комісія. Оскільки «ями» працювали під залізним прикриттям ДПАУ, їх не треба було навіть періодично ліквідовувати чи створювати нові. «Яма» працювала за принципом «чорної діри», в якій бізнес «ховав» свої податкові зобов’язання як за ПДВ, так і за податком на прибуток.\nДля потреб виплати зарплатні, клієнтам пропонувалися послуги «програмних» же конвертаційних центрів.\nНедоліками роботи «у програмі» були:\nНепомірно високий % винагороди (5-9%) у порівнянні з податковим навантаженням (1.5% макс.), що «Програма» фактично відраховувала до держбюджету. Різницю між 5-9%, що «клієнт» сплачував «брутто», і 1.5% фактичного податку з обороту, становили «витрати на хабарі функціонерів Програми» та вилучення у «общак Сім’ї» (тобто, Януковича).\nПопри високу ціну на послуги, ніщо не убезпечувало «клієнта» від ризику кримінального переслідування чи втрати бізнесу: якщо «Сім’ї» чи функціонерам «Програми» сподобався чийсь бізнес, «Програма» могла легко анулювати попередньо надані податкові накладні (т.зв. «нікчема» – визнання попередньо виданого документу нікчемним), що автоматично наражало «клієнта» на податковий штраф та іншу відповідальність за «ухиляння від сплати податків»; як правило, справу закривали щойно «клієнт» погоджувався передати бізнес «програмникам».\nЩодо переваг, то, мабуть, єдиною було те, що завдяки поступовому «заганянню» до «Програми» практично усього бізнесу, можна було отримати більш-менш точну макроекономічну статистику і прогнозувати бюджет, тощо. Як зазначає один анонімний знавець, чи не найбільшу цінність для нинішнього уряду мали б становити «екселівські таблиці», звідки було б видно фактичний бізнесовий оборот по країні та інші показники.\nПодаткова реформа: Висновок\nАвтор чудово усвідомлює, що, технологічно, відмова від більш складного ПДВ на користь древнього податку з обороту є регресом з технологічної точки зору. Слід мати на увазі, що запропонована податкова реформа є тимчасовим рішенням, доки фахові робочі групи (дякувати, цього разу їх уже декілька) не «вичистять» існуючий Податковий кодекс і не запропонують більш технічне й сучасне (з точки зору передових світових податкових практик) рішення.\nАле прийняття подібного рішення стало б чітким сигналом бізнесу, що, нарешті, держава починає по-справжньому цінувати й заохочувати підприємництво, визнає його як важливий господарчий ресурс і обирає в майбутньому динамічну й ефективну економіку, а не продовжуватиме старе добре крокування у прірву бюджетного популізму – адже до нинішнього, фактично, дефолтного стану Україну довели саме такі дії попередників. Згубній практиці надмірних соціальних витрат та електорального популізму має бути покладено край – інакше, вона досить скоро покладе край українській державності. Ця ж проблема проступає у багатьох країнах ЄС, щоправда, там вона зветься «пасткою всезагального добробуту» – в українських же умовах це буде «пастка всезагального дефолту».\nПодаткова реформа: Що пропонує бізнес\nПерелік вітчизняних податкових експертів не вичерпується урядовцями та аудиторами з відомим ім’ям – у нетрях бізнесу живуть і скромно винаходять усе нові й нові схеми також чимало практиків оподаткування. Ці практики також схильні й спроможні до аналізу. У цьому «невидимому» експертному середовищі вже давно визріла пропозиція: якщо тих 1.5%, що їх сплачував бізнес у складі плати за «послуги» мінімізаторів, і становили фактичне податкове навантаженя і виконували держбюджет у дохідній частині, чому б їх не легалізувати, хоча б на перехідний період?\nЧимало бізнесменів будуть єдині у наступному:\nПДВ слід скасувати як податок, надто складний для адміністрування в умовах нинішньої податкової культури (як населення, так і владних органів);\nЗапропадити мінімальний податок з обороту (ті 1.5%, чи трохи більше – залежно від решти умов та більш точних макроекономічних обрахунків);\nСкасувати податок на прибуток – у тій частині прибутку, що йтиме на споживання, його повністю компенсуватиме прибутковий податок, а ту частину, що ре-інвестуватиметься у бізнес – не оподатковувати взагалі (оскільки країна конче потребує інвестицій);\nВідмовитися від нарахувань на фонд оплати праці (соцстрах і пенсійний): бізнес не має виконувати функції податкового агента, а наймані працівники хай самостійно приймають рішення щодо власного пенсійного забезпечення. Також, це перегукується із активними зусиллями робочої групи з реформи Мінохорони здоров’я – там передбачається тотальне запровадження страхової медицини.\nЦі прості, на перший погляд, кроки, матимуть наступні далекосяжні і складні наслідки.\nСпрощення процедур обліку (для бізнесу);\nСпрощення процедур справляння й адміністрування;\nЛіквідація «дутого» (фіктивного) ПДВ і розкрадання бюджету за його рахунок;\nЛіквідація проблеми відшкодування ПДВ для експортерів (та його сплати для імпортерів).\nСуттєве зниження податкового навантаження;\nЗниження цін для кінцевого споживача\nБухгалтери (менший обсяг та складність робіт) – багато з них втратять роботу;ни\nАудитори (з тієї ж причини) – випадає величезний сегмент перевірок та дослідження діяльності підприємства;\nСпівробітники податкової адміністрації, задіяні у адмініструванні податку, справлянні, перевірках, тощо;\nЧиновники, причетні до податкового контролю (міліція, ДПАУ), прокуратура, господарські суди – оскільки буде усунено неабияке джерело корупції.\nОчевидно, що виграє бізнес\nТакож виграє держава – (1) у частині витрат на адміністрування податку, (2) усуненню витрат на відшкодування ПДВ.\nЗапровадження податку з обороту\nЛегалізація фактичного податкового навантаження: зниження витрат бізнесу на оподаткування при усуненні ризику кримінальної та майнової відповідальності за ухиляння податків;\nУкорочення штучно видовжених ланцюжків перепродажу – зникнення посередників як класу;\nУсунення корупіцйної складової, присутньої зараз через мінімізацію.\nПосередники – ділки, що знімають ренту знайомств та статусу, заробляючи на перепродажі ТМЦ кілька % чи навіть часток %, втратять економічну базу для свого «бізнесу»;\n«Мінімізатори» – якщо офіційна ставка податку буде прийнятною для бізнесу, попит на їхні послуги різко впаде; «мінімізаторам» доведеться переходити в реальний сектор економіки, на ринок фінансових послуг, або ж згортати діяльність.\nБізнес – його поточні податкові витрати, по-перше, легалізуються, по-друге – можливо, навіть, знизяться;\nДержава – за рахунок зниження офіційної ставки, частина бізнесу вийде з тіні, і можна розраховувати на розширення бази оподаткування (на скільки точно – потрібні макроекономічні обрахунки);\nЕкономіка в цілому:\nмісце посередників займуть біржі, де покупці напряму взаємодіятимуть з виробниками/оптовими продавцями того чи іншого товару;\nТі, хто зараз живуть з посередництва, підуть в реальний сектор, давши йому інтелектуально-фінансове підживлення\nУсунення корупіцйної складової, котру бізнес сплачує як винагороду за вимушене ухиляння від сплати податків.\nлегалізація поточного розміру податкових витрат;\nзбільшення інвестування у бізнес;\nДержава – від усунення витрат на адміністрування податку;\nЗ’явиться потужне джерело внутрішніх інвестицій;\nМожливий ціновий ефект від зниження корупційно-податкової складової.\nСкасування нарахувань на фонд оплати праці\nСкорочення витрат на адміністрування податку – бізнес не має виконувати функції податкового агента;\nМасова легалізація доходів найманих працівників, усунення «костилів» на кшталт оформлення штатних праціваників СПД-шниками, з далекосяжними наслідками;\nПенсійне забезпечення та соціальне страхування платоспроможної частини населення мають повністю стати їхнім особистим клопотом (хоча, це не виключає ініціатив роботодавців на ринках з дефіцитом робочої сили пропонувати їх у складі «соцпакету» щоб привабити кадри):\nІндивідувальне страхування уже упевнено заполонює все більше сфер приватного життя (медичне, авто-цивілка, тощо) – зростає страхова культура як населення так і відповідних фірм, конкуренція та якість надаваних послуг неухильно зростають;\nПерехід максимально можливої частини працездатного платоспроможного населення на самостійне пенсійне забезпечення: самостійний вибір фондів, стратегії накопичень, тощо;\nПокриття витрат на песійне забезпечення решті (тобто, уже існуючих та незабаром прийдешніх) пенсіонерів за рахунок основного податкового навантаження (податок з обороту, прибутковий, тощо)\nУ довготерміновій перспективі: політсили, чий електоральний успіх зав’язаний на «задобрювання» утриманців економіки;\nБухгалтери – скоротиться обсяг робіт;\nАудитори – з тієї ж причини;\nКонвертаційні ценри – відпадають за непотрібністю;\nДПАУ (в короткотерміновій перспективі), оскільки дещо ускладниться процедура адміністрування (замість одного агента на купу працівників їм доведеться мати справу з кожним із цих працівників окремо).\nОстаточна легалізація усіх фінансових потоків (відсутність ризику понести відповідальність за «з/п в конвертах»);\nСкорочення витрат на виконання функції податкового агента щодо найманих праціваників;\nСкорочення витрат і ризиків, пов’язаних із суттєвим готівковим оборотом (частково нелегальним, до того ж);\nНарешті їхні доходи будуть легальними, що полегшуватиме доступ до кредитних ресурсів;\nВони отримають повну свободу вибору стратегії власного пенсійного забезпечення; щоправда, це накладатиме відповідальність, але й вчитиме економічно-фінансовій самостійності;\nРинок фінансових послуг:\nБанки та кредитні спілки зможуть перейти на прозоріше кредитування фізичних осіб;\nПенсійні, накопичувальні та інші фонди отримають поштовх до розвитку;\nФондовий ринок – також отримає поштовх до розвитку;\nБанківська система – скоротиться (до мінімуму) готівковий обіг;\nДПАУ (у довготерміновій перспективі) – внаслідок скорочення готівкового обігу, буде досягнуто максимальної де-тінізації;\nПравоохоронні органи – оскільки готівковий обіг стане уділом дійсно організованої чи кримінальної злочинності, буде легше відстежувати справжніх злочинців;\nСуспільство та економіка в цілому:\nЗазначені заходи сприятимуть зростанню відповідальності та усвідомленості у прийнятті рішень і, як наслідок – масового рівня податкової та фінансової культури, та розуміння економіки;\nПодібна реформа стане вагомим внеском у відхід від ризику потрапити у «пастку всезагального добробуту й соціального забезпечення», у котрій наразі перебуває вся Західна, Північна та Центральна Європа, за виключенням Балтії та ще декількох країн: натомість, стимулюватиметься зростання підприємницької активності, перекваліфікації та пошуку зайнятості, тощо (замість пасивного очікування чергової бюжетної «подачки»).\nТе, що жорсткішання податкової дисципліни має відбуватися паралельно з запровадженням адекватного податкового законодавства, мало б бути очевидним для будь-якого уряду, котрий дійсно хоче подолати корупцію і створити умови як для розвитку бізнесу, так і для розширення бази оподаткування – ще однією прописною істиною є той факт, що зниження ставок оподаткування призводить до розширення бази (особливо, у такій загнаній в тінь економіці, як наша, де є величезний потенціал де-тінізації).\nБільше того – податкове законодавство в Україні є репресивно-конфіскаційним: як і чималий шмат інших сегментів законодавства, воно навмисне розроблено так, щоб дотримуватися його у повній мірі було неможливо, відтак, створюючи багате поле для корупції і репресій (за принципом «була б людина/фірма, а стаття знайдеться»); у першу чергу, мається на увазі непідйомність для бізнесу сплати повного переліку податків, особливо з огляду на кон’юнктуру та ворожість бізнес-клімату в державі взагалі.\nЧому ж держава зволікає з податковою реформою?\nЯк бачиться, причин декілька.\nПричина перша – надзвичайно дефіцитний бюджет\nУ своїй доповіді, міністр фінансів Шлапак подає невеселу картину успадкованих від урядів «Сім’ї» державних фінансів: закладений дефіцит бюджету 71.6 мрлд грн, витрати на обслуговування зовнішнього боргу 10 млрд дол. При цьому, згадується, що чималу частку податків було вже зібрано авансом – за рахунок цього та інших подібних «сюрпризів» додається прихований дефіцит у сумі ще 50 млрд грн. Загалом, мова йде про фіскальний розрив у 290 млрд. грн.\nВочевидь, що за таких умов, «у такий складний для країни час», бізнес повинен відкинути свої «шкурні» інтереси й «впрягтися разом з усіма».\nАле тут уряд забувається, що бізнес не може дати більше, ніж об’єктивно здатен: це не домогосподарства середнього класу, де є заощадження, і де є певний буфер для економії на споживанні; ті податки, котрі новий уряд очікує, що бізнес йому буде сплачувати, не передбачають навіть простого відтворення, не те що розширеного. А переконання, що власники бізнесу «зажралися» і спрямовують забагато на власне споживання є ілюзією – переважна більшість бізнесу шукає можливостей ре-інвестиції прибутків, і не «просаджує» їх навіть якщо не знаходить тих можливостей (що й не дивно у наших умовах).\nПричина друга – священні корови-олігархи\nІнша важлива деталь: жорсткішання податкової дисципліни торкається, переважно, дрібного та середнього бізнесу, тоді як більшість крупного бізнесу та олігархи залишаються невразливими до цих змін – вони як працювали через офшори, так і працюють; також, нічого не було чути за скасування тих численних податкових пільг та «особливих режимів», котрі було встановлено для олігархів ще за попередніх урядів.\nУряд красномовно мовчить з цього приводу, що й не дивно, з огляду на джерела фінансування та походження тих політсил, що після 21.02 спритно скористалися здобутками Майдану і посіли владні крісла.\nХоча і сам олігархат, у масі своїй, не є однорідно егоїстичним: від них важко дістати коментар напряму, однак з їхнього боку було (давно) подано чимало сигналів того, що вони й не проти б якогось розумного рішення, котре включало б амністію для легалізації виведених у офшори капіталів, однак, вона має супроводжуватися остаточним визнанням результатів приватизації, установленням верховенства права, у т.ч. і права приватної власності. На що політикум не готовий піти – і через масштабність реформ, що потребуються, і через неминучі електоральні втрати, бо їхня політична риторика опирається на популізм, поле котрого суттєво звузиться, якщо виключити з нього реприватизаційну складову.\nПричина третя – перфекціонізм\nМіндоходів, будучи на передньому краї спілкування з бізнесом, мусить (бодай на люди) визнавати необхідність податкової реформи, хоча й натякає, що «наша справа – це забезпечувати дотримання усіма законодавства, а не його розробка». Зрозуміло, що цим має опікуватися хтось на рівні Мінекономіки, абощо. Тим не менш, певну ініціативу Міндоходів уже почав на цьому полі проявляти чи, принаймні, зображати – Білоус весь час розказує про регулярні «консультації з бізнес-середовищем», зокрема, 11 квітня відбувся брифінг Міндоходів з Європейською Бізнес-Асоціацією (ЄБА). Після брифінгу було дано коротку прес-конференцію, про «галочковість» котрої красномовно свідчила загальність фраз у доповіді Білоуса та голови ЄБА, а також гам у залі, котрий ніхто не намагався модерувати. Про що саме відбувалася розмова у основній, закритій частині зустрічі, можна лише здогадуватися.\nПрикметно, всю «пресуху» ще один головний персонаж – Володимир Котенко, – добросовісно відстояв мовчки, що дуже жаль: саме ця людина, вочевидь, має шанси стати архітектором майбутньої податкової реформи. Щоправда, для бізнесу прогноз поки що невтішний – пан Котенко (як бачиться) є перфекціоністом, і (обґрутновано) обстоює ту думку, що податкову реформу потрібно проводити якісно, а тому – довго. Хоча, ще понад рік тому, Володимир обстоював лібералізацію податкової системи, вважаючи її нагальною потребою. Але зараз, у розлогих коментарях та описах «архітектора» ключовим варто вбачати принцип «поспішай неквапом», і на «якісну» реформу системи оподаткування він «просить» півтора роки.\nОсобисто мені вельми імпонує підхід «хай повільно, та лепсько, аніж швидко, та кепсько». Однак, як доходять сигнали з бізнесової спільноти, ніхто не витримає чекати так довго: якщо до ліквідації «Програми» ставлення нейтрально-позитивне, то щодо закручування гайок і безапеляційної тяги ДПАУ зібрати «з усіх усе» там формується прагматичне розчарування: попри активну підтримку усіх Майданів вітчизняним бізнесом, вони й досі не отримали сприятливу для підприємництва владу, а відтак їхнє ставлення й схеми «взаємодії» з цією новою-старою владою незмінні – подальше перебування у тіні та «мінімізація» податкових зобов’язань.\nУточню – цей бізнес є поза ЄБА та іншими впливовими асоціаціями (і, вірогідно, ніколи до них не потрапить), але саме він і забезпечує левову частку податкових надходжень та фактичної зайнятості й доходів домогосподарств, і значною мірою ним так чи інакше утримується і з його лав живиться українське громадянське суспільство. Існування цього бізнесу нас відрізняє від Білорусі, Казахстану чи Азербайджану – якби не було його, не було б демократичної й вільної України. Цей бізнес вижив завдяки здатності «партизанити», і не варто вважати більшість його представників звичайними ділками, котрі скупляться на зайву копійку для пенсіонерів чи армії – армію ці люди чудово підтримують, але адресно, напряму, – оскільки державі все ще не довіряють. І у нинішніх уряду та держави є вибір – стати для цього бізнесу, нарешті, своїми, чи бути пущеними на звалище історії як ті, хто вважав, що репресіями та податковим визискуванням можна поставити бізнес на коліна.\nЯк правило, перша реакція пересічного пенсіонера/робітника/бюджетника на те, що хтось ухиляється від сплати податків – праведне обурення (якщо не класова ненависть), адже, мовляв, це вони мої гроші крадуть, що мені недоплачує держава, бо недозбирує податків. Однак, це хибна думка – як відомо, вперше хронічні заборгованості по пенсіях та зарплатах бюджетників було зліквідовано за прем’єрства Ющенка у 1999р. (до речі, якраз тоді, коли було запроваджено спрощену систему оподаткування) – для цього виявилося достатньо не підвищити податкові надходження, а оптимізувати бюджетні витрати: навести порядок у системі платежів, «зачистити» корупційні схеми в енергетиці, при цьому ще й звівши бездефіцитний бюджет, і не отримавши жодного цента кредитів від МВФ (бо не давав тоді).\nОскільки подібними послугами користується практично весь бізнес, що виходить за калібр дрібного чи середнього (інакше працювати просто нерентабельно), як і широкими були верстви цих самих «мінімізаторів», то важко окреслити якийсь збірний образ. Їх об’єднує (поза сумнівом) підприємливість, а щодо морального боку – є і безпринципні, котрі дивуються у відповідь на прохання пояснити, чим вони керуються, займаючись цією діяльністю (оскільки, само собою зрозуміло, що грошовим інтересом). Для тих же, що задавалися цим питанням і мусили його вирішити, усвідомлена мотивація наступна:\nБез «мінімізації» займатися бізнесом у цій країні просто неможливо;\nМи не крадемо у держави, а лишень допомагаємо повернути людям те, що держава безпідставно у них експропріювала.\nЩодо ж «праведної» класової ненависті до бізнесу взагалі з боку представників тих професій, де комерціалізація прямо суперечить призванню, і котрі залежать від надходжень до бюджету (себто, лікарів, учителів та інших), аргументація (виключно для них) наступна:\nЗавдяки тому, що підприємницький клас усілякими правдами й неправдами все ж виживає у (попервах, дуже нерівному) двобої з державою, закладаються потрохи підвалини економічної незалежності громадян, а відтак – відкривається шлях до розширення інших свобод; зокрема, саме демографічне розширення приватного сектору виводить із-під залежності від адмінресурсу все більше виборців, чиї голоси вже не купиш на виборах, не залякаєш звільненням з державної роботи, тощо (вочевидь, у цьому наша фундаментальна відмінність від Білорусі);\nСамі ці фахові середовища (лікарів та вчителів, у першу чергу) повинні структуруватися, консолідовуватися і знаходити спосіб лобіювати давно назрілі реформи у відповідних сферах (частково), частково ж – дізнаватися більше про те, як насправді функціює податковва й бюджетна система, і, замість класового егоїзму та ненависті, спрямовувати свій гнів на корумповану державу – долучатися до спроб усунення непрозорих практик держзакупівель та корупції, що з тим пов’язана, вимагати скасування дотацій, ліквідації фактичних пільг для олігархічного бізнесу, тощо.\nКарикатура націлена на олігархів та крупний бізнес; однак, за рахунок звичайного, масового українського бізнесу “пасажирів” живе не менше.\nНайбільш сприятливим режим оподаткування на території України був за часів дії радянського «Закону про кооперацію» – тоді кооперативам, що працювали у багатьох галузях, було встановлено небачені податкові пільги. З «офіційним» переходом до ринку ситуація кардинально змінилася – з розбудовою згаданого раніше репресивного апарату ДПА (7 податківців на 1 підприємство), поступово почав зростати попит на послуги з «мінімізації» оподаткування.\nЦі послуги надавали «фінансові» фірми, котрі мали у власному розпорядженні наступний інструментарій:\nОдну або більше офшорних фірм у пільгових юрисдикціях (Кіпр, Панама, тощо) з рахунками у прибалтійських та/або кіпрських/швейцарських банках; причому, фірми могли бути як «власні», так і «орендовані» під кожну окрему транзакцію («чужі»);\nПевна кількість (від однієї-двох, а в потужних центрів – до пів-сотні) фірм-«помийок» або «податкових ям»: так називаються тимчасового використаня юридичні особи, на які до певного часу «навішуються» усі прибутки, конвертація готівки та махінації з ПДВ; періодично, їх доводилося ліквідовувати (через банкрутство чи просто «кидати»), оскільки ДПА їх «вираховувала» і продовжувати далі через них працювати ставало неможливо або ж небезпечно;\nПевна кількість «транзитів» – це не «ями», на них не «навішувалися» нелегальні операції, вони були більш «стабільні»: їхньою функцією було «подовження» транзакційного плеча і завуалювання зв’язку між фірмою клієнта і «помийкою», щоб не кидати на нього тінь напряму;\nПевний штат власних чи третіх осіб – перевізників готівки; готівку доправляли:\nКлієнтам – для господарських потреб (напр., видача зарплатні);\nІншим «конвертаторам» – у рамках «клірингу» чи того, що в банках зветься «неторговими операціями» (обмін безготівки на готівку чи обмін однієї валюти на іншу);\nВалютообмінний бізнес (для зручності, не обов’язково) – за наявності, він забезпечував додаткове джерело валюти/готівки, плюс виступав як прикриття (мовляв, за що ви живете, що за люди до вас весь час ходять? – за доходи від легального валютного бізнесу);\n«Своєї» людини у банку (на який переорієнтовували усі чи бодай частину фінансових потоків клієнта).\n(Обов’язково) Зв’язки у ДПА, міліції, УБОЗі, тощо – прямі чи опосередковані; задіювалися для «вирішення питань», що неминуче періодично виникали з клієнтськими фірмами, «ямами», «транзитами», тощо.\nУ реальності, на «ринок» цих «фінансових послуг» заходили і працювали усі, хто розумів, як працювали схеми і мали бодай щось із вищепереліченого: це були і «валютники», і банківські клерки (різного рівня), і співробітники контролюючих органів (чи наближені до них особи), власники офшорів, тощо. Розмаїття було широким, калібр та професійність надавачів послуг теж варіювалися; однак, надмірне укрупнення і концентрацію цього бізнесу стримував людський фактор – у цих питаннях, «клієнти» вирішальне значення надавали довірі до того, хто «брався вирішити» їхні проблеми; тому на ринку завжди знаходилося місце новачкам, середнячкам і дрібнячкам.\nІз запровадженням спрощеної системи оподаткування (з 1999р.), метою котрої було дати поштовх розвиткові дрібного й середнього бізнесу, наявний інструментарій «мінімізаторів» було розширено. Як відомо, для «спрощенців» запроваджувалася єдина, фіксована, почасти символічна сумма єдиного податку (найчастіше – 200 грн./міс.), незалежно від сум отриманих доходів/проведених оборотів, за умов неперевищеня певного максимального річного обороту (сумму цю періодично індексували). Завдяки цьому, все більше бізнесів (з подачі власного бухгалтера, якщо він був «прогресивним», чи за порадою зовнішнього консультанта) пореєстрували своїх найманих працівників як СПД (підприємців) і, замість «конвертів», почали платити їм офіційно повні суми зарплатні за договорами на надання тих чи інших професійних послуг, складаючи періодично акти виконаних робіт та подовжуючи/переукладаючи договори.\nТакож, фактично повністю на спрощену систему оподаткування переходили середнього розміру бізнеси шляхом «подрібнення» одного ТОВ на певну кількість СПД: головним при цьому було рівномірно «розподіляти» оборот між усіма «своїми» СПД, щоб не перевищити його ліміт. Чимало роздрібних та дрібно-гуртових торговців «виїжджали» саме за рахунок такої схеми.\nЩодо решти бізнесу, то, як правило, використовувалися різноманітні комбінації з офшорів, СПД, «ям» / «транзитів» та інших прийомів: у доборі фінального рішення «мінімізаторів» обмежувала лише власна фантазія та наявність/відсутність дірок у вельми протирічному українському законодавстві. Чимало з них, як слід вивчивши різні його сегменти та озброївшись досвідом чи консультацією, винаходила все нові й удосконалювала старі схеми.\nЯкщо упродовж грудня 2013р. «Програма» ще якось працювала (хоча багатьма уже тоді ставилося під сумнів її майбутнє), то аж до третьої декади лютого 2014р. більшість її «клієнтів», затамувавши подих, очікували неминучих змін. В принципі, для їх значної частини – будівельних компаній, – затишшя було цілком природнім, сезонним. Однак, уже 25-27 березня «емісари» бізнесу почали обережно цікавитися, що ж «там буде тепер».\nДалі події розвивалися доволі стрімко: у останніх числах березня, усім «координаторам» «Програми» було надіслано (зі старих електронних адрес) заспокійливе запевнення, що «програма відновлює свою роботу без особливих змін» і надано свіжі набори реквізитів «ям», з попередженням що по старих ямах роботи не буде, а також, що попередньо «видані» декларації (на ПДВ) дійсні тільки у частині операцій, датованих груднем. Реакцією чималої частини «клієнтів» стало суттєве розчарування у Євро-Майдані, що доходило подекуди до праведного обурення.\nАле буквально 21 березня надійшла приголомшлива звістка про те, що «у зв’язку зі зміною політичної ситуації в країні, Програма свою роботу припиняє». Водночас, зазначалося, що «на додачу до сплачених 11% податкового навантаження, потрібно доплатити ще 9%» (тобто, сплатити повний обсяг ПДВ).\nПаралельно з тим, нове керівництво ДПАУ розпочало вести нещадну боротьбу із «мінімізаторами», попервах зосередившись на виявленні «програмних» «ям» і «конвертів».\nСхеми маскування партизан. Схоже на те, що податковим партизанам зараз лишається саме це – маскуватися…\nУ відповідь на це, «мінімізатори» заходилися «відроджувати» (з певними модифікаціями) старі, до-монопольні схеми – це явище на жаргоні податковиків називається «партизанщина». Керівництво ДПАУ, на чолі з Ігорем Білоусом, котре, прагнучи бути максимально прозорим для громадськості, на брифінгах запевнило, що з «партизанщиною» боротимуться так само нещадно, як ліквідовували «Програму».\nТому, услід за демонтажем «Програми», пішли репресії співробітників ДПА, запідозрених у співробітництві з «партизанами». Нове керівництво МінДоходів поставило перед собою амбітну ціль – викорінити корупцію у сфері збору податків і, схоже на те, що, на відміну від усіх попередніх спроб, цього разу задекларована ціль таки збігається з реально переслідуваною. І мета Білоуса як очільника ввіреного йому відомства також є зрозумілою – відлагодити механізм збору податків так, щоб він був максимально вільним від корупції.\nОднак, попри таку дійсно гідну мету, нічого не робиться паралельно аби простимулювати підприємців дотримуватися того податкового законодавства (котре, як уже було згадано, є конфіскаційним за власною суттю). Як наслідок, бізнес буде змушений або згортати діяльність, або ж удаватися до все вишуканіших і досконаліших методів та технік «партизанщини». За оцінками фахівців цієї галузі, явище це нікуди не зникне, навіть за 100%-го очищення ДПАУ, міліції, прокуратури і суддів.\nНаразі ж, новому урядові більш-менш вдається очистити виключно ДПАУ, тоді як реформа МВС і прокуратури запізнюється, а суддівська система лишатиметься ще на невизначений час корумпованою. Більше того – якщо навіть буде проведено реформу судочинства, згідно з якою суди мають стати дійсно незалежними, не факт, що їхні ухвали в спірних податкових позовах будуть завжди вирішуватися на користь держави.\nОпубліковано 31.05.2014, in ПОТРІБНО. ВАЖЛИВО, Проекти


Російські банки шукають нових клієнтів / Статтi / Finance.ua\n11.10.2010, 09:00 - 1361 0\nРосійські банки шукають нових клієнтів\nУ нинішньому році банкіри так і не зважаться розморозити кредитування корпоративного сектора. Активізувати кредитну діяльність обіцяють вже з 2011 року. Правда, щоб забезпечити собі прихильність майбутніх клієнтів, фінансисти вже зараз знижують ставки із позик.\nОбсяг виданих підприємствам позик хоч і незначно, але збільшується. За даними НБУ , в червні кредитний портфель корпоративних клієнтів збільшився на 0,6% ( або на 3 млрд. грн.), в липні - на 1,9% (7,7 млрд.), у серпні - на 1,3% (6,5 млрд.). Всього за січень-серпень зростання кредитного портфеля юросіб становило 2,9% (для порівняння: за підсумками шести місяців було зафіксовано його скорочення на 0,3%). Втім, за оцінками фінансистів, реальні темпи зростання обсягів кредитування юросіб трохи вищі. Однак досягнення банкірів "з'їдаються" за рахунок активного погашення позичальниками раніше виданих кредитів.\nДо проявів щедрості банки підштовхують відразу кілька факторів. "Основною причиною активізації кредитування юридичних осіб є надлишкова ліквідність. Надходження депозитів зберігає високі темпи, а кредитування, як і раніше, дещо відстає", - зазначає директор департаменту корпоративного кредитування"Альфа-Банку" (Україна) Світлана Монастирська. Крім того, відчувши швидке закінчення кризи, банкіри намагаються застовпити місце в потенційно прибутковому сегменті.\nПроте кількість кредиторів, як і раніше, залишається обмеженою. Господарями на цьому ринку залишаються "дочки" російських банків, які отримують стабільну допомогу від материнських структур. "В даний час найбільш активні гравці на ринку - російські банки, що є результатом відлиги у відносинах двох країн. Крім нашого банку активну позицію займають такі великі фінансові установи, як Проминвестбанк (належить російському Внешэкономбанку), ВТБ , Альфа-Банк", - констатує заступник голови правління АТ "Сбербанк России" Марина Бикова. Приміром, за словами віце-прем'єра міністра фінансів РФ Олексія Кудріна, який очолює наглядову раду Внешништоргбанка, кредитний портфель тільки ВТБ українським підприємствам склав близько $ 3,5 млрд. Головними конкурентами росіян залишаються вітчизняні держбанки, а також "дочки" деяких західноєвропейських банків (наприклад, "Райффайзен Банк Аваль" ) і найбільші вітчизняні кредитні фінустанови ( ПриватБанк , “Фінанси і Кредит” та ін.)\nОднак навіть такій кількості кредиторів вже стає тісно на ринку. Роздавати позики, як у докризові часи, банкіри більше не хочуть, побоюючись збільшувати проблемну заборгованість. У той же час благополучних позичальників з чистою кредитною історією й хорошими фінансовими результатами налічується не так багато. На думку експертів, найбільш благополучна ситуація спостерігається в харчовій промисловості та фармацевтиці. "Перспективними з точки зору кредитування також є великі гравці на ринку сільського господарства та переробки / виробництва продуктів харчування, підприємства, що працюють в таких галузях, як машинобудування та енергетика, транспорт і зв'язок. Фінансуватимуться та ефективні інфраструктурні проекти", - розповідає начальник кредитного управління ING Bank (Україна) Олексій Мостовий. У лавах кредитних аутсайдерів, як і раніше, залишається будівельна галузь, кредитування якої ігнорує переважна більшість банків.\nНайбільш охоче банкіри видають короткострокові кредити на поповнення обігових коштів терміном до року, рідше - до трьох років. Однак поступово оживає і фінансування на купівлю основних засобів. "Якщо підприємство працювало стабільно навіть у період кризи (наприклад, таких компаній чимало в харчовій галузі), має гарні канали реалізації, не постраждало від валютних ризиків, то ми готові фінансувати й інвестиційні проекти", - запевняє виконавчий директор із роботи з ключовими клієнтами корпоративного бізнесу ПАТ "Банк Форум" Commerzbank Group Ірина Михайлова.\nДефіцит якісних позичальників змушує фінансистів проявляти гнучкість. У першу чергу це позначається на вартості кредитів. Якщо в 2009 році ставки з позик у гривні досягали 25-30% річних, на початку весни 2010-го - 20-25%, то зараз - 18-20%. Також змінилися і вимоги до забезпечення. "Після єдино можливих" кризових "видів застави - нерухомості, що покриває кредит у два рази, або депозитів, розміщених обов'язково у валюті кредиту, зараз в структурі забезпечення з'явилися автомобілі, обладнання та товари в обігу. Стало можливим надання популярних до кризи "бланкових "овердрафтів та деяких інших, що несуть в собі мінімальний кредитний ризик продуктів без забезпечення (наприклад, тендерних гарантій) ", - зазначають у ВТБ Банку.\nЗа прогнозами фінансистів, темпи зростання кредитного портфеля юросіб за системою в нинішньому році навряд чи перевищать 5-8%. Почати дійсно активне кредитування бізнесу банки мають намір лише в майбутньому році. "Якщо 2009-2010 роки стали періодом реструктуризації кредитів, то в 2011 році всі банки, які впоралися з проблемною заборгованістю і вийшли з піке, будуть поступово відновлювати портфель кредитів юридичних осіб", - прогнозує Марина Бикова.


Як у Полтавській гімназії «Здоров’я» №14 проводять спортивні заняття під час карантину?\n"Полтавська гімназія "Здоров'я" №14" - відомий у місті навчальний заклад. Він працює в рамках Міжнародного проекту «Європейська мережа шкіл сприяння здоров’ю» і реалізує програму «Здоров’я», результативність якої визнана відомими фахівцями. 5 років поспіль гімназія посідає першість у спартакіадах школярів та інших заходах. У зв’язку з впровадженням карантину в Україні та дистанційного навчання, ми вирішили дізнатися, як у школі викладають фізкультуру ...\nЯк заощадити на обміні валют?\nЯкщо ви погашаєте валютний кредит або регулярно подорожуєте по світу, то прекрасно знаєте, що курси валют схильні до постійних коливань. Проте є декілька перевірених способів купити валюту дешевше й заощадити на обміні грошей. Дешевий обмін валют пропонує пункт обміну готівкової валюти обмінка миколаїв. За визначенням: курс валют - це ціна грошей однієї країни, виражена у валюті іншої. Курси не є жорсткими й піддаються коливанням. Як правило, зміни цін зна...\nУ Полтаві телевізійники викрили сауну, яка працювала під час карантину (ВІДЕО)\nУ Київському районі Полтави журналісти телеканалу ZIK викрили сауну, яка працювала попри карантинні обмеження. Журналісти попередньо замовили у 49-річного власника закладу сауну на чотирьох людей. Коли побували на місці, не побачили ані дезінфікуючих препаратів, ані індивідуальних засобів захисту для відвідувачів. Власник сауни, побачивши камеру, запевнив, що заклад не працює і втік від журналістів. Проте за фактом у відділенні поліції №1 склали відносно в...\n14:35, 15 квітня\nЗначні потрясіння, які часто супроводжують людство, зумовлюють великий потік інформації, яку людина часто не здатна адекватно сприймати, розуміти та аналізувати. Стрімке розповсюдження COVID-19 стало викликом для всієї світової спільноти, нагальною потребою стало розтлумачення населенню таких термінів як «обсервація» та «самоізоляція». Про правову природу понять «обсервація» та «ізоляція» консультують фахівці Регіонального центру з надання безоплатної втор...\nНа Полтавщині мати і донька отруїлися чадним газом\nНадзвичайна пригода сталася у селі Козлівщина Котелевського району. Там 29-річна жінка та її 10-річна донька отруїлися чадним газом. Їх госпіталізували до Котелевської ЦРЛ у стані середньої тяжкості. Попередньо відомо, що отруєння відбулося у побутових умовах. Обставини пригоди встановлюють. Про це повідомили в управлінні з питань цивільного захисту населення Полтавської ОДА. Нагадаємо, раніше на Полтавщині 2-річна дівчинка отруїлася розчином для дезинфекц...\n« Просимо полтавців завчасно придбати продукти і товари першої необхідності» - ОДА\nУ Полтавській ОДА відбувся щоденний брифінг. Сьогодні у ньому взяв участь перший заступник голови ОДА Дмитро Лунін. Зокрема, він поінформував щодо ситуації з перебігу пандемії коронавірусу в Україні, та області. Як відомо, сьогодні у Кременчуці зареєстровано перший випадок смерті від цієї хвороби. Помер 84 річний чоловік. На Полтавщині підготували 12 локацій для обсервації – загалом на 1309 місць. Маємо 8 протоколів щодо порушення карантину. Дмитро Лунін д...\nУ Полтаві горіла занедбана будівля на Шевченка\nПожежа сталася 14 квітня на вулиці Шевченка у Полтаві. Загорілася занедбана будівля, у якій знаходилося сміття. За викликом на місце події прибули 7 бійців 1-ї Державної пожежно-рятувальної частини. Вони локалізували пожежу, а потім загасили її. Вогонь знищив 20 квадратних метрів сміття. Травмованих та загиблих внаслідок пригоди немає. Причину пожежі встановлюють. Про це повідомляють у ГУ ДСНС України у Полтавській області. Нагадаємо, раніше у Полтаві під...\nНа Полтавщині будують дорогу через залізницю\nУ селі Бутенки Кобеляцького району на Полтавщині на автодорозі Н-31 Дніпро-Решетилівка триває будівництво шляхопроводу через залізницю. Про це повідомляє Служба автомобільних доріг у Полтавській області на своїй сторінці у Facebook. Підрядна організація працює зі сторони Кобеляк. Наразі проводиться влаштування ґеоматрацу та фундаменту підпірної стінки. Роботи виконує компанія “Ростдорстрой” в рамках реалізації державного інвестиційного проєкту з розвитку ц...


Підріжжя - поштовий індекс\nПідріжжя – діючий поштовий індекс Укрпошти.\nПоштовий індекс Підріжжя - 45054\nЩо таке поштовий індекс с. Підріжжя — це послідовність літер або цифр, яка додається до поштової у с. Підріжжя адресою для прискорення і полегшення сортування кореспонденції, так само і автоматичного сортування. Поштовий індекс с. Підріжжя застосовує у наш час основна маса пошти державних служб. Поштова індексація розроблена в Україні на основі цифрових п'ятизначних кодів, і прискорює доставку і сортування поштових відправлень в с. Підріжжя. Поштовий індекс с. Підріжжя, як і всім населеним пунктам присвоєні в Україні, незалежно від відсутності або наявності в них відділень, чисельність населення повинна бути більше п'ятисот чоловік. Поштовому відділенню с. Підріжжя, Ковельський район, Волинська область, Україна відповідає номеру 45054 поштового індексу.\nПоштовий індекс (с. Підріжжя) онлайн – найкращий і зручний спосіб дізнатися номер відділення для відправки за допомогою пошти кореспонденції. Система України поштової індексації побудована поділом країни (адміністративним): області, міста районні центри, райони, селища, села. Необхідно набрати 0 для виходу на міжміський зв'язок. Далі код с. Підріжжя, потім семизначний номер номер. Якщо номер поштового індексу в с. Підріжжя, Ковельський район, Волинська область змінився, чи потрібно написати відгуки про роботу цього поштового відділення, повідомте в коментарях нижче. На сторінці сайту с. Підріжжя так само можна залишити відгук про поштовому відділенні та роботи його службовців (якості послуг).Ресурс призначений для пошуку поштового індексу с. Підріжжя та індексів населених пунктів в районах і областях. В базі сайту в даний момент знаходиться, індекси всіх міст і сіл. Інформація структурована по районам і областям України. Щоб знайти поштовий індекс села чи міста, потрібно вибрати населений пункт в потрібному районі. Також поштовий індекс с. Підріжжя, можна визначити пункт, якому належить шуканий індекс. Для цього на сайті, потрібно знайти вкладку шукати пункт і ввести поштовий індекс. с. Підріжжя, Ковельський район, Волинська область, Україна. - поштовий індекс 45054\nНаш сайт призначений для пошуку поштових індексів усіх населених сіл і міст України. Якісний пошук дозволяє знайти добре структуровану інформацію про поштові індекси. Крім цього, наша велика база даних охоплює поштові індекси вулиць більшості сіл і міст України. Підріжжя поштове відділення.\nАдміністративні утворення (території та центри), це перша і друга цифри всіх індексів територій адміністративних утворень вказує місто чи район, це третя цифра індексів. Третя, четверта і п'ята центрів адміністративних утворень або четверта та п'ята цифри означають номер підпорядкованих їм відділень зв'язку або населених місць. Індекси з третьою, четвертою та п'ятою цифрами "000" використовуються для позначення поштамтів .Міські та районні вузли зв'язку використовують індекси з четвертою та п'ятою цифрами "00". Для позначення , центрів перевезення пошти, зональних вузлів, при залізничних поштамтів, відділень перевезення використовуються індекси з третьою, четвертою та п'ятою цифрами "999".Інформація про поштовий індекс с. Підріжжя з можливістю онлайн пошуку і всіх населених великих сіл і міст України. Легко знайти будь-який пункт і актуальну інформацію про індекси поштових відділеннях та їх нумерації дозволяє. Опубліковані поштові індекси всіх районних і обласних центрів України.\nВам потрібна додаткова інформація або уточнення? Подзвони в центр Укрпошти (інформаційний): Ціна дзвінків відповідно до тарифів оператора зв'язку, яку ви використовуєте. Довідкова інформація: Система України поштової індексації. Розподіл індексів по Україні. Транслітерація (Таблиці).Закон України про зв'язок і визначення термінів. Адреса, телефон і час роботи в с. Підріжжя рекомендуємо уточнювати у відділеннях.Знайти за поштовим індексом населений пункт або поштовий індекс за назвою пункту.У поле «пошук» написати відомий Вам поштовий індекс або назву населеного пункту і натиснути кнопку праворуч від поля вводу. Назви населених пунктів вводити, як українською, так і російською мовою. Можна вводити по першим буквам ( частково). Для ряду населених пунктів поле "РАЙОН" може бути порожнім. Два поля у пошуку не беруть участь: ОБЛАСТЬ і РАЙОН.\nПідріжжя — с. в Україні, Ковельський район, Волинська область.


У кінці січня ціни на ринку живця дещо пришвидшили падіння. Так, за результатами моніторингу закупівельних цін на свиней забійних кондицій, з початком третьої декади місяця середньоринкова позначка втратила 4,4% проти 3% попереднього тижня.\nУ ході минулого тижня виробники свинини розписали товарні партії на 1-2 грн/кг дешевше ніж тижнем раніше. Тож цього тижня діапазон цін «зсунувся» до 39-42 грн/кг. Втім, окремі м’ясопереробники декларували і такі ціни закупівлі, що були за згадану нижню межу.\nПричиною прискорення «цінопаду» слугував післяноворічна млявість збуту. Хоча затишшя на ринку в другій половині січня та протягом лютого є прогнозованим та звичним, окремі м’ясопереробники зазначають, що цьогорічні продажі навіть дещо (на 5-7%) поступаються результатам роботи протягом відповідного періоду минулого року. Закупівельники одноголосно заявляють про те, що теперішня пропозиція живця перевищує попит на нього зокрема і тому, що обсяги заготівлі свинини скоротилися у відповідь на послаблення реалізації. Так, деякі м’ясопереробники закуповують лише 40-50% від традиційних обсягів живця та працюють на запасах сировини. Водночас, ті підприємства, що мають власні свинокомплекси, тимчасово призупинили закупівлю від сторонніх постачальників.\nЗа період з початку року в Україні зафіксували 1 випадок АЧС в Україні — у присадибному\nгосподарстві у с. Топила (Томаківський р-н, Дніпропетровська обл.).\nКарантин продовжує діяти у 20 неблагополучних пунктах по АЧС – в 11 областях України в Дніпропетровській (1), Донецькій(4), Херсонській (3), Закарпатській (3), Житомирській (2), Київській (2), Миколаївській (1),Чернівецькій (1), Сумській (1), Луганській (1) та Черкаській (1)).


виконавчої влади (органи державного управління), але прямо не належать до органів виконавчої влади; в) норми адміністративного права, за допомогою яких встановлюються статус усіх ланок управління, їх службовців, межі взаємовідносин, правова відповідальність суб'єктів.\nГоловною метою державного управління є створення найбільш сприятливих умов для формування виконавчої влади, що відповідає інтересам громадян, суспільства та держави. В рамках головної мети досягаються інші, більш конкретні цілі, сутність яких зводиться до встановлення принципів і форм, юридичного закріплення змісту управлінської діяльності. Сюди включаються: розв'язання питань стосовно системи і структури органів управління залежно від їх функціонального призначення; розмежування між ними компетенції; встановлення їх завдань, функцій, прав та обов'язків; урегулювання правових форм взаємодії вищих і нижчих ланок адміністративної системи; вибір оптимальних методів управлінської діяльності та форм їх реалізації. Єдність цілей, що стоять перед органами виконавчої влади, досягається за допомогою правових норм, єдиної правової природи органів управління та характеру виконуваних ними функцій.\nКонструкція систем органів, що здійснюють державне управління, значною мірою залежить і від сфери, де здійснюється управління. Де-централізація управління в соціальній і культурній сферах менша, ніж в економіці. Різним є рівень централізації в міжгалузевій сфері (стандартизація, статистика, ціноутворення, митнасправа та ін.). Що стосується адміністративно-політичної діяльності, то тут може йтися не про децентралізацію, а про різний рівень централізації, оскільки вона харак-теризується високим ступенем і в управлінні обороною, закордонними справами, і в управлінні установами і організаціями, підвідомчими Міністерству юстиції, Міністерству внутрішніх справ та ін.\nВід цих та інших чинників залежать вибір принципу організації апарату органів управління, його структурних підрозділів, їх правовий статус, зв'язок між суб'єктами управління. При значній різноманітності структурних підрозділів (головні управління, управління, департаменти, відділи, сектори, центри, ради, секретаріати та ін.) управлінські зв'язки зводяться до відносин загального, безпосереднього, прямого та оперативного підпорядкування.\nЗагальне підпорядкування виражається в тому, що повноваження вищого органу не зосереджені на конкретних питаннях керівництва підпорядкованими йому об'єктами. Загальне керівництво здійснюється шляхом встановлення правил діяльності, проведення контролю (нагляду). Таке підпорядкування означає фактичну підвідомчість об'єкта суб'єкту. Прикладом загального підпорядкування можуть бути відносини між відповідним міністерством та промисловим підприємством при здійсненні господарської діяльності.\nБезпосереднє підпорядкування обумовлене значними організаційними та правовими зв'язками, відсутністю проміжних ланок, розв'язанням кадрових питань, питань дисциплінарної відповідальності, скасуванням актів чи їх зміною. При безпосередньому підпорядкуванні об'єкт перебуває у віданні суб'єкта управління.\nПряме підпорядкування передбачає безпосередні відносини між керівником і підлеглим, вищим і нижчим органами. Таке підпорядкування тісно пов'язане з безпосереднім і випливає з нього.\nОперативне підпорядкування означає юридичну залежність одного суб'єкта від іншого тільки з конкретних питань і непідпорядкованість йому в інших формах. При виконанні обов'язків по охороні громадського порядку і громадської безпеки службовці органів внутрішніх справ, які не входять до складу міліції, перебувають в оперативному підпорядкуванні міліції, користуються всіма відповідними перевагами та несуть обов'язки працівників міліції.\nУ сфері державного управління зберігаються і відносини подвійного підпорядкування. Сутність його полягає в тому, що стосовно цього органу (як правило, нижчого) два органи (вищі) мають вирішальні повноваження з якихось питань. Подвійне підпорядкування суб'єкта управління по вертикалі і горизонталі ґрунтується на розмежуванні предметів і повноважень спільного відання. При цьому орган даного рівня і вищий орган мають з відповідних питань юридично-владні повноваження щодо конкретного суб'єкта, наприклад, обласна державна адміністрація в особі її голови і Міністерство юстиції щодо обласного управління юстиції.\nПроте головне призначення органів управління - це здійснення в інтересах галузі чи сфери, її підприємств, установ і організацій функцій координації та регулювання діяльності. Відповідно до цих вимог мають формуватися системи управління.\n§ 3. Правові засади організації державного управління\nРегламентація організації державного управління повинна враховувати особливості функцій і завдань, для виконання і здійснення яких вона має бути пристосована. У зв'язку з цим важко уявити єдиний нормативно-правовий акт, яким в повному обсязі були б врегульовані всі питання управління в економіці, соціально-культурній сфері та адміністративно-політичній діяльності. Проблеми підготовки такого єдиного закону (кодексу, основ законодавства та ін.) неодноразово обговорювалися в спеціальній літе-ратурі, на науково-практичних конференціях, різних семінарах. Але очевидним є те, що прийняття такого акта нереально, що, однак, не означає відмови від кодифікації та систематизації законодавства в галузі державного управління.\nДійсно, законодавство у сфері організації державного управління мусить регулювати різноманітні відносини, що мають загальний, галузевий, міжгалузевий характер, територіальний аспект та ін. Створення організаційної системи державного управління обмежується відсутністю стабільної,


Аграрії закликають Гройсмана скасувати рішення щодо чергового здорожчання залізничних перевезень агропродукції - LDaily\nГлавная › Новини › Аграрії закликають Гройсмана скасувати рішення щодо чергового здорожчання залізничних перевезень агропродукції\nГС «Всеукраїнська Аграрна Рада» (ВАР) та інші ключові аграрні асоціації закликають Прем’єр-міністра України Володимира Гройсмана скасувати рішення щодо чергового збільшення ставки плати за користування вагонами перевізника ПАТ «Укрзалізниця» за межами України та коефіцієнтів порожнього пробігу, що вступлять в силу з 13 листопада 2018 року.\nКрім того, асоціації закликають голову уряду ініціювати звільнення в.о Правління ПАТ «Укрзалізниця» Євгена Кравцова у зв’язку з неефективним виконанням своїх повноважень, що призвело до критичної ситуації на ринку залізничних перевезень вантажів.\nЯк зазначається у тексті офіційного звернення, що було 17 жовтня направлене на Прем’єр-міністра, а також на Міністра інфраструктури України Володимира Омеляна, наразі ставка плати за використання вагонів ПАТ «Укрзалізниця» становить 1266 гривень за один вагон на добу, що на 48% більше від попередньої ціни. В результаті такого підвищення аграрії змушені будуть додатково заплатити близько 2 млрд гривень за користування вагонами ПАТ «Укрзалізниця», через підвищення загальної вартості перевезення продукції.\nЦе вже четверте підвищення тарифів на вантажні перевезення залізницею за цей рік, що є критичним для аграріїв в період активного транспортування зернових вагонами ПАТ «Укрзалізниця».\nПри цьому підвищення тарифів не дає жодних гарантій на покращення функціонування ПАТ «Укрзалізниця». Строк оборотності вагонів-зерновозів вже зараз збільшився до 12-16 днів з 5 днів у 2015 році. Аграрії додатково несуть витрати, через простій вагонів у портах та на під’їздах до них, а також сплачують штрафи через порушення строків поставки за експортними контрактами, у зв’язку з дефіцитом вагонів та локомотивної тяги в Укрзалізниці.\nЧитайте також: Виноробний завод “Нива” був оштрафований\nВ Україні обмежать використання пластикових пакетів: стали відомі суми штрафів\nЗа законопроєкт про обмеження обігу пластикових пакетів на території України у першому читанні проголосували 365 народних депутатів. За порушення закону — штраф до 3,5 тисяч гривень. За повторне порушення протягом трьох років — до майже 9 тисяч гривень. Це стосується використання пластикових пакетів товщиною до 50 мікрометрів з 1 січня 2022 року. Також під заборону […]