Світ-ІНФО '24 by Олег Головатенко - issuu\n№24 31 січня 2014 року\nЧас завершувати перехід від колонії до незалежної держави, від тоталітарного до демократичного суспільства. І українцям час отямитися — насамперед політичним і бізнесовим елітам\nЄВРОЕВОЛЮЦІЯ в Україні перемагає. Мабуть, хтось по обидва боки барикад цього не помітив. Але дійсно в третьому раунді переговорів влади і опозиції 25 січня дехто отримав нокаут. Ні, не влада від опозиції, його отримали ті, хто прагнув і прагне нас ділити і владарювати. Але що тоді було і відбувається вже понад два місяці? Так, була і триває Єврореволюція, демонстрація сил і можливостей з боку народу і з боку влади. Але, якщо дивитися ширше, це частина великої еволюції України — переходу від колонії до незалежної держави, від тоталітарного до демократичного суспільства. Те, що було задеклароване ще 1991 року і що тягнеться, на жаль, вже третє десятиліття.\nНазад, у жандармську країну? Те, що відбулося у Верховній Раді України 16 січня, інакше як національною ганьбою назвати важко. І щодо того, як саме «ухвалювалися» ті закони, і щодо їх змісту. Втім, одне пов’язане з іншим: адже важко уявити, як нормальний парламент може нормальним шляхом штампувати такі дикі «закони». Вони «увалювалися» голосуванням руками, без усякого нормального підрахунку голосів. Депутати фракцій регіоналів і комуністів, а саме їхніми руками все коїлося, мали вигляд отари баранів, які навіть не тямлять, що діється. Просто отримали згори вказівку. Соромно було\nна все це дивитися, соромно за такий парламент, якого, втім, від 16 січня реально нема, та й він розтоптаний давно. Тепер по суті цих жандармських законів, уже другого дня похапцем підписаних Президентом Януковичем. Цими «ухваленими» законами заборонявся рух в автоколонах з більш ніж 5 авто без узгодження з МВС; участь у масових акціях «у масці, шоломі або з використанням інших засобів чи способів маскування»; встановлення під час них «малих архітектурних форм» без дозволу МВС — досі такі заборони слухняно виносили суди. За блокування будівель чи споруд органів влади і об’єднань громадян — до п’яти років в’язниці.\nЗа незаконне (а «незаконним» буде визнане що завгодно) збирання, зберігання чи поширення конфіденційної інформації про суддю, його близьких родичів чи членів сім’ї, а також образу або вчинення тиску на суддю тепер можна отримати\nвеличезний штраф або два роки в’язниці. До Кримінального кодексу України знову повернуто скандальну статтю «Наклеп», під яку дуже просто підвести журналістів й інших авторів медіа за будь-яку критику чиновників\nвлади. Кара — величезні штрафи або тюремне ув’язнення. На облік беруться номери мобільних телефонів людей при купівлі чи простій заміні сім-карти. Драконівські заходи передбачаються щодо контролю за Інтернетом.\nДолаючи громадянське протистояння Верховна Рада скасувала диктаторські закони\nУ вівторок, 28 січня, відкрилася позачергова сесія Верховної Ради України. Скликання її стало результатом переговорів між владою і опозицією в суботу, 25 січня, щодо шляхів подолання кризи і громадянського протистояння в суспільстві. Першим кроком до цього стало скасування так званих «законів диктатури», ухвалених у дуже сумнівний спосіб Радою 16 січня. Верховна Рада скасувала 9 законів, які обмежували громадянські свободи громадян і були прийняті 16 січня «у ручному режимі».\nНаступною умовою подолання громадянського протистояння в Україні на переговорах влади і опозиції було визнано відставку Кабінету Міністрів, очолюваного Азаровим, і формування нового уряду. Прем’єр Микола Азаров у вівторок подав у відставку. Це означає і відставку уряду. Згідно з Конституцією, відставку Прем’єра і всього уряду має прийняти Президент. Уряд, відставку якого прийнято Президентом, за його дорученням продовжує виконувати свої повноваження до початку роботи новосформованого Кабміну, але не довше ніж шістдесят днів. Уже в той день Президент прийняв відставку уряду, водночас доручивши йому виконувати урядові обов’язки до формування нового Кабміну. Янукович ще на переговорах у суботу запропонував опозиції очолити новий уряд. Опозиція не відкидає такої можливості за умови, що повністю формує цей уряд. І що цей уряд буде сформований при переформатованій Раді, з новою більшістю, з повноваженнями Ради за Конституцією 2004 року, тобто при парламентсько-президентській формі правління, з домінуванням парламенту.\nЗа відповідне рішення проголосував 361 народний депутат. Скасування законів проголосували пакетом і без обговорення. За їх скасування голосували і фракція регіоналів, і опозиція та позафракційні. Не голосувала лише фракція комуністів, регіонали Колесніченко та Царьов проголосували «проти». Зокрема, депутати скасували закони № 721-7 (авторства Олійника–Колесніченка), 722-7 (про відповідальність уболівальників), 723-7 (про посилення відповідальності за порушення ПДР), 724-7 (про зняття недоторканності з депутатів), 725-7 (про заочне кримінальне провадження), 726-7 (про безкоштовну юрдопомогу), 727-7 (зміни до Податкового кодексу щодо безмитного ввезення газу), 728-7 (про відповідальність за руйнування пам’ятників), 729-7 (про відповідальність за заперечення злочинів фашизму). Після голосування депутати внесли до порядку денного й ухвалили в легітимний спосіб закони на заміну законам 726-7, 727-7, 728-7 та 729-7.\n*** Наступним кроком у руслі домовленостей влади і опозиції є повернення України до парламентсько-президентської форми державного устрою. Робляться перші кроки в цьому напрямі.\nБліц-інформ Голос чернігівських журналістів, громадськості також було почуто Вони вимагали скасувати закони диктатури Журналісти і представники громадськості у Чернігові підписали звернення з вимогою скасувати антиконституційні закони, які були ухвалені з порушенням регламенту Верховної Ради 16 січня. Ось що, зокрема, сказано в ухваленому на засіданні громадськості Зверненні на адресу Президента України, голів Верховної Ради і Конституційного Суду, народних депутатів: Ми, представники чернігівських засобів масової інформації і електронних засобів масової комунікації, представники медіа-профспілок і громадських організацій, звертаємося до Президента України, Голови Верховної Ради, Конституційного Суду України, народних депутатів з вимогою визнати антиконституційними і скасувати закони, ухвалені 16.01.2014 р. Верховною Радою України з порушенням процедури голосування. Зазначеними законами де-факто в Україні вводиться тоталітаризм і диктатура, запроваджується цензура, а для журналістів електронних засобів масової комунікації впроваджується фактична заборона на професію. Норма закону, що зобов’язує провайдерів без рішення суду за вказівкою державного органу відключати «екстремістські» сайти та новинні блоги, робить його антиконституційним і таким, що суперечить загальноприйнятим у цивілізованих державах нормам права. Крім того, абсурдний за своєю суттю закон Колесніченка – Олійника вводить кримінальну відповідальність за наклеп, «екстремістську» діяльність і за прямі обов’язки журналіста — зокрема, за збирання фактично будь-якої інформації про працівників правоохоронних органів та суддів, що дозволить правоохоронцям залякувати і репресувати «незручних» журналістів та блогерів. Цими законами фактично ліквідуються конституційні гарантії свободи слова, передбачені статтею 34 Конституції України. Закон грубо порушує фундаментальні свободи совісті, поглядів, слова, інформації, зібрань, асоціацій, пересування, право власності та право на приватність, ігноруючи тим самим відповідні конституційні норми і статті Міжнародного пакту ООН про громадянські та політичні права й Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також статтю 22 Конституції України. Законом Колесніченка — Олійника держава примудрилася ввести до юридичного словника негативне тавро «іноземного агента» і застосувати його до тих, хто виконує прямі обов’язки держави власним коштом і коштом міжнародних донорів. Таким чином, правляча коаліція оголосила війну громадянському суспільству. Але ми ніколи не погодимося, щоб органи влади витісняли український народ на його власній землі у соціальне гетто, ще й замість виконання своїх безпосередніх зобов’язань перед суспільством вішали йому на шию табличку з написом «іноземний агент». Ми заявляємо, що погодження із пропонованим статусом було б з нашого боку образою пам’яті борців за волю України, її відомих дисидентів і справжніх Героїв. З огляду на це, медіа-спільнота і громадські організації Чернігівщини вимагають від Конституційного Суду визнати підписані Президентом України Віктором Януковичем закони антиконституційними. Вважаємо, що саме ухвалення провладною більшістю у сумнівний спосіб цих законодавчих актів стало останньою краплею, що переповнила чашу терпіння українського народу. Тому саме влада несе всю повноту відповідальності за радикалізацію суспільних настроїв та подій, що мали місце 19 – 20 січня 2014 року на вулиці Грушевського в Києві. Закликаємо депутатів Верховної Ради від Чернігівщини Владислава Атрошенка, Івана Куровського, Ігора Рибакова, Миколу Рудьковського, чиї голоси «ЗА» вписані у згадані закони, не ганьбити чернігівської громади, негайно опротестувати процедуру голосування й відкликати свої голоси під згаданими законами.\nЗаява членів Громадської ради В умовах, коли в країні фактично впроваджується диктатура, коли громадянському суспільству влада оголосила відкриту війну, не бачимо можливим для себе подальше перебування у складі Громадської ради при Чернігівській обласній державній адміністрації. Громадська рада при Чернігівській державній адміністрації за більше двох місяців протистояння в Києві так і не спромоглася дати оцінку подіям, що відбуваються в країні. Голова Громадської ради С.Пасталиця відмовилася навіть виносити на розгляд ради питання про засудження знищення Євромайдану, який проводили громадські організації в Чернігові. Тому заявляємо про призупинення свого членства в Громадській раді до вирішення таких питань: 1) засудження Громадською радою кровопролиття, влаштованого владою у Києві; 2) розслідування і покарання винних у захопленні майна громадських організацій на Євромайдані у Чернігові — це має забезпечити голова обласної адміністрації Володимир Хоменко як посадовець, особисто відповідальний за дотримання конституційних норм у Чернігівській області.\nЗакликаємо інших членів Громадської ради при Чернігівській обласній державній адміністрації приєднатися до нашої заяви. 21 січня 2014 року Заяву підписали: Рись Олександр, менеджер проектів Чернігівської міської молодіжної громадської організації «Поліський фонд міжнародних та регіональних досліджень»; Висоцький Геннадій, голова Чернігівської обласної організації Всеукраїнської молодіжної громадської організації «Спілка молодих політологів України»; Чепурний Василь, голова Чернігівського обласного об’єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» імені Тараса Шевченка; Пущенко Павло, голова Чернігівської міської молодіжної громадської організації «Освітній центр «Ініціатива»; Малецький Євген, виконавчий директор міської громадської організації «Асоціація безперервної фахової освіти «АТЕНЕУМ»; Шешеня Альона, голова правління Чернігівської міської молодіжної громадської організації «Маю право»; Андрійченко Ігор, голова Чернігівського обласного осередку Всеукраїнської молодіжної організації «Демократичний альянс».\nХроніка Єврореволюції в Чернігові Народне віче і штурм обласної адміністрації У суботу, 25 січня, на центральній Красній площі Чернігова пройшло народне віче за участю кількох тисяч мешканців і гостей міста. У ньому взяли участь депутати парламентських опозиційних фракцій Валерій Дубіль, Сергій Аверченко, Руслан Марцінків, позафракційний Олег Ляшко. Учасники віча підтримали створення всеукраїнської Народної Ради як нового представницького органу влади, проголошеного Єврореволюцією. Задекларовано утворення обласної Народної Ради. Віче проголосувало за відставку голови обласної державної адміністрації Володимира Хоменка, голови обласної ради Анатолія Мельника. Потім учасники віча на чолі з народними депутатами попрямували до обласної державної адміністрації вручити ці рішення. Але шлях їм заступила міліція. Відбулися сутички мітингувальників із міліцією, під час яких остання застосувала проти людей сльозогінний газ і світлошумові гранати. Урешті протестувальники виламали одні з дверей будівлі й потрапили всередину. Народні депутати зустрілися із представниками ОДА. Після переговорів із владою та міліцією мітингувальники відійшли від будівлі адміністрації. Вони почали спорудження барикади навпроти будинку. У неділю на площі відбулося ще одне віче, а також збори депутатів місцевих рад Чернігівщини від опозиції. Збори сформували виконком обласної Народної Ради. Його головою обраний народний депутат Валерій Дубіль (фракція «Батьківщина»). До складу Народної Ради увійшли представ-\nники опозиційних парламентських і позапарламентських партій та громадських організацій, які брали активну участь у роботі обласного штабу Національного спротиву. Зокрема, народний депутат Сергій Аверченко, голова обласної організації Руху Володимир Ступак, депутати обласної ради Сергій Журман, Віктор Лазар, Володимир Лобосок, голова обласної «Просвіти» Василь Чепурний, представник громадського сектора Станіслав Тавлуй, керівники підприємницьких об’єднань Світлана Жимолостнова та Ірина Березинець, генерал-майор міліції у запасі Іван Катеринчук та інші.\nНарод — в обласній раді У понеділок замість нового штурму обласної адміністрації, про який усе говорила міліція, учасники протесту пішли до обласної ради. Практично без спротиву сотні людей зайняли два перші поверхи будинку ради. Люди вимагали скликання позачергової сесії обласної ради, яка б розглянула ситуацію в державі. Наполягаючи на цій вимозі, протестувальники залишилися на ніч у приміщенні обласної ради. На вимогу народу у вівторок відбулася ця позачергова сесія. Вона засудила насилля проти учасників протестів в Україні, висловила вимогу скасування законів диктатури, ухвалених парламентом 16 січня, закликала до громадського миру в Україні. Жодного протистояння між народом і владою, міліцією в обласній раді не було. Чернігівці показали приклад миру і порозуміння.\n*** Народні віча пройшли цими днями і в ряді районів області.\nЧернігів, 20 січня 2014 року 28 січня Верховна Рада під тиском народу повністю скасувала згадані одіозні закони.\nЗаява Чернігівської обласної ради Позачергова сесія обласної ради 28 січня ухвалила Заяву щодо суспільно-політичної ситуації в Україні. Сесія почалася із хвилини мовчання в пам’ять загиблих під час громадянського протистояння в Києві. За заяву проголосували майже одноголосно.\nЧЕРНІГІВСЬКА ОБЛАСНА РАДА РІШЕННЯ Шістнадцята (позачергова) сесія шостого скликання 28 січня 2014 року Про Заяву Чернігівської обласної ради щодо суспільно-політичної ситуації в Україні Розглянувши Заяву щодо врегулювання суспільнополітичної ситуації в Україні, обласна рада вирішила: 1. Затвердити Заяву Чернігівської обласної ради щодо суспільно-політичної ситуації в Україні (Заява додається). 2. Рекомендувати керівникам засобів масової інформації оприлюднити дану Заяву. 3. Голові обласної ради Мельнику А.І. надіслати Заяву до Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем’єр-міністра України, районних та міських (міст обласного значення) рад Чернігівської області. Голова обласної ради А.І. Мельник\nЗаява Чернігівської обласної ради щодо суспільно-політичної ситуації в Україні В умовах жорсткого політичного протистояння пролилася кров у центрі столиці України, вже є загиблі, багато поранених і зниклих наших громадян. Ряд приміщень обласних державних адміністрацій\nзахоплені, напруга перемістилася у регіони, що може призвести до делегітимізації влади. В цих умовах ми, депутати Чернігівської обласної ради, закликаємо всі сторони конфлікту до стриманості, пошуку шляхів мирного врегулювання глибокої політичної кризи. Для її подолання необхідно прийняти ефективні рішення, спрямовані на виконання волі народу. Звертаємося до Президента України зупинити насилля між протиборствуючими сторонами, зобов’язати працівників правоохоронних органів діяти виключно в межах правового поля. Звертаємося до керівництва військових частин СБУ, МВС, ДПСУ діяти відповідно до даної народові України присяги. Звертаємося до Верховної Ради України та Президента України скасувати закони України, що обмежують конституційні права та свободи громадян, прийняті Верховною Радою України 16 січня 2014 року. Закликаємо до звільнення активістів та учасників протестних акцій. Звертаємося до Верховної Ради України повернутися до Конституції 2004 року, провести судову реформу та впровадити інститут виборності суддів. Ми засуджуємо дії екстремістів, якими б ідеями вони не прикривалися. Закликаємо всі політичні сили України, громадських діячів та громадян не порушувати Конституцію, не піддаватися на провокації, які ставлять під загрозу цілісність, суверенітет і незалежність нашої держави. Просимо виявити витримку, зваженість і мудрість в ім’я незалежності України, демократичного шляху її розвитку, дотримання прав і свобод людей. Єдність нашої держави, гідне життя наших громадян варті того, щоб за це боротися в рамках законності та порядку.\nУ середу Україна відзначила 96ту річницю бою під Крутами, що відбувся у нас на Чернігівщині 29 січня 1918 року. Це був героїчний бій молодих воїнів, студентів — захисників Української Народної Республіки проти агресії Москви, більшовицької Росії. Цього разу влада вирішила відзначити дату окремо від громадськості, на день раніше, 28 січня, на залізничній станції Крути. Голова обласної державної адміністрації Володимир Хоменко, заступники голови, голова обласної ради Анатолій Мельник та його заступники, керівництво Ніжинського і Борзнянського\n«Євромайдан» вшанував Героїв Крут на Аскольдовій могилі\nрайонів, представники Інституту національної пам’яті вшанували пам’ять Героїв на території меморіального комплексу «Пам’яті Героїв Крут», що біля села Пам’ятне Борзнянського району.\nУчасники акції поклали квіти до монумента, спорудженого на місці бою, та схилили голови у хвилині мовчання за загиблими юнаками. Учасники заходу ознайомилися з експозицією меморіального комплексу «Пам’яті Героїв Крут» і тематичною виставкою експонатів Національного військово-історичного музею України у штабному вагоні. У день бою, 29 січня, Героїв Крут вшанували учасники Чернігівського Євромайдану, представники опозиційних сил. А увечері вшанування героїчного подвигу захисників Української незалежності пройшло на Чернігівському Майдані.\nВіталій Корж на Майдані Книги для Чернігівського куреня\nУ Народному віче на столичному Майдані взяв участь народний депутат IV, V та VI скликань Віталій Корж. Ще на початку акцій протесту він спрогнозував розвиток цього Майдану, його відмінність від Майдану 2004 року: «У 2004 році люди збиралися за ініціативою різноманітних партій, зараз вони зібралися за покликом серця». Представник сайту «Північний вектор» разом із Віталієм Коржем відвідали намет, який представляє Чернігівську область на Майдані. Половина мешканців відпочивала після нічного чергування. Ці хлопці та дівчата, що представляють усі райони Сіверського краю, обрали пряму дію замість бездіяльності. Цікаво, що, окрім харчів, молоді патріоти активно сприймали і духовну їжу — книги. Тож до бібліотеки Чернігівського куреня було додано примірники книги Віталія Коржа «Практична філософія українства». Нині Віталій Корж разом зі своїми колегами розробляє нову редакцію Конституції. Він зазначає: «Звичайно,\nможна мати ідеальний Основний Закон, а водночас жити в умовах повного беззаконня. Це якщо громадяни країни, для яких ця Конституція писана, зокрема й державні службовці, не вважають її виконання своїм обов’язком. Проте ще гірше, якщо в Основному Законі країни (Законі прямої дії!) не передбачено відповідальності, тоді хто цей закон буде виконувати? Тоді це Закон про Бездіяльність і Безвідповідальність або в кращому разі — протокол про наміри…».\nОдяг для протестувальників Кілька тюків з теплим одягом та кошти для закупівлі продуктів харчування передав координатору Чернігівського обласного штабу Національного спротиву Олександру Кодолі народний депутат кількох скликань Віталій Корж. «У ці хвилини, коли українська влада чітко, крок за кроком, втілює сценарій Кремля, увесь світ, затамувавши подих, стежить за тим, як на Майданах народжується Українська Нація, — зазначив Віталій Корж. — Протестний рух в Україні нагадує польську «Солі-\nдарність» — рух масовий, ініційований знизу. Події в регіонах свідчать про те, що на боротьбу із владою, не боячись побоїв захисників режиму, нападів тітушок, провокативних, недолугих, переписаних у Росії законів, вийшов народ». «Північний вектор»\nОбласне радіо — цілодобово Від 10 січня жителі Корюківського, Коропського, Сосницького, Семенівського, Щорського, Менського та Новгород-Сіверського районів можуть слухати передачі Чернігівського обласного радіо в FM-діапазоні на хвилі 101,2 мегагерц. І головне — цілодобово! Спілкуюся із заступником гендиректора ОДТРК «Сівер-Центр» з радіомовлення, заслуженим журналістом України Олегом ШОЛОХОМ.\n— Мої земляки в Корюківці скучили за місцевим радіомовленням, адже програм Корюківської радіоорганізації не чути біль-\nше року, і чернігівське радіо зникло з ефіру Першого каналу (і не тільки в нашому районі) ще в 2012-му. Що сталося і чому? — На Першому каналі ми перестали виходити, бо закінчився термін нашої ліцензії. А Перший канал Національної радіокомпанії України отримав ліцензію від Нацради з питань телебачення і радіомовлення на мовлення з передавача у Холмах Корюківського району цілодобово. На жаль, у сітці НРКУ не знайшлося місця для обласного радіо. Право транслюватися на частоті 101,2 мегагерц з Холминської вежі наша телерадіокомпанія отримала лише на початку 2013 року. Але, щоб придбати обладнання для трансляції, у нашої телерадіокомпанії не знаходилося грошей та й не вистачало для цього творчих працівників. І ось нарешті завдяки генеральному директору ЧОДТРК «Сівер-Центр» Ар-\nкадію Білібаєву та керівникам обласної влади все обладнання наприкінці минулого року було змонтовано Чернігівською філією концерну радіомовлення, радіозв’язку та телебачення на вежі в селищі Холми. З 10 січня ми вже почали цілодобову трансляцію наших програм. — То тепер люди зможуть слухати вас не лише в приміщеннях, а й їдучи в авто, просто на вулиці? — Так. Усі, хто має FMприймачі, а такі зараз є навіть майже у всіх мобільних телефонах, мають можливість чути «Чернігівську хвилю». Варто лишень налаштувати радіопристрій на частоту 101,2 мегагерц. — І що долине до слухачів? — Щогодини в радіоефірі нового інформаційно-розважального каналу — новини Чернігівщини, тематичні, розважальні, молодіжні, дитячі програми та гумор. Над цим працює команда жур-\nналістів: Павло Солодовник, Андрій Тіток та В’ячеслав Єрмоленко, а безперебійний ефір забезпечують звукорежисери Анатолій Федчук та Дмитро Хоружий. — Плануються і «врізки» районних радіоорганізацій… — Звичайно! Адже без місцевих включень наша хвиля не буде такою різнобарвною. Районне мовлення повинно обов’язково існувати. Але все треба робити в рамках законодавства. Над цим зараз і працюємо. У майбутньому на слухачів чекає ще багато інших рубрик, цікавих розмов, якісного музичного супроводу і, звісно ж, місцевих новин. Звичайно ж, не обминатимемо ми і так званих «гарячих» тем… — З відгуків знаю, що слухачі Корюківщини вже схвально оцінили програми. Андрій НАВРОДСЬКИЙ\nМіліція закликає до спокою і зваженості Звернення начальника УМВС у Чернігівській області з приводу мітингів у Чернігові Шановні громадяни, жителі Чернігівщини! Всі ми знаємо, що в Україні радикально налаштовані люди захопили адмінбудівлі обласних державних адміністрацій у Львові, Рівному, Івано-Франківську, Хмельницькому і Тернополі. Водночас міліція не допустила захоплення Черкаської ОДА. Хотів би повідомити, що спроба захопити адміністративні приміщення державних установ є грубим порушенням громадського порядку, яке передбачає кримінальну відповідальність. Звертаюся до простих людей із закликом не порушувати громадський порядок, тому що цей піар потрібен тільки політикам, а простим громадянам потрібне нормальне життя, спокій та безпека. У нашій області зберігається спокійна обстановка, але є окремі радикально налаштовані громадяни, які постійно намагаються провокувати людей на протистояння з правоохоронними органами. Співробітники міліції спільно з громадою вже понад два місяці охороняють громадський порядок під час мирних акцій протесту. Ми вдячні активістам чернігівських масових заходів за виважену поведінку, недопущення провокацій та порушень громадського порядку. Що стосується радикально налаштованих громадян, я як керівник міліції Чернігівщини попереджаю, що сил та засобів для захисту мирних громадян, а також будівель державних органів у нас достатньо. Основними принципами роботи міліції є й буде законність та повага до честі й гідності громадян, відкритий діалог та співпраця з громадою області. Міліція Чернігівщини завжди стояла, стоїть і буде стояти лише на захисті законних інтересів жителів області. І всі ми повинні бути прикладом толерантності, мудрості та поваги один до одного. Начальник УМВС України в Чернігівській області генерал-майор міліції О.Г. Михайлик 24.01.2014\nГенерал Катеринчук закликав міліцію перейти на бік народу На своїй сторінці у мережі Фейсбук Іван Катеринчук, що керував обласною міліцією, закликав колишніх своїх підлеглих переходити на сторону повсталого народу. «Як генерал-майор міліції запасу, колишній начальник УМВС України в Чернігівській області і як людина закликаю правоохоронців Чернігівщини та всієї України — поки не пізно, перейти на бік українського народу і захищати його, а не бандитську владу, яка почала вбивати своїх громадян...».\nЄвроеволюція України — це не просто узаконення терору і диктатури на російський і білоруський лад. Це виклик суспільству. Реакція його не забарилася. Усе це спричинило хвилю дуже радикальних пропозицій. Головна з них — негайне взяття влади народом у свої руки на підставі статті 5 Конституції. Перехід влади до опозиції мотивується результатами останніх парламентських виборів, на яких за пропорційною системою за неї проголосувало більше половини виборців.\nУ неділю, 19 січня, на велике свято Водохреща, Майдан скликав чергове Народне віче. З огляду на загрозу встановлення диктатури в Україні, рішення віча було дуже радикальним. Нинішню владу оголошено поза законом і озвучено план переходу влади до народу, до опозиційних сил. Проголошено формування Народної Ради як нового парламенту держави, до якого переходить уся влада. Віче констатувало: «В Украї-\nГромадські організації, які отримують закордонні кошти, оголосять іноземними агентами. Хоча в Україні давно діють закордонні благодійні фонди, які підтримують саме громадський сектор, і працюють вони згідно із підписаними Україною міжнародними угодами. Громадським організаціям по суті заборонили брати участь у політичних акціях. Ще одним законом встановлено так зване «заочне правосуддя», коли людину можуть судити і без її присутності на суді. За вірнопіддане голосування за ці дикі закони, які, втім, цілком у дусі комуністичної практики, фракція комуністів на тому ж «пришвидшеному» ручному голосуванні протягла два свої законопроекти. Обидва — це доповнення до того таки Кримінального кодексу. Перший з\nцих Законів — «щодо відповідальності за заперечення чи виправдання злочинів фашизму». Ним до «виправдання злочинів» фашизму зарахують будь-які позитивні судження про ОУН, УПА, інших героїв боротьби за незалежність України. Примикає до нього і закон «щодо відповідальності за осквернення та руйнування пам’ятників», яким під захист беруться насамперед пам’ятники комуно-тоталітарного режиму, наче в нас уже нема законодавства про ліквідацію саме цих пам’ятників.\nХРОНІКА ЄВРОРЕВОЛЮЦІЇ Віче проголосило: народ бере владу у свої руки! Ухвалення, явно за вказівкою Кремля, цих законів як реакція влади, переляканої Єврореволюцією,\nЛякаючи українців страшилками про Європу, країни Євросоюзу, регіонали — представники влади і бізнесу (що у нас часто переплітається) безсовісно замовчують, що самі давно вже у Європі. Туди вивозять свої капітали, там купують палаци, вілли і яхти, там мають бізнес. Кілька публікацій на цю тему зробив у найпопулярнішій Інтернет-газеті країни «Українська правда» один з провідних її журналістів Сергій ЛЕЩЕНКО. Ось уривки з деяких його публікацій, де говориться про «європейський вибір» регіоналів. Не вказуємо точні адреси житла і офісів, які наводить автор у своїх публікаціях. Ви їх легко можете знайти на сайті УП.\nВідень, Лондон, Женева, Гаага. Адреси регіоналів у Європі До мене звертаються українці за кордоном, які хотіли би пікетувати житло або офіси регіоналів у Європі. Тих, хто своєю підтримкою уряду Азарова стали співучасниками кривавого розгону на Майдані. Напевно, сусідам регіоналів, які оселилися в Європі, буде цікаво дізнатися, що мешкають або працюють по сусідству з людьми, які несуть солідарну відповідальність за придушення мирної демонстрації спецпідрозділами «Беркут». Адреса реєстрації депутата-регіонала Олексія Азарова у Відні, Австрія: Адреса реєстрації родини депутата-регіонала Сергія Клюєва у Австрії: Адреса квартири Ріната Ахметова у Лондоні, Англія: Офіс компанії Ахметова SCM Advisors (UK) Limited у Лондоні, Англія: Офіс компанії Ріната Ахметова Metinvest International SA у Женеві, Швейцарія: Офіс компанії братів Клюєвих ACTIV Solar GmbH у Відні, Австрія: Офіс компанії Дмитра Фірташа та Івана Фурсіна Centragas Holding AG у Відні, Австрія (Фурсін є депутатом-регіоналом): Офіс компанії старшого сина Януковича MAKO Trading S.A. у Женеві, Швейцарія:\nФото з вулиці ім. Грушевського в Києві — О.Пекура, шеф-редактора сайту «Північний вектор» (Чернігів)\nні відбувся державний переворот, спрямований на повалення конституційного ладу в державі, знищення основ народовладдя та парламентаризму». Ось що, зокрема, сказано в резолюції віча: «Не визнавати так звані закони, ухвалені 16 січня 2014 року, як юридично нікчемні та такі, що порушують Конституцію України. Утворити Народну Раду як об’єднання народних депутатів України — членів опозиційних фракцій ВО «Батьківщина», ВО «Свобода», «УДАР Віталія Кличка» та позафракційних народних депутатів, які залишаються на позиціях захисту демократії, конституційного ладу та парламентаризму. Провести всеукраїнське народне голосування з висловлення недовіри Президентові України Віктору Януковичу».\nРегіоналівські бізнесмени і влада давно вже в Європі Офіс компанії старшого сина Януковича MAKO Holding BV у Гаазі, Голландія:\nШвейцарія. Адреси регіоналів та їх менеджерів З відкритих реєстрів Швейцарії я систематизував інформацію про підприємства, які належать регіоналам у цьому альпійському податковому раю. Компанія Олександра Януковича MAKO Trading SA, Женева: Компанія Ріната Ахметова Metinvest International SA: Женева Компанія Ріната Ахметова DTEK Trading SA: Женева. Компанія депутатів-регіоналів Юхима Звягільського та Володимира Вечерки Metcoal SA, керівництво: Стелла Вечерка (донька Звягільського), Вікторія Вечерка (онука Звягільського). Адреса реєстрації – Женева.\nВіденські фірми дружини Азарова-молодшого Брехня Прем'єр-міністра Миколи Азарова про одностатеві шлюби змусила нас поцікавитися, чим займається його родина, яка не злякалася содому та виїхала до ненависної Європи. У грудні минулого року Азаров, виступаючи перед звезеною на антиМайдан масовкою, вирішив розвінчати переваги євроінтеграції. Як заявив керівник виконавчої гілки влади, однією з умов введення безвізового режиму є узаконення одностатевих шлюбів в Україні: «Они выступают эти так называемые лидеры (оппозиции) и рассказывают сказки – подписали соглашение и завтра без виз будем ездить в Европу. Ничего подобного! Мы должны выполнить еще целый ряд условий. А какие это условия, знаете или нет? Мы должны узаконить однополые браки? Готово наше общество к этому?» Насправді в переліку вимог Євросоюзу\nнемає жодної згадки про одностатеві шлюби. Розповідаючи казки своїм виборцям — а виступ Азарова транслювався на Першому національному — він досягнув межі цинізму. Адже брехня про одностатеві шлюби доповнювалася тим, що родина самого Азарова без жодних пересторог легалізувалася в Австрії, де якраз на законодавчому рівні узаконено одностатеве партнерство. Раніше автор цих рядків писав про нерухомість сина Азарова в австрійській столиці та про підтримку з бюджету України австрійської фірми Азарова-молодшого. З огляду на загострення ситуації в державі, «Українська правда» з'ясувала, що родині Азарова є куди тікати — і це не забутий Богом депресивний Слов'янськ, який Азаров-молодший представляє у парламенті, а ситий та благополучний Відень, де вони володіють не лише нерухомістю, а повноцінним розгалуженим бізнесом. Отже, у керівника українського уряду та вождя Партії регіонів є один-єдиний син Олексій Азаров, який має дружину на ім'я Лілія — в дівоцтві Фатхуліна, а тепер — також Азарова. «Українській правді» вдалося отримати автобіографію Олексія Азарова, яку він подав до Центрвиборчкому у 2012 році. Згідно з офіційним документом, Лілія Азарова має найпопулярнішу професію серед жінок українських політиків — вона «домохазяйка». У декларації за 2011 рік, яку Азаров-молодший змушений був оприлюднити на сайті ЦВК, вказано, що його дружина протягом 365 днів не мала жодної копійки доходів — ані в Україні, ані за кордоном. Це — офіційна легенда для виборців Партії регіонів. А тепер — інший бік історії. Згідно з не менш офіційним реєстром юридичних осіб Австрії дружина Олексія Азарова є власницею та керівницею цілої низки підприємств на території західноєвропейської держави. Перше — це фірма Publishing Deluxe Holding GmbH, видом діяльності якої вказано видавництво газет і журналів. Отже, невістка Азарова є керівницею та власницею 50% капі-\nталу цього австрійського підприємства. Вона не лише стала одним із директорів, але і внесла до статутного капіталу понад півмільйона гривень — 50 тисяч євро. Фірма Азарових видає в Австрії журнал з промовистою назвою «Vienna Deluxe Magazine». Цікаво, як видання само себе ідентифікує: «Vienna Deluxe Magazine» — глянцевий віденський лакшері-журнал, що зорієнтований виключно на розкіш, елітарний спосіб життя та відпочинку. Нашою метою є спілкування з ексклюзивною цільовою групою — особами з надзвичайно високим рівнем статків». Для видання цього «супер-пупер-лакшері» журналу фірма Publishing Deluxe Holding GmbH створила дочірнє підприємство — Vienna Deluxe Magazine GmbH. Сталося це одночасно із входженням Лілії Азарової до статутного капіталу материнської компанії. Оскільки підприємство Vienna Deluxe Magazine GmbH на 100 відсотків належить материнській компанії, відповідно, родина Прем'єр-міністра там теж контролює 50%. Як випливає з інформації на сайті Vienna Deluxe Magazine, аналогічні журнали для «найзаможніших» їх холдинг видає на Лазуровому узбережжі Франції, в Куршевелі, у Дубаї, в Сент-Моритці, а також Женеві, Цюриху, Парижі, Мюнхені та Південній Африці. Частина з них видається ще одним підприємством Азарових — Media Deluxe GmbH, яке на сто відсотків належить материнській компанії Vienna Deluxe Magazine GmbH. Фірма Publishing Deluxe Holding GmbH та споріднені до неї Vienna Deluxe Magazine GmbH та Media Deluxe GmbH розташовані у Відні за адресою (вказується адреса — ред.). Але видання журналів для найзаможніших та управління фірмами, що володіють українськими заводами, — це не єдина сфера занять дружини Олексія Азарова у Відні. Вона також є одноосібною власницею підприємства P 12 Galerie und Kunsthandel GmbH, якій належить мистецька галерея P-12 у Відні.\nЄвроеволюція України Вулиця Грушевського: кров на підступах до урядового кварталу\nко звернувся до особового складу органів внутрішніх справ та вказав на неприпустимість таких дій, а також закликав дотримуватися норм закону і моральності.\nВіче по суті ще тривало, як тисячі учасників акції протесту потяглися з Майдану до Європейської площі й початку вулиці Грушевського, яка веде до урядового кварталу. Колона прямувала до Кабміну і Верховної Ради. Але вже на початку вулиці шлях людям перекрили підрозділи «Беркута» і внутрішніх військ. Те, що почалося того недільного вечора на вулиці Грушевського, стало схоже на початок війни влади і народу. У перших лавах протестувальників виявилися молоді люди в касках, озброєні палицями. Вони почали бити міліцію, розбирати бруківку і кидати в беркутівців камінням. Потім почали кидати пляшки із пальною сумішшю, так званий «коктейль Молотова», від чого загорялися машини беркутівців і потім одяг на самих міліціонерах. Далі загорівся автобус, з тих, на яких сюди прибула міліція і якими вона заблокувала вулицю. Загалом же тут було спалено близько десятка міліцейських автобусів. Міліція застосувала проти натовпу сльозогінний газ, почала стріляти по людях шумо-димовими гранатами, гумовими кулями. А потім застосувала водомет, б’ючи в людей струменем крижаної води на нічному морозі. Протистояння, з більшою чи меншою інтенсивністю, тривало всю ніч. Станом на ранок понеділка в лікарні потрапили з вулиці Грушевського понад сто поранених, деякі в тяжкому стані. Є поранені й серед міліції. У понеділок нарешті почалися переговори між Президентом і лідерами опозиції.\nТериторія протесту розширилася: люди захоплюють обласні адміністрації\nВ Україні створено Народну Раду 22.01.2014. На установчих зборах Народної Ради України затвердили Декларацію про проголошення Народної Ради України. Народна Рада України є органом представництва народних депутатів із захисту Конституції. До об’єднання входять народні депутати-опозиціонери та позафракційні, які залишаються на пози-\n25.01.2014. Станом на 25 січня мітингувальники захопили держадміністрації у 8 областях. Зокрема, територія протесту за цей час поширилася на Київську, Житомирську, Хмельницьку, Рівненську, Тернопільську, Чернівецьку, Івано-Франківську та Львівську області. В облозі знаходяться ОДА на Закарпатті та на Волині. У Черкасах міліція відбила у мітингувальників раніше захоплену адміністрацію. Мітинги на підтримку Євромайдану відбуваються і в інших обласних центрах. ції захисту Конституції, демократії, парламентаризму і виступають проти диктатури і узурпації влади режимом Януковича. Згідно з Декларацією, у Криму, в кожній області, в Києві та Севастополі, в містах та районах на базі депутатських фракцій опозиційних партій в обласних, міських та районних радах утворюються місцеві Народні Ради як міжфракційні депутатські об’єднання, які разом із загальнонаціональною Народною Радою здійснюють захист Конституції, прав та свобод людини. Створення Народної Ради має бути підтверджено громадянами України шляхом збору підписів. Народна Рада створила місцеві ради і ухвалила рішення про підготовку до проведення всеукраїнського народного голосування. Всеукраїнське народне голосування має стосуватися питань висловлення недовіри Президентові Віктору Януковичу та його відставки у конституційний спосіб. Окрім того, під час голосування має бути підтверджено відновлення конституційного ладу у державі, унеможливлення побудови тоталітаризму і диктатури та повернення до Конституції України, зі змінами та доповненнями, внесеними 2004 року, «яка була неконституційно та незаконно скасована». Народну Раду очолили Кличко,\nТягнибок і Яценюк. Народна Рада обрала президію у складі лідерів усіх трьох опозиційних фракцій українського парламенту.\nУ День Соборності України — перші жертви\nУ центрі Києва постраждали десятки журналістів\nХворі «Беркут» і ВВ\n22.01.2014. Лише за останні три дні протистояння в центрі Києва від рук правоохоронців постраждали щонайменше 42 журналісти.\n25.01.2014. У Міністерстві внутрішніх справ України повідомляють, що з 19 січня за медичною допомогою до лікувальних установ МВС звернулися 285 співробітників органів внутрішніх справ, 104 з них знаходяться на стаціонар-\nПро це свідчать дані Інституту масової інформації. Список постраждалих постійно оновлюється. Журналісти постраждали внаслідок прицільних вистрілів силовиків, підриву світлошумових гранат та побиття.\nному лікуванні. Також наголошується, що 1340 правоохоронців за вказаний період захворіли під час охорони громадського порядку. Серед діагнозів: запалення легенів, інфекційні захворювання, переохолодження та інше.\n«Беркут» роздягнув чоловіка догола на морозі і знущався над ним\nПротестувальники взяли під контроль Український дім\n23.01.2014. В Інтернеті з'явився ролик, як «Беркут», інші силовики в чорній формі Внутрішніх військ знущаються з чоловіка, затриманого на Грушевського. За інформацією депутата Андрія Парубія, затриманим є Михайло Гавриляк. На відео видно, як «беркутівці» роздягли його, а потім знімали на відео і фотографували оголеного на морозі. Після зйомок оголеного чоловіка відправили в автобус. На спині молодого чоловіка видно величезні синці. Як повідомив «Українській правді» прес-секретар Київського УМВС, «керівництвом ініційовано службове розслідування, воно вже розпочато». Трохи згодом на сайті МВС України з’явилась інформація, що МВС «приносить вибачення за неприпустимі дії» своїх співробітників. Голова МВС Віталій Захарчен-\n26.01.2014. У ніч на 26 січня мітингувальники в центрі Києва пішли на штурм Українського дому і змусили міліцію, що знаходилася всередині, покинути будівлю. Їх було близько 200. Приводом для штурму стали чутки про те, що в Українському домі знаходяться спецпризначенці, які можуть атакувати барикади на Грушевського з тилу в разі зачистки вулиці. На даху Українського дому активісти, які зайняли будівлю, знайшли набої для автомата Калашникова та карабіна Симонова (СКС). Про це повідомили в ефірі 5 каналу. Розсипано набої для зброї армійського зразка було в такому місці, звідки добре видно барикади і табір мітингувальників на Грушевського. Активісти упевнені, що на даху Укрдому працювали снайпери.\nУ сутичках на вулиці Грушевського в місті Києві станом на 23 січня загинули вже 5 осіб. У 4 з цих осіб, як стверджують лікарі, можна було чітко визначити поранення від вогнепальної зброї від пострілів у грудну клітку, шию і голову. Також під час сутичок на Грушевського один чоловік загинув, упавши з колонади біля стадіону.\nСім’я загиблого вірменина переїхала в Україну, рятуючись від війни 22.01.2014. Родина першого загиблого на Грушевського — вірменина, громадянина України Сергія Нігояна — переїхала жити в Дніпропетровську область, рятуючись від війни у Нагірному Карабасі. Нігояни переїхали до села Березноватівка Солонянського району Дніпропетровської області 1992 року. Сергій навчався у Дніпродзержинському коледжі фізичного виховання. Односельці дуже добре відгукуються про нього.\nФото О.Ларіна (УП).\nСтратегічний компроміс — або переможців не буде Володимир ПОЛОЧАНІНОВ, народний депутат (ВО «Батьківщина»), заступник голови комітету Верховної Ради України у закордонних справах У результаті тривалих дискусій в дуже різних групах небайдужих людей спільно з групою кваліфікованих юристів був підготовлений проект Акта національного порозуміння. Нам здається, що вдалося виписати покроковий юридичний механізм, який дозволить вийти з політичної кризи і переналаштувати систему держави на продуктивний лад. 19 січня Україна розпрощалася зі статусом країни мирних протестів. Бруківка вулиці Грушевського, що веде до Кабінету Міністрів і Верховної Ради, розібрана на знаряддя вуличних боїв. Спалено автобуси силовиків. Горів стадіон імені Лобановського. Уперше в центрі Києва для розгону демонстрантів застосовано водомети. І на цьому фоні Президент Янукович через два місяці від початку протестів сам вийшов на контакт з опозицією і запропонував провести переговори. Аби зрозуміти, що відбувається, треба трохи повернутися назад. 16 січня опозиція зазнала нищівної поразки в парламенті від чинної влади. Неконституційне ухвалення репресивних законів, спрямованих на придушення будь-яких мирних протестів в Україні, ознаменувало собою точку неповернення. Влада демонструвала, що не планує жодного діалогу з суспільством і не збирається враховувати громадську думку. Чи могла опозиція в ситуації 16 січня перемогти? Мусимо визнати: ні. І ще трохи повернутися назад — до початку протестів. Опозиція програла на цьому етапі, бо теж не зважала на вимоги громадськості й сотень тисяч людей, які її підтримали. Громадськість на Євромайданах країни з кінця листопада вимагала і вимагає зміни правил гри в державі. Люди вийшли на мирний протест з вимогою не зупиняти зближення з Європейським Союзом. Підписання Угоди про асоціацію з ЄС означало б переведення держави на шлях реальних реформ і суспільних змін. Уперше в Україні люди вийшли на мирний протест за цінності, а не за конкретних лідерів чи проти когось. Водночас опозиція і її лідери так і не почали працювати в напрямку зміни цінностей і правил гри в країні. Вони продовжили свою діяльність в рамках сценарію боротьби за владу. Вимоги про цінності (підписання угоди з ЄС) відійшли на другий план, а потім і зовсім зникли, вимога про відставку уряду змінилася на вимогу відставки лише міністра внутрішніх справ Захарченка, а вимога покарати і розпустити «Беркут», що бив мирних людей, змінилася пропозицією створити парламентську ТСК для розслідування, а спецпідрозділи — перейменувати. Усе це супроводжувалося постійними тертями і конфліктами з громадськими активістами, конкуренцією за виступи на сцені та інші другорядні речі. З такою динамікою в опозиції не було шансів навіть на проміжну перемогу. Тому що лідери опозиції, навіть перед лицем сотень тисяч людей, які вимагали системних ціннісних змін, насамперед думали про свою політичну кар’єру, а не про зміну правил гри. Вони хотіли виграти особисто за правилами чинної влади. Звичайно, це було неможливо.\n19 січня під час Віче лідерів опозиції вперше освистали. Вони не виконали сподівань: не представили чіткого плану дій і не змогли запропонувати єдиного лідера, якого хочуть бачити люди. Арсеній Яценюк зі сцени сказав: «Лідер — це народ». Народ відійшов на квартал від Євромайдану і показав, якою він бачить боротьбу. Віктор Янукович повідомив, що готовий до переговорів. Звичайно, у вигідній йому формі: доручив Андрію Клюєву створити робочу групу для вирішення політичної кризи. Лідери опозиції визнають, що переговори потрібні, але поки не озвучили своїх пріоритетів у цьому процесі. Я знаю, яким має бути пріоритет таких переговорів. Завдання номер один: ніхто, ніколи, за жодних обставин в Україні не повинен мати таких повноважень, які нині має Віктор Янукович. Ті повноваження, якими зараз користується ВІктор Янукович, неприпустимі в демократичному світі. Бо вони перетворять на диктатора будь-яку людину на президентській посаді — незалежно від прізвища, віку, партійності кандидата чи його моральних цінностей. Тому найпершою і найголовнішою вимогою має бути повернення до Конституції 2004 року. Якщо цього не зробити, то будь-які інші кроки — дострокові парламентські або президентські вибори чи будь-які інші зміни — не принесуть бажаного результату. Ми змінимо прізвища при владі, але не змінимо країну і життя людей. Ви скажете: легко пропонувати, немає механізму для втілення такого рішення. Тут важливо усвідомити: час простих рішень і примітивних лозунгів закінчився. Або еліти і лідери наберуться терпіння й мужності і зрозуміють: можливий тільки стратегічний компроміс (про який я вже писав на УП, коли не буде переможця, який отримує все), або палаючі автобуси на Грушевського здаватимуться нам дитячими пустощами. У результаті тривалих дискусій у дуже різних групах небайдужих людей спільно з групою кваліфікованих юристів був підготовлений проект Акта національного порозуміння. Нам здається, що вдалося виписати покроковий юридичний механізм, який дозволить вийти з політичної кризи і переналаштувати систему держави на продуктивний лад. Отже, наша пропозиція Угоди національного порозуміння така: 1. З метою відновлення дії Конституції України (в редакції від 8 грудня 2004 року) Президент України до 1 лютого 2014 року звертається до Конституційного Суду України, ініціюючи перегляд рішення від 30 вересня 2010 року. 2. Сторони цієї Угоди зобов’язуються утриматися від ініціювання питання про притягнення до відповідальності осіб, причетних до підготовки і ухвалення рішення Кон-\nституційного Суду України від 30 вересня 2010 року; фракції та народні депутати Верховної Ради України зобов’язуються забезпечити ухвалення Закону про амністію таких осіб до 1 червня 2014 року. 3. У разі, якщо Конституційний Суд України до 1 березня 2014 року не перегляне своє рішення від 30 вересня 2010 року, Президент України як гарант додержання Конституції України відповідно до ст. 102 Конституції України на підставі ст. 106 та 147 Конституції України ухвалює рішення про відновлення дії Конституції України в редакції від 8 грудня 2004 року. При цьому на суддів Конституційного Суду України не поширюється дія п. 2 цієї Угоди. 4. Після відновлення дії Конституції України в редакції від 8 грудня 2004 року: 1) закони та інші нормативні акти, ухвалені до прийняття рішення Конституційного Суду України про перегляд власного рішення від 30 вересня 2010 року, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України в редакції від 8 грудня 2004 року; 2) коаліція депутатських фракцій у Верховній Раді України формується до 1 квітня 2014 року; 3) за рішенням Президента України Прем’єр-міністр України подає заяву про відставку Кабінету Міністрів України; 4) новий склад Уряду народної довіри формується відповідно до Конституції України в редакції від 8 грудня 2004 року з осіб, непричетних до порушення прав людини, зокрема необґрунтованого та надмірного застосування сили до мирних демонстрантів та громадських активістів у листопаді-грудні 2013 року. 5. Уряду народної довіри належить якнайшвидше підписати Угоду про асоціацію з Європейським Союзом та одночасно з підписанням звернутися до ЄС від імені України із\nзаявою про набуття членства в Євросоюзі на підставі ст. 49 Договору про Європейський Союз. 6. Органи державної влади, які відповідно до ст. 148 Конституції України формують склад Конституційного Суду України, зобов’язуються оновити його склад до 1 червня 2014 року з урахуванням результатів відкритого обговорення кандидатур претендентів на посаду суддів Конституційного Суду України юридичною спільнотою. 7. Фракції та народні депутати Верховної Ради України зобов’язуються забезпечити прийняття Виборчого кодексу України та нової редакції Закону України «Про всенародний референдум» до 1 липня 2014 року. 8. Фракції та народні депутати Верховної Ради України забезпечують прийняття Закону України «Про скликання Установчих Конституційних Зборів» до 1 травня 2014 року, вибори до яких належить провести 10 червня 2014 року. 9. Установчі Конституційні Збори скликаються для розробки та ухвалення нової Конституції України. Установчим Конституційним Зборам належить схвалити проект нової Конституції України не пізніше 10 грудня 2014 року. 10. Всеукраїнський референдум із затвердження нової Конституції України, текст якої підготують Установчі Конституційні Збори, належить провести до 10 лютого 2015 року. 11. Після затвердження нової Конституції України на всенародному референдумі: – провести чергові вибори Президента України 29 березня 2015 року; – позачергові вибори парламенту 21 червня 2015 року; – чергові вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів – 25 жовтня 2015 року.\n12. До затвердження нової Конституції України, текст якої підготують Установчі Конституційні Збори на всенародному референдумі, Сторони не ініціюватимуть всеукраїнського референдуму з будь-яких питань. Ми вважаємо, що такий Акт (Угода) має бути всеохопним багатостороннім документом, який мають погодити Президент України, Голова Верховної Ради, голови парламентських фракцій, позафракційні депутати, Рада суддів України, Асоціації міст та місцевих рад України, Всеукраїнське об’єднання «Майдан», Рад церков та релігійних організацій. Цей список, як і окремі пункти Акта, може бути продовжений чи уточнений. Ми готові і до юридичної дискусії, бо українське законодавство справді містить чимало колізій. Але ми наголошуємо: порядок дій має бути саме таким — повернення до Конституції 2004 року з перспективою написання Нового Основного закону, а потім усе інше. Якщо ж почнемо з інших кроків — ситуація в будь-який момент зможе повернутися на висхідні позиції. Людям доведеться пояснювати складні речі. Доведеться пояснювати, що все і зразу — не вийде. Що перемога не буде схожою на голлівудські фільми, і, можливо, не всі сподівання справдяться. Але це єдино можливий шлях зберегти країну. І останнє. У нашому плані, який розроблявся до подій 19 січня, передбачено строкові вибори Президента у 2015 році ЗА УМОВИ негайного повернення до Конституціі зразка 2004 року. Зрозуміло, що наразі це цілковито залежить від позиції Президента Януковича. Наскільки він готовий до справжніх переговорів і усвідомлює небезпеку найгіршого сценарію у випадку відмови від стратегічного компромісу.\n«Українська правда», 21.01.2014\nВимога дня — відновити парламентаризм У цій і багатьох інших публікаціях йдеться про варіанти Конституції України за редакціями 1996 і 2004 років. Необхідне роз’яснення. До 1996 року, тобто майже 5 років, проголошена 1991 року незалежна Українська держава взагалі не мала своєї Конституції, а користувалася законодавством колишнього СРСР, адаптованим до реалій незалежної держави. Конституція України була ухвалена Верховною Радою 28 червня 1996 року у форматі президентсько-парламентської республіки — з посиленими повноваженнями президента і зменшеними у парламенту. Хоча в більшості європейських держав домінує парламент. 8 грудня 2004 року в розпал величезного суспільного протистояння — Помаранчевої революції — політичні сили, що суперничали на президентських виборах, пішли на компроміс. Нагадаємо, що за результатами другого туру президентських виборів переможцем їх ЦВК оголосила Віктора Януковича. Його суперник Віктор Ющенко оскаржив це рішення в суді й виграв суд. У результаті сторона Януковича погодилася на проведення третього туру голосування (юридично це називалося «повторне голосування другого туру»), з прогнозованим виграшем Ющенка. Натомість сторона Ющенка погодилася на серйозні зміни Конституції, які зменшували повноваження майбутнього президента і збільшували їх у парламенту. Тобто це був перехід до парламентсько-президентської республіки. Причому ці зміни набирали чинності лише весною 2006 року, після чергових виборів Верховної Ради. Наступні 4 з лишком роки діяла ця Конституція. Коли на початку 2010 року Президентом став Янукович, у парламенті його Партія регіонів не мала більшості. Тоді через слухняний новій владі Конституційний Суд спершу було протягнуто положення, за яким депутатам Ради дозволялося переходити з одної фракції до іншої. Цим грубо порушили результати виборів 2006 року, на яких обрали Раду, а вони були по суті\nпропорційною системою. Отже, порушили волевиявлення виборців. Бо дуже швидко регіонали сформували свою більшість через залучення депутатів-перебіжчиків. Другим кроком, який згодом було названо узурпацією влади регіоналами, стало те, що 30 вересня 2010 року Конституційний Суд ухвалив дивне рішення: скасував результати голосування у Верховній Раді України від 8 грудня 2004 року — щодо змін у Конституції — з мотивацією: було порушено процедуру розгляду і голосування. І це дійсно так. Тобто «повернув» країні Конституцію 1996 року, з президентсько-парламентською формою правління. Вийшло так, що ці повноваження повернуто наче під конкретного главу держави, під Януковича. Усе це дало і дає підстави опонентам Януковича стверджувати нині, що він має такі повноваження, на які чи «під які» не обирався у 2010 році. Це не зовсім коректні звинувачення, бо законом повноваження будь-яких посадових осіб, у тому числі виборних, від мера до президента, можуть змінюватися під час їхньої каденції. І не будеш же щоразу затівати перевибори обраної особи через зміни в її повноваженнях. Але все ж дивовижні рішення Конституційного Суду з «повернення» державі попередньої Конституції мають сумнівний вигляд. До того ж виникає питання: а як бути з тим, що держава понад 5 років (2006 – 2010 ) жила, діяла за «неправильною», на думку КС, Конституцією? Що на її базі ухвалювалися закони, укази Президента, постанови уряду? Крім того, нинішню владу звинувачують ще й у тому, що вона узурпує все більше повноважень і понад ті величезні, надані законом. Та й взагалі в європейських державах домінують парламенти. Ось чому так настійливо лунають пропозиції посилення, а в наших реаліях — по суті відновлення майже розтоптаного парламентаризму. Чи почнуть нарешті цей нормальний процес УСІ політичні еліти?\nОсвіту теж «реформують»… У столичній агенції «Укрінформ» пройшов «круглий стіл» «Українська освіта-2013. Підсумки і прогнози». У ньому взяли участь представники парламенту і громадських організацій. Ключова думка цього заходу: так звана реформа освіти в Україні пішла такими манівцями, що прогнозувати, куди це заведе, як мінімум, непросто. Наприкінці року неурядова організація «Центр тестових технологій і моніторингу якості освіти» разом з Інтернет-порталом «Освітня політика» провела експертне опитування «Освіта України 2013. ТОП-10». Керівникам закладів освіти, представникам громадських організацій, батьківської спільноти, науковцям пропонувалося визначити 10 найбільш значущих (як у позитивному, так і в негативному аспектах) подій в освіті України у 2013 році. Директор Центру професор Ігор ЛІКАРЧУК оголосив на «круглому столі» результати дослідження. На перше місце серед позитивів було поставлено «Вияв активної громадянської позиції українського студентства у створенні Майдану як платформи боротьби суспільства за демократію, справедливість і чесну владу». Дійсно, українське студентство стало чи не найбільшим каталізатором Майдану, адже відмова влади від підписання Угоди з Євросоюзом боляче відлунила в душах студентів, які пов’язували своє майбутнє з європейським шляхом України. Серед інших позитивів відзначено: «Початок роботи перших у СНД безкоштовних on-line курсів на базі Національного університету ім. Т. Шевченка», «Прорив в Інтернетизації України». Цікаво, що й серед «провалів» року на перше місце також вийшла тема Майдану: «Антигромадянська та антипедагогічна позиція більшості ректорів українських ВНЗ, які не під-\nтримали студентів у їхній боротьбі за громадянські права та перешкоджали їм у цьому». Серед інших антидосягнень року в освіті — «Подальше погіршення соціального статусу працівників освіти»; «Подальша «оптимізація» мережі навчальних закладів» — в сенсі їх закриття: на початок цього навчального року в Україні поменшало, порівняно з попереднім роком, аж на 378 шкіл. Не реформи, а серйозна криза освіти: таким був лейтмотив виступу голови комітету Верховної Ради України з питань науки та освіти Лілії ГРИНЕВИЧ. Вона, зокрема, зазначила: — 2013-ий став роком недофінансування освіти на місцях. Це все набирає обертів упродовж трьох останніх років. То що ми можемо прогнозувати на 2014 рік? Найбільш промовистим тут є Державний бюджет на цей рік. Знову закладена криза освіти. Якщо закладається вартість навчання одного учня у 8800 гривень на рік, то насправді ці витрати становлять від 9,5 до 15 тисяч гривень, залежно від умов. Тобто одразу передбачаються додаткові великі витрати для місцевих бюджетів. А частину витрат перекладаємо на батьківську кишеню. Останнє взагалі призводить до різниці у доступі дітей до якісної освіти. Така освіта формує в країні бідність, соціальний прошарок недоосвічених людей. Щоб виконати норму закону щодо фінансування освіти згідно з належним відсотком ВВП, не вистачає 53 мільярдів гривень. Але навіть\nмінімальні потреби Міносвіти будуть недофінансовані на 7,5 мільярда гривень, не говорячи про місцеві бюджети. Тому маємо загрози за конкретними програмами. Наприклад, щодо підручників. У 2013 році фінансування на підручники було збільшене майже удвічі, але середня вартість підручника чомусь зросла у два з половиною рази. При тому, що маємо дуже низьку якість підручників, непрозорість використання бюджетних коштів. Що ж на цей 2014 рік? Фінансування за програмами підручників, шкільного автобуса і комп’ютеризації — все це разом закладене в одну статтю бюджету, яка буде розподілятися Кабміном. У цю статтю збито докупи все — і будівництво житла, і допомога інвалідам, і освітні програми. Скільки саме куди піде — неясно. Все розподілятиметься урядом у ручному режимі, як подачки перед виборами. У 2013 році Президент обіцяв завершити програму «Шкільний автобус». Але для її завершення нам бракує 1200 автобусів, на це треба 446 мільйонів гривень. Проте зараз ніхто не може сказати, скільки ж за держбюджет і місцеві бюджети планується закупити автобусів. Кошти централізованих освітянських програм стали годівничкою, і це ще один тренд останніх років. Нічого не зроблено для соціального статусу вчителя. Великі маніпуляції з тарифною сіткою. У результаті вчитель, викладач, залежно від кваліфікації, недоотримує щомісяця від 300 до 2000 гривень. 2013 року не було, згідно із законом, поквартально підвищено перший тарифний розряд, і це знову планується у 2014 році. Тарифний розряд з 1 січня не підвищено, його планують підвищити лише з 1\nлипня. Відбувається повзучий процес згортання системи незалежного зовнішнього оцінювання. Голова Громадської організації освітян і науковців України, ексміністр освіти і науки України Станіслав НІКОЛАЄНКО зазначив, що кращі з учителів через низьку зарплату змушені переходити працювати в інші галузі. Погіршується стан науково-дослідницької роботи у вузах, торік вона практично не фінансувалася. Директор Фонду «Демократичні ініціативи» Ірина БЕКЕШКІНА визначила 2013 рік як період, коли хронічні хвороби освіти (корупція, відірваність навчального процесу від потреб ринку праці, низька якість освіти тощо) просто ігнорувалися, перебуваючи на периферії суспільно-політичного життя країни. Експерт Центру досліджень суспільства Єгор СТАДНИЙ зазначив, що серйозною проблемою є закритість інформації щодо системи освіти: чи це розподіл бюджетних місць, чи кошториси та штатні розписи університетів, чи декларації керівників навчальних закладів, реальне навчальне навантаження викладачів та вчителів. А як можна без цього проводити реформи? Словом, втішного мало. Як і в багатьох інших галузях, освітянські «реформи» скоріше є їх імітацією. Все більше відставання від європейських моделей освіти, концептуальна невизначеність, аморфність законодавчої бази і, звичайно ж, хронічне недофінансування — все це і далі тримає вітчизняну освіту в грузькому болоті. Комусь вигідне таке напівосвічене суспільство?\nДобиватися енергетичної незалежності України Із Заяви Спілки буровиків України В Україні є всі підстави для різкого збільшення видобування власного природного газу, проте уряд, під шаленим тиском сил, зацікавлених в імпорті ресурсів, на всіх рівнях наполегливо та послідовно гальмує цей процес. Влада в змозі сьогодні ефективно співпрацювати як із країнами Сходу, так і Заходу за умови, коли політичні сили відмовляться від нав’язування їй своїх украй протилежних одновекторних напрямків. Спілка звертається до всіх партій, громадських організацій, ЗМІ висунути такі конкретні вимоги до парламенту, Президента та уряду, направлені на подолання кризи. У центрі уваги парламенту, уряду, органів державної влади, широкого кола громадськості та ЗМІ повинно стати питання суттєвого збільшення наці-\nонального нафтогазовидобутку на традиційних напрямках. Направити запит уряду надати інформацію про причини різкого скорочення обсягів бурових робіт на нафту та газ найбільшими державними підприємствами — НАК «Нафтогаз України» та НАК «Надра України». На сьогодні в ПАТ «Укрнафта» із 25 бурових бригад працює тільки 6. За 2013 рік це підприємство пробурить усього близько 30 тис. м нафтогазових свердловин при нинішній його потужності більше 100 тис. м на рік. Підприємства НАК «Надра України» взагалі перебувають у простоях або на стадії ліквідації. ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Чорноморнафтогаз» не в змозі розвиватися через систематичне недофінансування. Направити запит в уряд про надання інформації про винуватців доведення до жахливого стану геологорозвідувальної галузі, діяльність якої суттєво\nвпливає на розвиток усієї видобувної галузі, зокрема і на нафтогазовидобування. Держгеонадра України довгий час перебуває без керівника, а ті, що виконують ці обов’язки, не мають ніякого стосунку до геологорозвідки, що призвело до повного безладу і розвалу. У всьому вбачаються навмисні дії влади з ліквідації галузі, без якої неможливе зміцнення національної мінерально-сировинної бази України, а відповідно і незалежності. Від імені правління Спілки заяву підписали:\nГолова правління А.І. Вдовиченко Заступники голови правління В.Г. Вітрик, С.М. Мельник, М.П. Єрмаков 23.12.2013 р.\nНовий документальний фільм про Героїв Крут 29 січня, у 96-ту річницю бою під Крутами, Перший національний телеканал представив новий документальний фільм «Герої України. Крути. Перша Незалежність». Стрічку створено Творчим об’єднанням документальних фільмів та програм Національної телекомпанії України до річниці героїчного бою на станції Крути українських захисників з військами радянської Росії. Автор та режисер фільму — Сніжана Потапчук, оператор — Світлана Коваль, керівник проекту — Марк Гресь. Наукові консультації творчій групі надали фахівці відділу історії Української революції 1917 – 1921 років Інституту історії України НАН України на чолі з Владиславом Верстюком, доктором історичних наук, професором; наукові співробітники Українського інституту національної пам’яті, Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України, історико-меморіального музею Михайла Грушевського, Допомогли у створенні докумен-\nтальної стрічки Південно-Західна залізниця (керівництво та колективи залізничних станцій «Київ», «Бахмач», «Крути» «Ніжин»), родичі Героїв Крут і краєзнавці. У листопаді 2013 р. творча група працювала на Чернігівщині, залізничних станціях Бахмач, Крути і Ніжин, у місті Ніжині, а головне — на місці легендарного бою, де зараз розташований меморіальний комплекс «Пам’яті Героїв Крут» — філія Національного військово-історичного музею України. Кінодокументалістам охоче нада-\nли всю необхідну допомогу керівники та співробітники комплексу, залізничних станцій, священики і правоохоронці за сприяння Чернігівської облдержадміністрації. У фільмі взяли участь: національний заслужений академічний ансамбль танцю України імені Павла Вірського, народні артисти України Наталія Сумська, Ніна Матвієнко, Василь Баша, Юрій та Олексій Коваленки, громадська організація «Департамент воєнно-культурної антропології», воєнно-історичні клуби «Постріл»\nта «44 Камчатський полк», Київська громадська організація «Клуб «Червона зірка». Фільм створено за фінансової підтримки Всеукраїнської громадської організації «Союз «Народна пам’ять», Національного військово-історичного музею України, Василя та Анни Потапчук. Автор та режисер фільму Сніжана Потапчук так пояснила його мету: «Кажуть, аби засвоїти урок, потрібно застосувати теорію на практиці. І, виявляється, чим більша похибка, тим ґрунтовніше засвоєння, тим більша вірогідність, що урок завчено не задля відмітки, а вистраждано і пережито розумом та серцем, а відтак засвоєно назавжди. За останнє сторіччя українці двічі виборювали право називатися нацією, право відроджувати і творити власну історію, отже, йти не нав’язаним зовні, а самостійно обраним шляхом. І дай Боже, аби сьогодні нам, українцям, стало мудрості у вирі революції не допустити повторення 1918 року, назавжди засвоївши той кривавий урок».\nБліц-інформ Патріарх Філарет відмовився від ордена Януковича\nГл а в а Української православної церкви Київ с ько го патріархату Філарет відмовився від ордена, яким його нагородив Віктор Янукович. Філарет вирішив також не приймати ордена святого апостола Іоана Богослова, яким його нагородив синод УПЦ КП у зв’язку з 85-літтям. «В умовах, які сьогодні склалися в Україні, коли загинули люди, а в центрі Києва триває жорстоке протистояння, я прошу не вручати мені нагород. Це моє рішення також підтримали члени Священного Синоду та інші архієреї, — заявив Філарет. — Розділяючи з українським народом біль та скорботу, Церква молиться за мир і припинення міжусобиці та закликає до молитви всіх віруючих». Філарет також благословив духовенство Київського патріархату «звершувати молитви там, де цього просять люди, сприяти втихомиренню ворожнечі». Як відомо, глави церков закликали зупинити насильство в Україні і провести широку зустріч із Президентом, опозицією та церковниками для виходу із кризи.\nСуд закрив справу про загибель В’ячеслава Чорновола Бориспільський міжрайонний суд закрив справу про загибель лідера Руху В’ячеслава Чорновола. Про це повідомив син загиблого Тарас Чорновіл. За його словами, 21 січня в ході засідання суду головуючий суддя Воловик задовольнив клопотання обвинуваченого по цій справі водія Володимира Куделі, який був за кермом КамАЗу, в який вдарилася машина Чорновола, та головним фігурантом у справі про загибель Чорновола, визнавши аварію нещасним випадком. «Потім було ухвалено рішення: оскільки це не вбивство на замовлення і не політичне вбивство, а лише аварія, то термін дії для покарання за цією справою складає 10 років, і оскільки він вже минув, справу було закрито», — заявив Т.Чорновіл. Рідним загиблого лідера Руху дали тиждень на подання апеляції на це рішення. В’ячеслав Чорновіл загинув у результаті автокатастрофи на трасі «Бориспіль – Золотоноша» 25 березня 1999 року. Представники Народного Руху від самого початку називали загибель свого лідера політичним убивством, проте незабаром кримінальну справу про загибель Чорновола було припинено. У ніч на 2 червня 2011 року Генпрокуратура ексгумувала тіло Чорновола, після чого справу було направлено на дорозслідування. У вересні 2013 року ексдепутат Григорій Омельченко підтвердив у суді факт існування касети з інформацією про планування співробітниками МВС убивства екс-лідера Народного Руху В’ячеслава Чорновола. Про існування такої касети ще у 1999 році повідомив Євген Марчук.\nУкраїнці в Польщі закликають владу України не запроваджувати диктатуру\nОб’єднання українців у Польщі засудило ухвалення Верховною Радою України законів, котрі обмежують громадянські права, та закликало владу відмовитися від запровадження диктатури в країні. Організація висловила своє обурення ухваленням 16 січня парламентом низки законів, назвавши їх протиправними, такими, що порушують конституційний лад в Україні, та перетворюють її на авторитарну державу. ОУП відзначила, що українське суспільство та «мільйони українців», котрі живуть за межами України, не дозволять запровадити в їхній державі диктатуру, та закликала владу відмовитися від цієї ідеї. «Закликаємо Президента, уряд, парламент повернути з дороги, яка веде до встановлення порядків, що характеризують диктаторські режими», — йдеться в документі. Організація закликала владу відмовитися від репресій проти учасників масових демонстрацій, котрі тривають в Україні. «Ми також закликаємо демократичні держави та суспільства до рішучої реакції на дії української влади та всебічної підтримки громадянського суспільства, вільних медіа та парламентської опозиції», — йдеться у документі. Довідка УНІАН. 38-мільйонна Польща є найбільшим безпосереднім західним сусідом 46-мільйонної України та однією з найпопулярніших країн, куди українці їдуть навчатися, працювати й жити. За даними адміністрації у справах іноземців, яка видає дозволи на легальне перебування у Польщі, на кінець минулого року такі дозволи мали теж майже 40 тисяч громадян України. Торік польська влада видала понад 700 тисяч віз українцям, 200 тисяч з яких — на довготривале перебування (від півроку до року).\nУкраїнці закликають уряд Австралії засудити режим Януковича Cоюз українських організацій Aвстралії (CУОA) рішуче засуджує уряд України за погрози та попередження до Української греко-католицької церкви (УГКЦ) щодо судового позову і позбавлення прав здійснення релігійної діяльності. «Дії Міністерства культури і через нього режиму Януковича є ще одним свідченням того, що нинішній режим повинен бути усунений. Його методи бандитизму та погроз не можуть бути терпимі українським народом і не годяться для сприйняття міжнародним співтовариством», — сказав Стефан Романів, голова CУОA. «УГКЦ є церква мучеників. Це та церква, яка була репресована, заборонена, загнана в катакомби в радянські роки комуністичного режиму і вистояла. Без сумніву, сьогодні вона не тільки переживе цю абсолютно ганебну спробу нинішнього режиму, а й буде рости», — наголосив Cтефан Романів. «Президент Янукович і його режим продовжують вважати, що вони можуть відтворити тероризм колишнього Радянського Союзу. Вони не зрозуміли, що світ затривожено дивиться в сторону України та пильно слідкує за подіями. Ми закликаємо уряд Австралії засудити ці спроби придушити релігійні свободи», — зазначив очільник української громади в Австралії.\nОдин з убитих на Грушевського — білорус Один з убитих під час протистояння учасників Євромайдану з міліцією 22 січня в Києві — білорус Михайло Жизневський. Він виїхав із Білорусі, бо мав політичні проблеми на батьківщині. В Україні був бійцем націоналістичної організації УНА-УНСО. Його характеризують як особистість «сміливу і яскраву». Останнім часом жив і працював у Києві й у Білій Церкві. Хлопець був у самообороні Майдану, охороняв об’єкти Майдану.\nЦерква повинна бути разом з народом Заява УВКР з приводу листа Міністерства культури України Українській греко-католицькій церкві Українська всесвітня координаційна рада, висловлюючи позицію громадських організацій українців за кордоном, рішуче засуджує погрози заборонити діяльність українських греко-католиків, що прозвучали в листі Міністерства культури України на адресу УГКЦ від 3 січня ц.р. Українці за кордоном, без огляду на їхню релігійну приналежність, вважають, що такі дії з боку влади є грубим порушенням права людини на свободу віросповідань. Твердження, що, забезпечуючи пасторську допомогу учасникам Євромайдану, УГКЦ порушує закон України, не відповідає дійсності.\nСаме участь духовенства Української греко-католицької церкви, представників інших українських конфесій засвідчує мирний, ненасильницький характер акцій протесту в українській столиці. Колективна молитва і присутність духовенства неодноразово була пересторогою і щитом від тих, хто ініціював грубий силовий спосіб усунення людей з Майдану. З огляду на це, УВКР заявляє про: 1. Недопущення дій, які є відлунням часів войовничого безбожництва супроти українських церков. 2. Необхідність вибачення представниками вищого керівництва держави перед вірянами УГКЦ та надання гарантії не застосовувати дискримі-\nнацію супроти однієї з найчисельніших українських церков. 3. Притягнення до відповідальності тих посадовців, хто ініціював появу вказаного листа. Упевнені, що в такий спосіб владі вдасться хоча б частково реабілітувати себе за дії супроти церкви, котра зазнала чи не найбільших гонінь у другій половині ХХ століття. Церкви, яка має найбільш поширену кількість парафій серед наших співвітчизників за кордоном і часто виконує функції зі збереження українцями своєї національної ідентичності, що їх мала б виконувати Українська держава.\nПольський репортер: «Мені\nбуло страшно, але я хотів показати глядачам, що відбувається» Польський журналіст, ризикуючи життям, знімав сюжети про сутички між українськими силовиками та євромайданівцями\n29-річний журналіст польського телеканалу «Republika» Бартоломей Маслянкевич з Варшави підкорив YouTube репортажами з Майдану. Разом з оператором він записав сюжет про те, як співробітники «Беркуту» та ВВ «зачищали» вулицю Грушевського і нападали на мітингувальників. Наприкінці репортажу журналіст рішуче підійшов до спецпризначенців зі зброєю зі словами: «Що ви робите?! Хочете когось убити?! Ви ж українці!» Робота сміливих поляків менш ніж за добу зібрала близько 150 тисяч переглядів на YouTube. Не меншої популярності здобув ще один репортаж Маслянкевича та його хороброго оператора — вони зуміли пробратися на сторону силовиків у Маріїн-\nському парку та пройтися з камерою серед рядів міліції. В ексклюзивному інтерв'ю журналістці Ілоні Довгань із Громадського радіо Бартоломей Маслянкевич розповів, що, звичайно, відчував страх перед людьми зі зброєю, «але хотів, щоб на іншому кінці світу побачили, що робиться на цьому». «Це і є наша професія», — наголосив він. Маслянкевич пояснив, що намагався продемонструвати глядачеві, чому один українець б’ється проти іншого. Бартоломей працює журналістом уже протягом 11 років. Родом він з Варшави, хоча його батько народився у Луцьку, а згодом виїхав до Польщі. «Я не військовий журналіст і сподіваюсь, що це був мій перший і останній до-\nсвід такої війни. Я дуже хочу, щоб цей конфлікт на цих 5-ти жертвах і завершився», — говорить він. При цьому польський журналіст додає, що бачив і у Польщі маніфестації з поліцією та сутички, але такі, де гинуть люди, — вперше. В Україні Маслянкевич\nутретє — двічі приїздив саме на Майдан. «У вас чудові люди! Україна — прекрасний край, Україна — це Європа. Польща краще розвинена економічно, але, якби я міг обирати, залишився б в Україні. Тут прекрасні люди», — наголошує Бартоломей.\nПольські журналісти підтримали українських колег Польські журналісти із різних видань висловили підтримку українським колегам за нелегку цілодобову працю під час мітингів. Відповідна заява є понадредакторською, і її підтримують журналісти із усіх провідних ЗМІ. Наразі серед її підписантів уже майже 200 польських журналістів. Польські журналісти обурені ставленням до журналістів в Україні. «Там доходить до жорстоких побиттів, викрадень, умисних ушкоджень. З кінця листопада минулого року постраждали більше 80 працівників ЗМІ», — йдеться в заяві.\n«На медійників нападають, попри те, що вони мають ідентифікатори і спеціальні жилети. Порушення свободи слова медійників та громадськості у такому масштабі в демократичній Європі не може і не буде толеруватись», — заявили польські журналісти. Вони запевняють, що усі порушення і напади фіксуються і «їх не забудуть». Польські журналісти закликають усіх підтримати працівників українських ЗМІ, які «у надзвичайно складних умовах, ризикуючи життям, 24 години на добу намагаються говорити правду про події у країні».\n«Українська правда», 27.01.2014\nСБУ заборонила в’їзд одному з лідерів польської «Солідарності» 22.01.2014. Служба безпеки заборонила в’їзд в Україну одному із лідерів польського руху «Солідарність» Збігнєву Буяку, який підтримував Євромайдан. Поляка звинуватили в участі в антивладних акціях. Як заявили в СБУ, Буяк та інший поляк Збігнєв Ромашевський брали участь у Першому форумі Євромайданів у Харкові.\nУ Мінську і Москві затримали учасників акції солідарності з Майданом 23.01.2014. ОМОН затримав 12 осіб біля посольства України в Мінську, учасників акції на підтримку Майдану. Біля українського посольства в Москві 23 січня пройшла акція солідарності з учасниками Євромайдану в Києві. Поліція затримала 11 осіб. Затримані активісти розгорнули банер «Україно, ми з тобою», а також вишикувалися в ланцюг одиночних пікетів.\nАкції протесту українських громад світу на підтримку Єврореволюції в Україні\nДані за кількістю парафій дозволяють стверджувати, що Україна є найбільшою православною країною світу. Православних громад тут більше, ніж у Росії або Румунії. Теоретично єдина помісна церква України була б найбільшою церковною інституцією православ’я. «Історична правда» розповідає, як Київська митрополія Константинопольського патріархату перейшла у підпорядкування патріарху Московському і що з цього вийшло. Християнські єпархії існували в Україні задовго до Володимира — вони були підпорядковані Константинополю. Йдеться насамперед про дві єпархії: Скіфську — в районі нинішньої Одеси й Херсонеську — в Криму. Вони припинили існування в V столітті, коли розпочалося Велике переселення народів.\n988 рік: Константинополь — материнська церква для Києва Володимир прийняв християнство від Константинополя тоді, коли розкол між західним і східним обрядом ще не відбувся, хоча вже розпочався. У той же час у Русі діяла й місія Рима — католики намагалися християнізувати печенігів. Половців натомість християнізував Київ. Перший митрополит Київської імперії був грек — Михаїл. Перші єпископи теж приїхали з Візантії — очевидно, слов’яни: серби, болгари, македонці. Саме вони керували у новостворених єпархіях – від Перемишльської (нині Польща) до Суздальської (нині Росія). Біля Києва створили дві дрібніші єпархії — Юріївську (нині Біла\nІсторія і сучасність українського православ’я\nзнав. У середині XII ст. відбулася чергова спроба утворити автокефалію. Цього разу митрополитом став філософ і богослов Климент Смолятич із Київщини. Зрозуміло, що Візантія його теж не прийняла.\n1325: митрополит переїздить до Москви Коли Київ ослаб від князівських міжусобиць, отримати власну митрополію захотіли Галич і Суздаль. Константинополь нікому з них митрополії не дав, і центром величезної православної території від Білого до Чорного морів і далі залишився Київ. У 1240 році після штурму Батия Київський митрополит чи то загинув із рештою киян під руїнами Десятинної церкви, чи то покинув місто. Наступні митрополити Київські і всія Русі все частіше навідуються до Володимира-на-Клязьмі й Суздаля, поближче до орди. Тамтешня влада, отримавши дозвіл від Золотої Орди, керувала Києвом і прилеглими землями, претендуючи на «київську спадщину» й потребуючи ще й духовного обґрунтування своїх амбіцій.\nСобор святої Софії у Києві (XI ст.) — з часів Ярослава Мудрого кафедральний храм Київської митрополії. му документі вперше Руська церква називається Московською. Таким чином, 1448 року саме Москва розколола Київську митрополію, проголосивши власну автокефалію, яку Константинополь та інші церкви не визнавали 141 рік. Московські митрополити більше не претендують на титул «Київський», вони називають себе «Митрополит Московський і всія Русі». Так у «Синопсисі» — першому підручнику з історії, виданому за редакцією Інокентія Гізеля, з’явився розділ «Откуда есть пошли на Руси два митрополита». Москва не визнає Київського митрополита, Константинополь і Київ — Московського. Це — початок протистояння Константинополя й Москви.\nЦерква Івана Предтечі в Керчі — найдавніший збережений християнський храм (VIII ст.) в Україні. Церква) й Білгородську (нині селище Білогородка Києво-Святошинського району, улюблене місто Володимира Хрестителя) — щоб зручніше було висвячувати нових єпископів (для висвячення потрібна участь мінімум двох-трьох єпископів).\n1051: перша спроба автокефалії Уже тоді Київська митрополія намагалася досягнути автокефалії (від грецького «кефале» — голова й «аутос» — сам), тобто повної церковної незалежності. У часи Ярослава Мудрого собор (зібрання духовенства й мирян) обрав митрополитом не священика з Візантії, а свого Іларіона — з Лаври. Константинополь його не ви-\nКиївський митрополит живе то в Києві, то у Володимирі, а 1325 року Іван Калита запрошує його до Москви — той там і мешкає, зрідка нaвідуючись до Києва. Тоді ж, на початку XIV ст., Константинополь дає «другому Києву» — Галичу — митрополію, але з приходом на наші землі поляків вона хиріє й зникає. Натомість Москві митрополію не дали — мовляв, у вас і так митрополит Київський по півроку сидить. Ця обставина змусила православних України і Білорусі оголосити 1415 року на соборі про потребу обрати нового митрополита, який би мав своєю резиденцією Київ. Це було вигідно й політично: таким чином Велике князівство Литовське підкреслювало окремішність Західної Русі від Русі Московської.\n1448: два митрополити — Київський і Московський У 1439 році найвищі ієрархи Грецької та Римської церков, зібравшись на собор в італійській Флоренції, укладають унію — акт про з’єднання обох гілок християнства. За участь у цій акції собор московських владик проганяє тодішнього митрополита Ісидора, обравши замість нього рязанського владику Йону. Вселенський Патріарх не визнав цього обрання, і 1458 року він призначив митрополитом Київським Григорія Болгарина. У відповідь Григорія не визнала Москва. На зібраному Йоною 1448 року соборі митрополити єпархій, які перебували на території, контрольованій московським князем, присягли «не відступатися від святої церкви Московської». У цьо-\n1453 року під ударами турківосманів упав Константинополь. Москва оголосила себе «третім Римом», а через сторіччя вже замахнулася на патріаршество. Це було зроблено з політичних міркувань — у них навіть у документах так записано: мовляв, «царбатюшка сказав, і ми приговорили». 1589 року до Москви приїхав Вселенський Патріарх Єремія II. Правитель Борис Годунов запросив його на перемовини про можливий переїзд із захопленого турками міста, але з’ясувалося, що патріарху пропонують «стародавню столицю» — Володимирна-Клязьмі, а в Москві залишать власного митрополита. Коли Єремія відмовився, світська влада під тиском змусила його визнати Московського митрополита незалежним патріархом. Митрополита Київського тим часом і далі затверджував Константинополь. Це всіх задовольняло, тим більше, що Київ дефакто користувався автокефальними повноваженнями: собор обирав митрополита, а у Фанарі (резиденції Константинопольського патріарха) тільки видавали грамоту, якою підтверджували його висвячення.\nЧерез турецьку агресію патріарх сидів у своїй резиденції і без потреби намагався звідти навіть не виходити. Київському митрополитові натомість підлягала величезна територія — від Вільнюса до Білої Церкви, від Перемишля до Смоленська.\n1620: Єрусалимський патріарх висвятив митрополита Після намагань Рима й Варшави запровадити в Україні унію (1596 рік) у національної еліти виникла чергова ідея про автокефалію — цього разу у вигляді Київського патріархату. Про це думали і князь Василь-Костянтин Острозький, і пізніше Петро Могила. Київського патріарха після копіткої роботи мали визнати всі ієрархи включно з Папою — це б дозволило тим, хто перейшов в унію, без проблем повернутися до лона єдиної помісної церкви. Тим часом проблема уніатського розколу постала вже нагально — на початку XVII ст. унію прийняв навіть Київський митрополит, і престол став вакантний. Зрештою 1620 року Єрусалимський патріарх, який мав необхідні повноваження від Константинополя, таємно, під охороною козаків висвятив нового митрополита. Потім унія перестала бути проблемою: після війни Хмельницького, коли українці дійшли до Вісли, на підконтрольній Козацькій державі території унію скасували. Показово, що українське духовенство категорично відмовилося присягати московському царю в Переяславі 1654 року. До Москви на переговори їздила й духовна (не козацька і не міщанська) місія на чолі з богословом Інокентієм Гізелем — вони теж нічого не підписали. Після укладення політичного союзу Москва хотіла й союзу церковного. Особливо наполягав на цьому патріарх Яким (Савелов). Разом із московським царем він кілька разів звертався до Константинопольського патріарха, просячи його поступитися Москві Українською церквою, але згоди на це не дістав.\n1685: влада віддала митрополію Москві\nУ 1667 році Польща й Московія ділять Україну по Дніпру, причому Київ із осідком митрополита теж відходить до Московської держави. Починаючи з митрополита Ді-\nранович іронічно зауважив: «Його хіба митрополитом Київським зробити, бо іншого йому місця немає». Так і сталося. Наступного року Самойлович скликав собор, на який не з’явилося майже все вище духовенство. Осередком опозиції цьому соборові стала Печерська лавра (адже санкції Вселенсько-\nукраїнського православ’я військовий блок (Польща, Австрія, Венеція) — й офіційний Стамбул дуже боявся війни. Московський дяк Нікіта Алєксєєв пообіцяв візирю не приєднуватися до війни проти ісламу, після чого турецька влада змусила Вселенського Патріарха Діонісія IV передати Москві Київську митрополію з усіма її єпархіями.\n1686 – 1987: Константинополь віддав Київ і... схаменувся\nУспенський собор Володимира-на-Клязьмі (XIII ст., нині Росія) — один із найсхідніших храмів Київської митрополії часів Середньовіччя. онісія Балабана, який підтримав боротьбу за незалежність Івана Виговського, київські владики мешкають у тодішній державній столиці — Чигирині. Москва цих митрополитів не визнає, тому в Києві функції митрополита виконує «в. о.» — місцеблюститель митрополичого престолу. 1684 року з Волині на Лівобережжя емігрує, рятуючись від поляків, Луцький єпископ Гедеон Святополк-Четвертинський. Рюрикович, мученик за віру, та ще й сват тодішнього лівобережного гетьмана Івана Самойловича! Місцеблюститель Лазар Ба-\nго Патріарха на вибори Гедеона Четвертинського митрополитом не було). Однак Гедеон, за якого на соборі проголосували віддані Самойловичу люди, поїхав на висвячення не в Константинополь, а до Москви. У листопаді 1685 року Московський патріарх Йоаким висвятив Гедеона на київський престол, взявши присягу «під послушанням у Константинопольського патріархату не бути і з-під його пастирства, за віддаленістю путі, відстати». У той час проти Туреччини почав складатися християнський\nУ травні 1686 року Діонісій видав грамоту про передачу Української церкви під юрисдикцію Московського патріархату, взявши за це від московського посла 200 золотих червінців і 120 соболів. Через рік обурені грецькі єпископи позбавили Діонісія патріаршого престолу, але церковну автономію Україні так і не змогли повернути. Від того часу в Фанарі не втомлюються говорити, що руські єпархії, які станом на 1589 рік входили до Київської митрополії, — юрисдикція Вселенського патріархату. Яскравий приклад дискусії про цю юрисдикцію — автокефалія Польської православної церкви. Після Першої світової війни православні ієрархи (переважно західні українці й білоруси) звернулися до Константинополя з проханням про автокефалію. 13 листопада 1924 року Вселенський Патріарх визнав автокефалію Польської православної церкви, аргументуючи у своїй грамоті, що приєднання Київської\nДерев’яна готична церква XVII ст. у селі Крайниково (Закарпаття). Фото: ЖЖ rbrechko митрополії до Московського патріархату 1686 року відбулося не за приписом канонічних правил, а тому Патріарх Константинопольський не визнає владу Московського патріархату на території стародавньої Київської митрополії (в тому числі в сучасних межах України та Польщі). У 1948 році під тиском Московського патріархату та кому-\nністичного уряду ПАПЦ «відмовилася» від ситуації 1924 року, натомість отримавши автокефалію від РПЦ, але цей акт не визнаний Константинополем.\nРозповів доктор історичних наук, професор Могилянки Юрій МИЦИК Записав Павло СОЛОДЬКО «Українська правда» — «Історична правда»\nПідземний світ Батурина Важко знайти в побудованому людиною світі якісь інші об’єкти, настільки оповиті таємницею, як підземелля. В історії є багато прикладів, коли розкриття підземних секретів призводило до згубних наслідків для їх володарів. Приміром, випадкова знахідка турками таємного входу під стінами обложеного Константинополя прискорила падіння візантійської столиці. Соловецький монастир упав після восьмирічної облоги його стрільцями царя Олексія Михайловича лише тому, що зрадник виказав підземний хід до фортеці. Така ж доля спіткала й Батурин. Перекази свідчать, що саме через один із підземних ходів 2 листопада 1708 року таємно проникли до Батуринської фортеці московські вояки. Штурм добре озброєного гарнізону стався лише завдяки зрадницькому удару зсередини. Батуринські укріплення були побудовані поляками на початку ХVІІ ст. за традиціями східноєвропейського військового зодчества. Основна відмінність його від західно-\nєвропейського полягала в забезпеченні активної оборони, зокрема швидких та несподіваних вилазок, які підтримувалися фронтальним вогнем. Тому фортеця мала розгалужену мережу підземних сховів, тунелів, ряд потайних лазів, через які можна було зробити несподіваний напад, вислати розвідників чи просто втекти. Секретами підземель завжди володіло вузьке коло втаємничених осіб. І ці секрети, як правило, передавалися усно. В архівах немає документів про підземні комунікації з їх описами чи планами розміщення, їх ніколи не вносили до реєстрів нерухомості. Проте в старих газетах, а також у наукових виданнях, починаючи від середини ХІХ ст., вже можна зустріти повідомлення про випадково виявлені підземні споруди. Найраніше свідчення про підземні ходи Батурина залишив академік Гільденштедт, який був у Батурині восени 1774 року. Він писав: «На рівній височині, на високому крутому лівому березі Сейму лежить\nстара, оточена неправильним валом фортеця, що з 1687 по 1708 рр. була резиденцією гетьмана Мазепи. Від того часу, як за наказом Петра фортеця ця була зруйнована 1708 року, вона досі залишається в запустінні. Посеред неї — цегляна церква, також стала ветхою і розвалилася. У цій же фортеці знаходиться вхід у підземні ходи, які мають 1 сажень (2,1336 метра) ширини, більше 1 саж. висоти і 15 довжини; в кінці поздовжніх ходів є бічні такої ж довжини. Ходи ці, звані місцевими жителями «льохами», викопані в глинистому ґрунті й не обкладені камінням; у минулі неспокійні часи вони слугували для зберігання міського майна». Іван Іноземцев, який добре знав Батурин і його минуле, свідчив, що 1898 року в «городку» (на Гончарівці) було видно фундаменти палацу гетьмана І.Мазепи з ознаками підземних ходів. Під час археологічних досліджень залишків палат І.Мазепи на Гончарівці було встановлено розміри споруди — 20 х\n14,5 м, а також те, що під нею знаходився великий чотирикамерний льох зі склепінчастими стінами. Це наштовхує на думку, що саме його бачили очевидці провалів на місці палацу: «Великий провал ґрунту стався на території «городка» у 1896 році. Генерал Бранденбург та археологи, які прибули до Батурина, встановили, що причина провалу — підземні ходи. У досить глибокому проваллі видно було три підземні ходи, що сходилися в одному місці (там, де був сам провал). Кожний з ходів мав вигляд арки і був старанно викладений цеглою. Цегла ця настільки міцна, що навіть ломом її важко було розбити». Як писав 1971 року на шпальтах районної газети «Радянське село» краєзнавець В.Бондаренко, місцеві жителі губилися у здогадках, куди ж вели ці ходи. Подейкували, що вели вони в Бахмач, де був будинок І.Мазепи (тут, певно, малася на увазі Поросючка, приватний хутір гетьмана поблизу Бахмача). Знаходилися сміливці,\nщо пробували дізнатися, куди ведуть підземні ходи. Але більше півкілометра вони не проходили, оскільки йти було небезпечно: нестача повітря призводила до задухи, і виникала загроза бути засипаним землею. Важко сказати, чому саме, але входи і виходи підземних галерей з плином часу виявилися замурованими. Можливо, минула в них потреба, чи виникла загроза обвалу. До речі, обвали якраз і роблять підземелля видимими. Вони обумовлюються цілком природними факторами: втрачають міцність ґрунти, гниє дерево укріплень, руйнується цегла стінок, посилюється навантаження на земляну поверхню від транспорту, наземних будов, постійних земляних робіт. Слід зазначити, що чутки й легенди про таємні ходи під Батурином ніколи не зникали. А час від часу підземелля самі нагадували про своє існування обвалами. На жаль, відомості про них залишилися лише у спогадах місцевих мешканців. Узагальнюючи їхні свідчення, можна\nзробити висновок, що найчастіше провали траплялися біля колишніх в’їздів до міста — Київської і Сосницької брам — та в історичному передмісті Батурина. Випадків виявлення підземних ходів на форштадті (передмістях) не було. Споруджені у ХVІІІ ст. ходи були викладені цеглою. Всіх їх чекала одна доля: після виявлення провали поспішно засипали. Під час побудови архітект урно-меморіального комплексу Цитадель Батуринської фортеці в будівельному котловані під церкву Воскресіння Господнього після рясного дощу 2 травня 2008 року просів ґрунт, і з’явилися порожнини від підземного ходу — потерни (підземний коридор (галерея) для сполучення між фортифікаційними спорудами, також у словнику Даля — «підземний вихід з фортеці, підлаз, підкоп») ХVІІ ст., орієнтованого на північний захід. Хід був викопаний у лесі (сухій, в’язкій та міцній породі) й неукріплений. На дослідженому відрізку він мав слухове вікно трикутної форми у вершині склепіння.\nДружина Симона Петлюри Ольга (уроджена Більська) — наша землячка з Прилуччини 23 грудня 1885 року в селі Мала Дівиця, нині смт Прилуцького району на Чернігівщині, народилася Ольга Опанасівна Петлюра (до заміжжя — Більська) — український педагог, активістка політичної еміграції УНР у Парижі. Мати української поетеси-емігрантки Лесі Петлюри, дружина голови Директорії Української Народної Республіки Симона Петлюри. Ольга Опанасівна рано осиротіла і виховувалася в будинку бабусі в Прилуках. Тут вона з відзнакою закінчила гімназію і стала вчителькою молодших класів. Через деякий час Ольга приїхала до Києва для продовження навчання на вищих жіночих курсах, але через матеріальні труднощі була змушена влаштуватися на роботу до приватної гімназії. Її долю і талан на сторінках газети «День» описала Євгенія СОХАЦЬКА, професор Кам’янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка. Пропонуємо вам її матеріал. *** «Тож ні один співець її не вславив І ні один митець не змалював, Десь там, на дні історії глибоко Лежить про неї спогад…» Леся УКРАЇНКА. «Забута тінь» Епіграф до нашої статті якнайкраще пасує до долі Ольги Петлюри. Як воно — бути дружиною очільника держави, харизматичного лідера, авторитетної людини? Попри спільне, що їх об’єднувало (бути поряд із лідерами нації), кожна з них є індивідуальністю, з притаманними їй особистими рисами характеру, вболіваннями, пристрастями й захопленнями. Спробуємо знайти й акцентувати увагу на спільному, домінуючому в їхніх характерах і долях. Ольга Опанасівна Петлюра (1885 – 1959 рр.) була вчителькою і громадською діячкою. Стала дружиною Симона Петлюри 1909 року в Москві, де він мешкав, працював бухгалтером, а згодом разом з О.Саліковським редагував журнал «Украинская жизнь» (виходив до початку 1917 року). Ольга (дівоче прізвище Більська) навчалася в Московському імператорському університеті (тепер університет імені Михайла Ломоносова). Як і Петлюра, відвідувала різні зібрання української громади в цьому місті. І Симон, і Ольга були дітьми полтавської землі. Вона — із села Погреби недалеко від Прилук, він — із самої Полтави. У цьому місті й знайшли одне одного — українець і українка. Малій дочці Лесі вона розповідала про далекі\nПрилуки і про Полтавщину, яку добре знала й безмежно любила. З початком Української революції 1917 року Ольга з дочкою перебралася до Києва, стала активною учасницею українського державницького руху. Допомагала українським жінкам біля поранених, в організації культурних жіночих гуртків, які починали створюватися в столиці. Ольга почала знайомитися з українським рухом, який не був їй чужий. Декого вона\nСимон Петлюра знала особисто ще з Москви, із зустрічей у гуртках або в редакції «Украинской жизни», з іншими знайомилася вже тут, у Києві. «Вона була захоплена великим піднесенням поважної частини киян, — зазначає дослідник життя родини Петлюр Василь Михальчук, — глибоким патріотизмом українських жінок, з якими їй тут доводилось стрічатися». Ольга всією душею долучилася до українського громадського руху. Поразка національно-визволь-\nОльга і Леся Петлюри. Прага, 1920 р. них змагань (1917–1920 рр.) змушує українських діячів до еміграції. Емігрувала й сім’я С.Петлюри. У важкі часи еміграції Ольга ділила долю з чоловіком у Варшаві (1922 року) і в Парижі (1924 року). У Варшаві сім’я об’єдналася. Думалося про кінець важкого кочівницького життя. Ольга Опанасівна весь вільний час приділяла вихованню і навчанню дочки Лесі. Сама давала їй консультації (чи уроки) польської мови, щоб дівчинка одержувала повноцінні знання, наймала вчителя (Віктора Цимбалюка, вояка Армії УНР, який закінчив художню школу в Києві) для лекцій (чи практики) з малювання. Згодом останнє заняття дало добрі наслідки. Під час прогулянок Леся малювала. Ці та інші малюнки й картини збереглися. Вони, за Д.Степовиком, виказують у Лесі явний мистецький талант. І в цьому чимала заслуга матері — Ольги Опанасівни Петлюри. Уникаючи небезпеки, Симон Петлюра змушений був покинути Варшаву (грудень 1923 року). Тільки у другій половині 1925 року, коли закінчився академічний рік навчанні Лесі, до Парижа прибула Ольга Опанасівна з донькою. Сім’я зазнавала важких матеріальних труднощів. Усякий гріш ішов на утримання дочки Лесі: навчання в паризькому ліцеї Фенелен, участь в організації французьких скаутів тощо. На себе Ольга Опанасівна не звертала великої\nуваги, все дбаючи про інших. З огляду на безпеку, в Парижі Симон Петлюра жив окремо від сім’ї. І раптом, 25 травня 1926 року, до квартири Ольги Опанасівни увірвалася жахлива звістка про вбивство Головного Отамана на вулиці Расін, недалеко від університету Сорбонни, таємним агентом Самуїлом Шварцбардом. Стрес, спричинений загибеллю близької людини, вкоротив життя дочці Лесі (1941рік), призвів до руйнування здоров’я Ольги Опанасівни (вона оглухла, важко хворіла, втомлювали її складні кровотечі). 1959 року пані Ольга померла, похована разом із Симоном Петлюрою і дочкою Лесею на кладовищі Монпарнас у Парижі. Такий важкий хрест понесли жінки сім’ї Петлюри — Ольга Опанасівна й Леся. Збереглася кореспонденція (видана у збірнику «Симон Петлюра і його родина». — К., 1996) самого Петлюри, його дружини й дочки. Вона є свідченням високої людської порядності, чесності й моральної чистоти цієї родини. Леся в листі до матері від 26 травня 1930 року засвідчує високу і благородну любов між батьками і свою любов до них обох: «В той мент в мене раптово з’явилася свідомість моєї любови до вас обох, і такої великої та крилатої, що майже дух спирався! Не дивлячись\nна ваші повні доброти й ніжності лиця, і хоч, ви, певно, і не могли тоді не відчути нашого родинного щастя, ви не могли теж знати, що діялось зі мною. Я, звичайно, не знала, як дать вам зрозуміти мій стан — я мала лише одну ясну думку: «Коли так любити, нащо розлучатися?!» У дусі полум’яної любові до України, до української мови вони виховали дочку Лесю. Кожен її лист до мами починався словами «дорога мамо», а закінчується «цілую тебе». Незважаючи на те, що Леся не вчилася в українській школі й не одержала систематичної освіти з української мови, але у своїх листах виявила чистоту рідної мови і правильність слововживання. Любов до мови, отже, їй прищепили передусім батьки. Батьки дбали, щоб дати доньці добру освіту, розвинути її природний потяг до набуття знань і творчості. Насамперед прагнули, щоб опанувала вона українську історію й літературу. Леся знала багато чого з історії України, навіть із санаторію просить матір прислати їй з Парижа підручник з історії України. У листі до матері від 02.07.1930 р. вона пише: «Я б дуже бажала мати тут «Історію України». Бач, на днях я спробувала зробити собі конспект історії України по пам’яти і побачила, що дуже багато забула, особливо з часів Великої Руїни. Можеш собі уявити, наскільки це мені неприємно». Леся Петлюра померла від туберкульозу 6 листопада 1941 року, від хвороби, яка виліковується в наші дні. Дослідники (В.Михальчук, Д.Степовик) доводять, що хвороба повстала з морально-духовної рани, спричиненої вбивством батька, Симона Петлюри, яка почала зростати, поширюватися і перекинулась на організм дівчини, даючи початок туберкульозному захворюванню… Йшла війна, брак вітамінів і догляду призвів до згасання. Загинула молода сила. Якби їй судилося, зазначає Д.Степовик, «прожити не тридцять, а нормальний вік — 75 – 80 років, то Україна мала б у когорті видатних своїх дочок ХХ ст. ще одне ім’я, скажімо, видатного науковця, мисткиню, громадську діячку чи активну учасницю жіночого руху».\nСайт «Північний вектор»\nПідземний світ Батурина 10\nПід час організованих на місці провалу розкопок виявили дно ходу на глибині 7,1 м від сучасної поверхні і з’ясували його ширину — 1,2 м та висоту — 2,05 м. Ймовірна довжина — 45 м (це відстань до краю тераси, де під час встановлення залізобетонних опор бурова установка натрапила на порожнечу в ґрунті). Цей хід — потерна — з’єднував підвал наземної споруди з оборонними укріпленнями цитаделі, можливо, маючи вихід за межі укріплень. Коли хід перестав функціонувати, в нього потрапив культурний шар із фрагментами кахель і посуду, кістками тварин, кількома металевими предметами ХVІІІ – ХІХ ст.\nДослідники вважають, що споруду, яка відігравала роль таємного ходу до потерни, збудували, коли до Батурина перенесли гетьманську резиденцію (1669 рік). Хід копали з середини дитинця-цитаделі, ґрунт виносили на майданчик мису. Після дослідження археологами підземного ходу з ініціативи тодішнього Президента України Віктора Ющенка було прийнято рішення реконструювати цей підземний хід як пам’ятку польсько-гетьманського періоду історії Батурина та пристосувати його для майбутнього екскурсійно-туристичного використання. Враховуючи історичні реалії існування цього ходу, його початок знаходиться у\nновозбудованій дерев’яній церкві Воскресіння Господнього, а вихід — у підніжжі схилу тераси. Роботи з відновлення давнього підземного ходу виконувала профільна організація з Донецької області — ТОВ «Донвуглепостачання». Зрозуміло, що нинішня побудова підземного ходу завдяки сучасному оснащенню велася значно легше, ніж у XVII ст. Нова виробка — завдовжки 58 м, завширшки 1,3 м і заввишки 2,3 м. По всій довжині хід укріплений металевими конструкціями та залізобетонною затяжкою. Під час реконструкції підземного ходу шахтарі вибрали близько 528 тонн породи. Отже, відкриття стародавнього підземного ходу\nна цитаделі Батуринської фортеці підтверджує не лише факт існування мережі таких тунелів у середньовічному Батурині, а й доводить можливість таємного проникнення через один із ходів московського війська на світанку 2 листопада 1708 року. Нині таємницями підземного світу Батурина володіють співробітники тутешнього історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця». Кожен з його музеїв є перлиною музейного фонду України.\nНаталія САЄНКО, завідувачка відділу археології Національного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця»\nХто руйнував Київ у період Другої світової? Під час Другої світової війни руйнівниками європейських міст були війська противника. І лише Київ — єдине місто, яке постраждало від своїх захисників. Його руйнував перехресний вогонь двох диктаторських режимів. Столиця України входить до списку тих європейських міст, архітектурне обличчя котрих зазнало разючого удару в період Другої світової війни. Найбільші культурні і промислові центри Європейського континенту нищили у різний спосіб. Одні стали жертвами бомбардувань з повітря, як то Дрезден чи Роттердам. Інші постраждали від навмисно спланованих акцій, коли висаджували в повітря весь історичний центр (така доля спіткала Варшаву). Але в усіх цих випадках руйнівниками були війська армії противника. І лише Київ — єдине європейське місто, яке постраждало від своїх захисників. Радянська історіографія, звичайно ж, стверджувала, що центр міста був спалений військами вермахту після їхнього вступу до Києва 19 вересня 1941 року. Але офіційні архівні документи спростовують це і свідчать, що влітку 1941 року був створений штаб оборони Києва, під керівництвом якого і відбувалося масштабне мінування промислових підприємств, урядових і житлових будинків. Збереглася копія довідки начальника інженерної служби штабу оборони майора Чукарєва, де повідомляється, що «мінування проводилося силами взводу армійського інженерного батальйону і все здійснювалося в тісному контакті з міським комітетом партії. Мінні поля створювалися в середині міста, на кладовищах, заводських дворах, площах, у парках і садах. Секретар міськкому партії Шамрило координував ці дії, а також брав участь у формуванні підпільних і диверсійних груп».\nКалендар всесвітньої історії 31 січня 1797 — народився Франц ШУБЕРТ, австрійський композитор. 1893 — у патентному бюро США зареєстрована торговельна марка «Coca-Cola». 1956 — помер Алан МІЛН, англійський письменник, автор книг про Вінні Пуха.\n1 лютого 1897 — народився Євген Маланюк, український поет («Стилет і стилос»). 1898 — страховою компанією американського міста Хартфорд (штат Коннектикут) виданий перший страховий поліс автовласнику.\n2 лютого 1812 — народився Євген ГРЕБІНКА, український письменник. 1882 — народився Джеймс ДЖОЙС, ірландський письменник. 1935 — уперше в судовій практиці застосовано детектор брехні. 1947 — Едвін ЛЕНД на засіданні Оптичного товариства США вперше продемонстрував свою фотокамеру, що дозволяла через хвилину одержувати готовий знімок . 1970 — в одній з мюнхенських клінік здійснене перше пересадження нерва людині. 3 лютого 1468 — помер Йоганн ГУТЕНБЕРГ, німецький і європейський першодрукар. 2009 — помер Павло ЗАГРЕБЕЛЬНИЙ, український письменник. 4 лютого 1945 — у Ялті відкрилася Кримська (Ялтинська) конференція глав урядів СРСР, США й Великобританії, на якій були погоджені військові плани союзних держав.\nРадянські мінери перетворили центр Києва у руїни\nРадянське командування логічно припустило, що після взяття Києва німці займатимуть кращі з помешкань, і розпорядилося замінувати майже всі споруди в центрі міста. Розрахунок виправдався на всі сто. Зайшовши у місто 19 вересня 1941 року, німці дійсно розташувалися у найвишуканіших будинках на Хрещатику, Прорізній, Інститутській та Пушкінській. А вже 24 вересня 1941 року пролунав перший потужний вибух, який розколов навпіл великий чотириповерховий будинок з мансардами і вежами, споруджений 1903 року за проектом архітектора Городецького. Ця монументальна споруда за своїми пропорціями і якістю виконання не поступалася кращим зразкам архітектури європейських столиць. Слідом за цим у повітря злетіли споруди поштамту, Радіотеатру, «Гранд-готелю», біржі, кількох особняків, серед яких — зведений у мавританському стилі унікальної краси будинок Зайцева, і розкішна будівля найбільшого\nцирку в Європі — цирку Крутикова. Страшної сили вибух зруйнував найпрестижніший житловий будинок Києва — так званий дім Ґінзбурга. Це був перший київський хмарочос — 12-поверхова споруда на 90 квартир і 500 кімнат. Потужні вибухи спричинили великі пожежі, які тривали у центрі міста від 24 по 29 вересня і понищили майже всю забудову Хрещатика, наполовину вулиці Прорізної, Городецького і частково Лютеранської, Інститутської, Заньковецької та Грушевського. Таким чином, центр міста перетворився на суцільне згарище з руїнами будівель, які до цього в архітектурному обличчі Києва являли кращі зразки модерну, неоренесансу, класицизму і необароко-рококо. Загалом восени 1941 року вибухами та пожежами було знищено 324 споруди, під руїнами яких загинуло кілька сотень нацистів. Через неспроможність зупинити вибухи та ліквідувати пожежі окупаційна влада розпочала масові розстріли киян-заручників. Першими жертвами стали євреї міста, тридцять п’ять тисяч з яких розстріляли вже 29 – 30 вересня у Бабиному Яру. Сотні киян страчували після кожного випадку підпалу або диверсії підпільників. Тож за смерть кількох сотень окупантів червоні командири розрахувалися десятками тисяч життів співвітчизників, при цьому перетворивши на руїни одне з найкрасивіших міст Європи.\nРуїни Успенського собору Лаври.\nТрагедію, яка стала апофеозом терористичної діяльності радянських мінерів, офіційна історіографія також тривалий час списувала на гітлерівців. Йдеться про знищення унікальної пам’ятки українського зодчества 11 – 18 ст., головний храм Києво-Печерської лаври — собор Успіння Пресвятої Богородиці. Це була українська свя-\nтиня світового культурного значення, під руїнами котрої загинуло безліч безцінних мистецьких скарбів. Потужним вибухом також було повністю знищено пантеон найбільших достойників української землі — київських князів, митрополитів та архімандритів, похованих у соборі. Упродовж останніх років вийшло чимало публікацій зі свідченнями очевидців та архівними документами, які однозначно стверджують, що знищення Успенського собору — це справа рук радянських підпільників та агентів НКВС. Робилося це з метою вбивства президента Словаччини Тісо та високопосадовців окупаційної влади. Перебуваючи у Києві 1941 року, Тісо мав оглянути Печерську лавру. Урочисті відвідини відбулися 3 листопада. Але щось не склалося у розрахунках червоних саперів, і потужний вибух стався на мить пізніше, коли президент маріонеткової країни з почтом німецьких та словацьких офіцерів полишили територію монастиря. Руйнування Успенського собору стало найбільшою втратою Києва від рук радянських мінерів. Німецькі війська також нищили древнє місто. Але це почалося вже 1943 року, коли, відступаючи, нацисти приступили до масового руйнування промислових та культурних об’єктів на окупованих територіях. І цілком можливо, що, якби восени 1941 року радянські підпільники не висадили у повітря Хрещатик та прилеглі до нього вулиці, то їхню справу зробили б німці 1943-го. Але це припущення. Реальна історія свідчить про інше: Київ у період Другої світової війни був зруйнований під перехресним вогнем двох диктаторських режимів. Однаково страшних і однаково ненависних до України.\nІрина КОСТЕНКО, «Українська правда» — «Історична правда»\n5 лютого 1840 — народився Джон ДАНЛОП, шотландський лікар-ветеринар, що винайшов надувні шини. 6 лютого 1901 — у Парижі на залізничних вокзалах з’явилися перші громадські телефони. 1911 — народився Рональд РЕЙГАН, 40-й президент США, кіноактор. 7 лютого 1478 — народився Томас МОР, англійський гуманіст, письменник. 1812 — народився Чарльз ДІККЕНС, англійський письменник. 1920 — загинув Олександр КОЛЧАК, адмірал, один із керівників білого руху в період громадянської війни. 8 лютого 1828 — народився Жуль ВЕРН, французький письменник. 1834 — народився Дмитро МЕНДЕЛЄЄВ, хімік. 1906 — народився Честер КАРЛСОН, американський фізик, винахідник процесу ксерокопіювання. 1965 — у Британії заборонили рекламу сигарет на телебаченні. 9 лютого 1648 — Богдана ХМЕЛЬНИЦЬКОГО обрано гетьманом України. 1863 — американець Елансон КРЕЙҐ запатентував вогнегасник. 1881 — помер Федір ДОСТОЄВСЬКИЙ, російський письменник. 1887 — народився Василь ЧАПАЄВ, начдив Червоної армії. 1984 — помер Юрій АНДРОПОВ, голова КДБ, Генеральний секретар ЦК КПРС. 10 лютого 1837 — помер Олександр ПУШКІН, російський поет. 1890 — народився Борис ПАСТЕРНАК, поет, Нобелівський лауреат. 1898 — народився Бертольд БРЕХТ, німецький письменник. 1923 — помер Вільгельм РЕНТГЕН, німецький фізик, Нобелівський лауреат, винахідник променів, названих згодом на його честь. 11 лютого 1809 — Роберт ФУЛТОН запатентував пароплав. 1847 — народився Томас ЕДІСОН, американський винахідник (понад 1000 патентів). 12 лютого 1809 — народився Авраам ЛІНКОЛЬН, 16-й президент США. 13 лютого 1873 — народився Федір ШАЛЯПІН, російський оперний співак. 1883 — помер Рихард ВАГНЕР, німецький композитор. 1903 — народився Жорж СІМЕНОН, французький письменник. 1917 — в Англії уряд дозволив жінкам бути водіями таксі. 14 лютого 1936 — народилася Анна ГЕРМАН, польська співачка.\nУ рамках Громадської ініціативи «Увічнення чернігівців — борців за волю України» серед інших заходів готується також видання «Календаря пам’ятних дат і подій». У ньому читачі знайдуть багато маловідомих досі імен, фактів. Пропонуємо уривок із цього календаря, дати найближчих тижнів. Наші читачі можуть поповнити майбутній календар відомими їм фактами. Дані надсилайте на адресу Громадської ініціативи, наведену в публікації поряд.\n1 лютого 1843 р. у Чернігові народився Микола Вербицький, письменник, громадський діяч. 4 лютого 1879 р. у с. Ладин Прилуцького повіту народився Василь Королів-Старий, український громадський діяч, письменник, видавець, один із засновників Української Центральної Ради. 8 лютого 1872 р. на Чернігівщині народився Федір Колодій, генерал-хорунжий Армії УНР. 8 лютого 1894 р. у Чернігові народився Аркадій Валійський, генерал-хорунжий Армії УНР. 14 лютого 1893 р. у Ніжині народився Микола Росіневич, підполковник Армії УНР. Підготував Олександр ЯСЕНЧУК\nСвіт історії Чернігівщини\nНовгород-Сіверщина у вогні селянських повстань\nПісля вступу наприкінці 1919 року російської Червоної армії на терени Чернігівщини тут утретє силою зброї була встановлена більшовицька диктатура у формі радянської влади. Цього разу надовго. Тривала політика насильницької «совєтизації» України в дусі ленінських ідей соціалістичного експерименту, спрямованого на побудову фантастичного комуністичного суспільства. Але більшовицькі експерименти, особливо курс на створення сільськогосподарських комун, заборону торгівлі і введення продовольчої розкладки, зустрів жорстокий опір з боку українського селянства. Навесні 1920 року в Україні була поновлена продовольча розкладка. З метою примусового вилучення хліба в селян створили широко розгалужену мережу радянських продовольчих органів, які базувалися на тих же організаційних принципах, що і в РРФСР. Бюрократична структура продовольчого апарату складалася з губернських, міських і повітових комітетів, а з кінця 1920 року — ще й волосних пересувних та районних продовольчих штабів на чолі з призначеними комісарами. Залізом і кров’ю втихомирювали більшовики селянські виступи. Новгород-Сіверщина — регіон, віддалений від губернського центру. І хоча він територіально близький до Росії, в далекі 20-ті роки минулого століття тут, як і на території решти України, діяли повстанські антибільшовицькі загони різного політичного забарвлення, в тому числі петлюрівські. До речі, цікавий факт: досить популярними на Чернігівщині були ідеї Нестора Махна. Так що класичне уявлення про махновців як степових відчайдухів, що летіли по степах на тачанці, може доповнитися й образом партизана-сіверянина з обрізом за плечима, який пробирається поліськими лісосмугами й болотами. Певною мірою відкрили нам їхні імена історики Євген Населе-\nвець, Павло Ісаков, Геннадій Іванущенко, Віктор Моренець. Мало відомо, що на території нашої області з 1919-го по 1923 роки діяло більше 100 повстанських загонів і відбулося декілька десятків повстань. У південних районах проти більшовиків велася особливо запекла боротьба, яка набирала різних форм — від глухого саботажу до активних бойових дій і тривалих рейдів. У 1919 –1920 рр. на територiї Дмитрiвської волостi НовгородСiверського повiту дiяв загiн («банда», як висловлювалося про них офіційне комуністичне діловодство) отамана Гриви, штаб якого знаходився в селi Олтар. Чисельнiсть загону, за словами історика Євгена Населевця, невiдома. Про цей загiн маємо лише таку iнформацiю. У груднi 1919 року старший мiлiцiонер Дмитрiвської волостi Василь Гончаров прибув у вiдрядження до села Олтар, де зустрiвся із секретарем мiсцевого комнезаму. Останнiй доповiв, що в селi дiє загiн анархiстiв на чолi з Гривою. Не встигли вони закiнчити розмову, як у хату зайшов сам Грива з п’ятьма чоловiками i роззброїв мiлiцiонерiв. З’ясувалося, що комнезам у селi розпущений, вся документацiя спалена, а замiсть нього створений штаб повстанцiв, настрiй серед селян антирадянський. Подальша доля загону невiдома. Окрім Гриви, на територію Новгород-Сіверщини поширював свої дії і загін Несукая, що оперував від Щорса і аж до Борзни, та отаман Курлешко. Документи повідомляють про антибільшовицький загін самооборони (певно, створений биринцями) та каральний антибільшовицький загін. Дії отамана Несукая, цього поліського Робін Гуда, були настільки масштабними, що про нього згадується в огляді «Політико-економічне становище СРСР за травень 1924 року», яке готувалося для товариша Сталіна. Існують дані, які оприлюднив\nдослідник Роман Круцик, що загін отамана Сулими у Грем’яцькому районі ліквідовано аж у 1933 році. Згадує історик і про дії у НовгородСіверському повіті отамана Горілого та Кушуби — у Грем’яцькому. 30 квітня 1922 року було ліквідовано загін отамана Муровця, що складався з 14 осіб. За повідомленням документів НКВС, у Новгород-Сіверському районі аж до 1929 року діяв загін Ващенка. Одна із причин такого довгого існування — конспірація. Хоч офіційно і складався з трьох осіб, проте, як пишуть більшовицькі чекісти, здатний збільшуватися до 20 осіб. Цей принцип відомий. Мирні селяни за наказом отамана перетворювалися на озброєних козаків, щоби, виконавши наліт на якийсь орган влади, знову перейти до мирного життя. Загін був озброєний револьверами, гвинтівками і бомбами. Мав прихильність серед місцевого населення. Окрім загонів, існували й інші форми спротиву більшовицькій владі. Громадськість НовгородСіверщини вже поінформована краєзнавцем Борисом Домоцьким щодо проголошення самостійних республік, на зразок Биринської. Дехто сумнівається в існуванні подібного феномена. На підтвердження додамо, що нічого дивного в цьому немає, адже природні перешкоди допомагали сіверянам деякий час утримувати незалежність. Наведемо приклад «окремих і незалежних» Білогривської та Андрошківської республік на Сумщині, які, незважаючи на свою малозначущість, досягли непоганих успіхів у господарському житті, будівництві шкіл тощо. Це були острівці спокою серед більшовицького моря хаосу. Для кращої ілюстрації тих часів наводимо автентичний документ тієї доби, що зберігається в Сумському архіві, про придушення повстання у селах НовгородСіверщини. Дата створення документа — не раніше лютого 1921 року.\n«Новгород-Северск Отдел управления Сообщаю, что с 1-го Февраля с/г. образован горисполком, в который вошли: Председатель Бородулин, тов. председателя Д.Е.Гончаров и завотуправ. Секретарь Селезнев. Продотдел: А. Шевелев, Королев. Ж-Земхоз: Сивцов, Заплаткин. Экономический Биржатруд: Осипов, Сенченко. Народное образование: Бернацкий. Здравоохранение: место свободное, ожидаем с уезда. К работам уже приступлено. Сообщите как быть с милицией, производить ли реорганизацию и до которого количества можно ее довести. За последнее время в окрестных деревнях подымаются частые восстания как например 3-го февраля в Березке куда пришлось послать отряд в 10 человек милиционеров и все было сделано. 6-го Февраля в Голубовке кулацкое восстание на почве ареста участковыми милиционерами пяти бандитов среди которых были и кулаки. Восстание приняло большие размеры, в виду чего пришлось послать отряд милиционеров в 25 чел. При содействии военного контроля, который также дал пять человек и пулемет с Бородулиным и Шевелевым во главе. Восстание подавлено. Арестованы 10 чел. Которые с протоколом будут к вам препровождены. При чем есть арестованный контрреволюционер, уже пятый день, требуется срочное расследование. Вам уже телеграммой было сообщено о немедленной высылке следователя Финкельштейна».\nОлександр ЯСЕНЧУК, «Північний вектор» Матеріал підготовлено до друку в рамках роботи благодійної ініціативи «Увічнення чернігівців — борців за волю України», яку створили багаторічний політв’язень, громадсько-політичний діяч Левко Григорович Лук’яненко; публіцист, народний депутат IV, V та VI скликань Віталій Терентійович Корж; журналіст, політик, письменник Віталій Федорович Шевченко.\nРяд відомих політичних і громадських діячів об’єдналися в ініціативну групу зі вшанування героїв визвольних змагань 1918 – 1922 років та й подальшого періоду. Мета цієї патріотичної ініціативи — ще раз підкреслити, що українці чинили серйозний спротив окупації з боку більшовицької Росії, боролися з агресією Московії проти незалежної Української Народної Республіки. Серед основних фундаторів ініціативи — депутати Верховної Ради кількох скликань: Герой України Левко Лук’яненко, Віталій Корж, Віталій Шевченко, уродженці Чернігівщини, на території якої відбувалося багато подій української революці. Почався збір матеріалів, у тому числі в архівах, заплановано публікації у ЗМІ, випуск книжок про героїв визвольних змагань, створення історикокраєзнавчого сайту, на якому б кожен бажаючий міг ознайомитися з документами архівів, дослідженнями краєзнавців. Створюється також благодійний фонд. На його кошти будуть встановлені пам’ятники і пам’ятні знаки на честь героїв визвольних змагань. Наша газета «Світ-інфо» активно підтримує цю ініціативу, публікуючи матеріали про героїв визвольних змагань за Україну. Громадська ініціатива звертається до краєзнавців, істориків, усіх, хто може надати якісь матеріали для публікацій на тему боротьби наших земляків-чернігівців за волю і незалежність України. Матеріали надсилайте або передавайте в Чернігівський культурно-мистецький центр «Інтермеццо», для одного з активістів ініціативи Олександра Ясенчука. Можна надсилати матеріали звичайною поштою: Чернігів, вул.\nШевченка, 9, КМЦ «Інтермеццо». Можна надсилати електронною поштою на адресу: pivnich.info@gmail.com Контактні міські телефони О. Ясенчука: 973-628 і 973-629.\nМоб. тел.: 063-236-18-03.\n«Бій під Крутами в національній пам’яті» У Чернігівській облдержадміністрації відбулася перша в Україні презентація нової книги «Бій під Крутами в національній пам’яті», яку у грудні 2013 року накладом у сто примірників видав Український інститут національної пам’яті. Цей науковий збірник документів і матеріалів підготовлено на виконання постанови Верховної Ради України «Про відзначення подвигу героїв бою під Крутами» від 16 травня 2013 р., ініційованої фракцією ВО «Свобода». Збірник відкриває ґрунтовна вступна стаття Валерія Солдатенка, директора Українського інституту національної пам’яті. Книга складається з розділів: «Військово-політична ситуація в Україні наприкінці 1917 – на початку 1918 рр.», «Створення Студентського куреня Січових Стрільців», «Бій під Крутами: хід військових дій, чисельність військ, втрати», «Перепоховання та вшанування полеглих бійців», «Формування культу Героїв Крут в українській діаспорі», «Міфи й стереотипи Крут та їх вплив на\nнаціональну пам’ять», «Вшанування пам’яті героїв бою під Крутами в незалежній Україні». Представлено у збірнику список встановлених учасників бою під Крутами. Окремим розділом подано сімдесят офіційних документів і матеріалів преси 1918 р., які відтворюють тогочасну атмосферу, реакцію політичного проводу УНР і суспільства на цю подію й свідчать, що урочисті заходи щодо перепоховання загиблих у бою фактично заклали підвалини культу Героїв Крут. Найрозлогішим є розділ, який містить п’ятдесят два спогади та статті, які побачили світ у післяреволюційний період до сьогодення. Критерієм відбору стало відображення виникнення серед зарубіжних українців традиції вшанування пам’яті полеглих у бою під Крутами, перетворення їх у національних героїв і символ відданості та жертовності в боротьбі за ідеали свободи й незалежності України. Матеріали показують тяглість цієї традиції, засвідчуючи, як на героїці Крут виховувалися кілька поколінь українців і як ця традиція відроджувалася в умовах незалежної України.\nМатеріали наводяться мовою оригіналу зі збереженням їх мовно-стилістичних особливостей і зазначеної дати виходу. Більшість з них уже публікувалася, однак частина вперше вводиться до наукового обігу. У розділі фотодокументів представлені схема бою, світлини його учасників, документів, меморіальних заходів тощо. Також підготовлено бібліографію видань, яка систематизована таким чином: «Видання 1918 року», «Видання української діаспори», «Сучасні вітчизняні видання», «Художні твори». Зважаючи на мізерний наклад книги, автори звернулися до керівництва ОДА розмістити на своєму офіційному веб-сайті електронну версію книги. Шкода, що українська молодь мало знає про реальні факти і документи національно-визвольних змагань, зокрема ті, що призводили до поразок і створення міфів. Тому продовжуємо вперто повторювати ті ж самі помилки і сьогодні.\nКиїв, березень 1918 р. Похорон молодих патріотів, що загинули під Крутами. Архівні фото.\nСтріла поетичного слова Вийшла у світ унікальна енциклопедія української поезії\nВсеукраїнське товариство «Просвіта» ім. Т.Шевченка спільно з видавництвом «Український письменник» видало дуже цікаву, по-своєму унікальну книгу «СТРІЛА. Суб’єктивна антологія. Українські поети ХХ століття». Під обкладинкою цього товстелезного тому (1100 сторінок!) зібрана творчість 45 українських поетів. Антологія пройшла своєрідну апробацію на сторінках центрального видання Товариства — столичного тижневика «Слово Просвіти», де вона друкувалася з осені 2011-го по весну 2013-го. Головний редактор газети, відома українська поетеса Любов Голота всіляко підтримала цей проект і стала редактором книги. Титанічну роботу здійснив упорядник книги Володимир Базилевський. Відомий поет, критик, літературознавець, перекладач, лауреат Національної премії України імені Т. Шевченка не лише впорядкував цю антологію, тобто зробив відбір авторів та їх творів, а написав літературознавчі статті про всіх 45 поетів. Це абсолютно свіжий, неординарний погляд на їх творчість. Концепція антології в тому, що творчість наших видатних поетівкласиків, таких як Павло Тичина, Максим Рильський, Володимир Сосюра, Микола Бажан, Андрій Малишко, постала для нас маловідомими гранями. А ще в тому, що антологія представляє нам творчість поетів, які, врешті, мало відомі читацькому загалові — так уже склалося в нашій багатостраждальній історії, тінь якої накрила і нашу духовність. Микола Філянський, Павло Филипович, Юрій Клен, Михайло Орест, Володимир Свідзінський, Юрій Дараган, Оксана Лятуринська, Наталя Левицька-Холодна,\nГаля Мазуренко, Іван Багряний, Святослав Гординський, Леонід Лиман, Леонід Полтава. А ще ж — більш відомі Микола Зеров, Михайло Драй-Хмара, Олег Ольжич, Олена Теліга, Євген Маланюк. Блискучі поети, долі яких склалися непросто, у декого й трагічно. Серед авторів антології — поети Розстріляного Відродження, в’язні радянських таборів, ціле гроно поетів української еміграції, діаспори, для яких вимушене прощання з рідною Україною, що часто слугувало порятунком від загибелі, стало життєвим і творчим випробуванням. «Розсіченою», роздвоєною вийшла і сама українська поезія ХХ століття. І багато в чому закритою для світу, насамперед для самих українців. Причому поезія надзвичайно високого рівня. Послухаймо самого Володимира Базилевського, котрий так говорить про ідею антології: «Тривала недоступність текстів у їхній\nповноті й неспотвореності, догми часу, стереотипи оцінок, ним породжених, інерція сприйняття, як і багато іншого, призвели до таких викривлень і зміщень наголосів, що другорядне посіло роль головного, а головне обтиналося до лінійності стовпа». І ще одна важлива теза\nХристос воскрес, Маріє! Ми — квіти звіробою, Із крові тут юрбою Зросли на полі бою. Мовчать далекі села. В могилах поле мріє. А квітка лебедіє: О згляньсь хоч ти, Маріє!\n*** З далекого походу Вернувсь до мене брат. Одкинув він рушницю, На край стола схиливсь. — Ой що ж ти, брате, бачив, Кого ти там убив? — Поглянув він на мене, Поглянув, одвернувсь. — Питаєш ти, що бачив, Чи я кого убив, — Мене, мене убили! — Сказав та й заридав…\nПроходила по полю… — І цій країні вмерти? — Де він родився вдруге, — Яку любив до смерти? Поглянула — скрізь тихо. Буяє дике жито. — За що тебе розп’ято? За що тебе убито? Не витримала суму, Не витримала муки, — Упала на обніжок, Хрестом розп’явши руки!.. Над нею колосочки «Ой радуйся!» — шептали. А янголи на небі — Не чули і не знали. 1918\nІ зрозумів я: люди Були звірми і єсть. — О, що ви наробили, Прокляті, на землі!\nупорядника: «Не забуваймо: українська поезія ХХ століття вийшла з пекла. Це стосується й більшості поетів еміграційних, яким хоч і пощастило вислизнути з нього, але з незагойними опіками. Два рукави однієї ріки зблизилися, та не стали єдиною течією. Цілісністю. Осмисленим явищем. З прикрістю мусимо визнати: навіть поети в Україні поверхово обізнані з творчістю поетів діаспори. Зупинилося на півдорозі й переосмислення підрадянської поезії». Останнє взагалі є дуже важливим моментом. Тому, окрім названих вище класиків, в антології представлені з числа наших сучасників Василь Симоненко, Микола Вінграновський, Василь Стус, Леонід Талалай, творчість яких начебто й добре відома, але теж потребує свого прочитання. Все істинне має з’являтися у свій час. Зовсім не випадковим став вихід цього потужного видання саме зараз. Володимир Базилевський пише, що його спонукав до створення цієї антології «страх, викликаний нахрапистістю і брутальною деукраїнізацією України. Страх, що наш різнобарвний поетичний квіт припаде пилом забуття уже в найближчий час». Вихід такої\nІ ті уста… мене ганьбили! Твої уста! Твої уста, Що в поцілунках розцвітали, Де сяла усмішка свята… Мені прокльони посилали! Нехай ти стала вже не та… Чому ж вони не заніміли, Твої уста? Бо ті уста Ще не зів’яли, не змарніли! Чернігів, 1906 р.\nТвої уста!.. І ти кляла!.. Твої уста, Що про кохання говорили, Посіла чорна клевета,\nМигтить згори… Гори ж, мій світоньку, гори, Хоч не гори! Таганрог, 1918 р.\nЗітхають хвилі в сивій млі, В холодній млі, І лізуть тіні по землі — Смутній землі. Останній промінь сонця згас, Померк і згас. Надходить мій скорботний час — Вечірній час.\nКому повім печаль мою — Нудьгу мою, Що в серці глибоко таю, Давно таю? Вечірня зірка з-за гори\nПетро АНТОНЕНКО Твій слід цілую, на коліна став, І вже не бачу світу за сльозами… …Любов і смерть це — іноді — те саме…\n*** Знов недобра огортає тиша Контури незбагнених речей. І стає темніша і смутніша Таємнича прозелень очей.\nСховався в морі сонця диск, Огненний диск, І в небо кидає свій блиск — Кривавий блиск.\nСамотнє серце сльози ллє, По краплі ллє, А гадина ті сльози п’є, Жагучо п’є.\n*** В антології представлені і поети, чиє життя і творчість пов’язані з Чернігівщиною. Зокрема, видання по-новому представляє нашого класика Павла Тичину. Ще одне ім’я — Микола Вороний, один з яскравих представників національного відродження початку ХХ століття. Недавно відійшов у вічність останній з неокласиків — Ігор Качуровський, у багатогранній творчості якого помітне місце займає поезія. Він теж представлений у книзі. Ось вірші з цієї антології.\nІ зла товаришка моя, Нудьга моя, Стискає серце, як змія… Ох, як змія!\nПроходила по полю. В могилах поле мріє — Назустріч вітер віє — Христос воскрес, Маріє! Христос воскрес? — не чула, Не відаю, не знаю. Не буть ніколи раю У цім кривавім краю.\nантології — вчасна і потрібна протидія цій деукраїнізації. …У прекрасного поета Богдана-Ігоря Антонича, теж представленого в цій антології, є такі рядки: «Туди, мов стріли, шлю слова». Мабуть, саме таким яскравим порівнянням навіяна і назва цієї книги. Як тут не згадати і Шевченкове: «Я на сторожі коло них поставлю слово». Тож слово української поезії стає в оборону нації. *** Доведеться сказати про таку наболілу проблему, як тиражі української книги. Чи є сумніви, що ця антологія повинна бути доступною для якнайширшого кола українців? Але тираж книги, в яку вкладено таку величезну працю, — всього одна тисяча примірників. Це на країну, в якій десятки тисяч навчальних закладів: шкіл, гімназій, ліцеїв, інститутів, університетів, а також бібліотек, музеїв тощо. Такий тираж — не вина видавців, такі скромні можливості «Просвіти». Звичайно, в разі успішної реалізації першого тиражу можуть бути видрукувані наступні. На що й хочеться сподіватися, адже йдеться про справді унікальне видання.\n*** Мене колись не брала жодна сила, І спробує, було, та не здола. Я — з покоління, що війна скосила, Із знищеного голодом села, З народу, здесяткованого тричі, З тих, кому смерть сто раз гляділа в вічі. А потім став я мов забутий човен На нерухомім плесі самоти, Де тільки зрідка вітер, як Бетговен, Торкав вербові клавіші-листи, І музикою в тишині сумирній Звучав останній смуток надвечірній. І ось тепер, забувши давню вдачу, Покинувши і човен мій, і став, Мов раб, хилюся, малощо не плачу,\nБлякло-сірий лист додолу пада В передсмертнім соннім забутті. Можна все направити в житті — Непоправні тільки смерть і зрада. Тож колись забудеться й воно, Що, крім нас, ніхто не має знати. Хто б не завинив, та все одно — Ще не мали ми такої втрати. Мертве листя тліє на землі. В небо змія запускають діти. Краще вже не думать взагалі, Щоб, буває, часом не здуріти. Контури незбагнених речей Огортає знов недобра тиша. І стає темніша і смутніша Таємнича прозелень очей.\nЩо читають в\nМентальність орди. Євген Гуцало Публіцистичний цикл Євгена Гуцала складають статті, що друкувалися впродовж 1993 – 1995 років у газеті «Літературна Україна». До нинішнього, другого і доповненого, видання «Ментальності орди» додано дві статті, що не ввійшли до попереднього видання. Це «Всяка хурда-мурда, або ж Чи Стамбул — столиця Росії?» та «Остання незавершена стаття Євгена Гуцала». «Особлива цінність книжки Є. Гуцала «Ментальність орди», як на мене, полягає в тому, що в ній про багатовікову історію московської експансії та про хижацьку сутність російського колоніалізму сказано словами самих же росіян: і оскаженілих від крові генералів-завойовників типу Єрмолова чи Скобелева, і поетів, які вславляли нескінченні колоніальні війни імперської Росії, і тих порівняно нечисленних шляхетних синів Росії, які ставали на захист народів, винищуваних імперською ордою». Михайло Москаленко «Взаємини російського і українського народів письменник розглядає в контексті протиставлення двох типів цивілізацій — осілого, землеробського, з одного боку, і кочівничого, загарбницького, з другого… Поширившись на величезному просторі, не закорінений у питомий ґрунт, призвичаєний до грабіжництва, існування коштом чужої праці, народ-завойовник руйнує усталений, органічно вписаний в довкілля господарський лад поневолених народів, їх звичаї, культуру, ідентичність». Лариса Масенко\nВасиль Симоненко. Вибрані твори 8 січня 1935 року в с. Біївці Черкаської області народився Василь Симоненко — український поет і журналіст. 1963 року Симоненко був жорстоко побитий міліцією, після чого невдовзі помер 13 грудня 1963 року. Похований у Черкасах. Паралельно із серією «Розстріляне Відродження» видавництво «Смолоскип» започатковує нову — «Шістдесятники», присвячену творчим здобуткам ключових постатей найцікавішого мистецького феномену другої половини XX століття. Та й початку нинішнього: адже далеко не все сказано, тим паче — опубліковано. Це стосується і нині діючих митців, і тих, що відійшли за межу. Цілком природно, що нову серію видань розпочато саме творами Василя Симоненка. До книжки «Вибраних творів» увійшли вже відомі, навіть, здавалося б, хрестоматійні тексти (попри це, упорядники простежують історію їх написання, авторських доопрацювань, редакторських і цензурних втручань, пропонують власні текстологічні вирішення спірних питань), і такі, що досі лишаються поза літературно-мистецьким контекстом. Видання містить осяжну бібліографію та довідкову базу, а проблематика, порушена в передмові, додатках, примітках, розгортає нові обрії досліджень.\nВолодимир Набоков. «Оригінал Лаури (Насолода вмирати)». Перед смертю Володимир Набоков (1899 – 1977) заповів знищити 138 карток каталогу, що складали чернетку його незавершеного роману «Оригінал Лаури», який він писав протягом усього свого життя. 30 років син письменника Дмитро Набоков, єдиний спадкоємець видатного романіста, вагався: виконати останню волю батька чи зробити все, щоб цей твір побачив світ. Нарешті він вирішив опублікувати «Оригінал Лаури», і тепер читачі вперше мають унікальну можливість на власні очі побачити картки, написані рукою Володимира Набокова, а також ознайомитися з українським перекладом цього роману «із ключем, де ключ утрачено назавжди».\nДмитренко В. Октавіан Август. Народження Римської імперії Октавіан Август володарював майже шістдесят років і став першим римським імператором, зумів об’єднати у своїх руках військову, громадську та релігійну владу. Октавіан Август вивів Римську державу з руїни й сваволі громадянських воєн і привів до стабільності й процвітання.\nГі де МОПАССАН Мопассан (1850 – 1893) — класик французької і європейської літератури. Блискучий майстер психологічної, соціальної прози. У своїх романах, повістях, оповіданнях дав широку картину сучасної йому Франції. Незмінну популярність у читачів має новелістика письменника. Пропонуємо одну з його новел. ан Лантен зустрів цю молоду дівчину на вечірці у помічника свого начальника відділу, і кохання обплутало його, мов тенета. Батько її, провінціальний збирач податків, помер кілька років тому. Вона переїхала до Парижа разом з матір’ю, яка познайомилася тут з кількома буржуазними родинами свого кварталу, сподіваючись знайти партію для молодої дівчини. Вони були бідні, але порядні, спокійні й лагідні люди. Дочка здавалася тим довершеним зразком чесної дівчини, якій кожний розсудливий молодий чоловік мріє вручити своє життя, її скромна краса мала принадність ангельської чистоти, і невловима усмішка, що ніколи не сходила з уст, здавалася відблиском її душі. Всі були нею захоплені, всі, хто знав її, без упину повторювали: «Щасливий буде той, хто одружиться з нею. Кращої дружини не знайдеш». Пан Лантен, який служив тоді столоначальником у міністерстві внутрішніх справ з річним окладом у три тисячі п’ятсот франків, освідчився і одружився з нею. Він був з нею невимовно щасливий. Вона вела господарство з такою майстерною ощадливістю, що вони жили майже розкішно. Якими тільки турботами, ніжністю, пестощами не обдаровувала вона чоловіка; вона була така чарівна, що після шести років подружнього життя він кохав її ще більше, ніж у перші дні. Він не схвалював у ній тільки пристрасті до театру і фальшивих коштовностей. Її приятельки (вона була знайома з дружинами кількох скромних чиновників) раз у раз діставали їй ложі на модні вистави і навіть на прем’єри: і чоловік хоч-не-хоч тягнувся з нею, хоч ці розваги страшенно втомлювали його після трудового дня. Він просив її їздити в театр з якоюнебудь знайомою дамою, що могла б проводити її потім додому. Вона довго не погоджувалася, вважаючи це не зовсім пристойним. Нарешті поступилася, йому на догоду, і він був їй за це безмежно вдячний. Але пристрасть до театру скоро викликала в ній потребу прикрашати себе. Одягалась вона, правда, завжди зі смаком, але дуже просто, скромно, і здавалось, що її тиха принадна чарівність, невимушена чарівність, яка вся світилася усмішкою, набувала в простому вбранні якоїсь особливої пікантності. Але вона засвоїла звичку одягати великі сережки з фальшивими діамантами і носила фальшиві перли, браслети з низькопробного золота, гребінці, оздоблені різнокольоровими скельцями, що правили за коштовні камені. Чоловікові була неприємна ця пристрасть до мішури, і він часто говорив їй: — Люба моя, у кого немає можливості купувати справжні коштовності, для того краса і грація повинні бути єдиною прикрасою;\nспогад про кохану жінку. Він довго розбирав купу мішури, що лишилася після неї, бо до останніх днів свого життя вона вперто продовжувала купувати блискучі дрібнички і майже щовечора приносила додому щось нове. Урешті він вибрав довге кольє, яке вона найбільше любила; він вважав, що може одержати за нього шість – вісім франків, бо, справді, для фальшивого воно було зроблено дуже майстерно. Він поклав кольє у кишеню і пішов бульварами до міністерства,\n— Це кольє, справді, послали пані Лантен, вулиця Мучеників, дім шістнадцять, двадцятого липня тисяча вісімсот сімдесят шостого року. Обидва подивилися пильно у вічі один одному: чиновник — не тямлячи себе від здивування, ювелір — підозрюючи в ньому злодія. Ювелір вів далі: — Ви можете лишити мені кольє на одну добу? Я видам вам розписку. — Так, звичайно, — промимрив пан Лантен і вийшов, засунув-\nрозшукуючи по дорозі якийсь солідний ювелірний магазин. Нарешті він побачив потрібний магазин і ввійшов, трохи соромлячись виставляти напоказ свою бідність, продаючи таку малоцінну річ. — Пане, — звернувся він до ювеліра, — мені хотілося б знати, скільки це, на вашу думку, коштує? Ювелір узяв кольє, оглянув його з усіх боків, зважив у руці, подивився ще раз через лупу, покликав прикажчика, щось тихо сказав йому, поклав кольє назад на прилавок і подивився на нього здалеку, щоб краще судити про ефект. Пан Лантен, збентежений такою довгою процедурою, вже відкрив було рота, щоб промовити: «Ну, та я добре знаю, що воно зовсім нічого не варте», — як раптом ювелір сказав: — Це кольє, пане, коштує від дванадцяти до п’ятнадцяти тисяч франків, але я куплю його тільки в тому разі, коли ви точно вкажете, яким чином воно вам дісталося. Удівець витріщив очі й так і скам’янів на місці з роззявленим ротом, нічого не розуміючи. Нарешті він пробурмотів: — Що ви кажете?.. Ви певні?.. Ювелір по-своєму зрозумів його здивування і сухо відповів: — Зверніться ще куди-небудь, може, в іншому місці вам дадуть дорожче. По-моєму, воно коштує щонайбільше п’ятнадцять тисяч. Коли не знайдете нічого вигіднішого, приходьте до мене. Приголомшений пан Лантен забрав своє кольє і поспішив вийти, підкоряючись невиразному бажанню обдумати все на самоті. Але на вулиці він не зміг стриматися від сміху: «Ох і бовдур! Спіймати б його на слові! От так ювелір: не може відрізнити підробку від справжнього!» І він пішов у другий магазин, на розі вулиці Миру. Як тільки ювелір побачив коштовність, вигукнув: — А, я чудово знаю це кольє, воно в мене куплене! Надзвичайно схвильований, пан Лантен спитав: — Яка йому ціна? — Я продав його за двадцять п’ять тисяч. Можу вам дати за нього вісімнадцять, але за законом належить, щоб ви спочатку вказали, як воно стало вашою власністю. Пан Лантен навіть сів, у нього ноги підломилися від здивування. — Так... але... все-таки огляньте його уважніше, пане, я завжди був певен, що кольє... фальшиве. — Будьте ласкаві назвати ваше прізвище, — сказав ювелір. — Прошу. Моє прізвище Лантен, я служу в міністерстві внутрішніх справ, живу на вулиці Мучеників, дім шістнадцять. Ювелір розгорнув книги, відшукав у них щось і сказав:\nши в кишеню згорнену квитанцію. Він перетнув вулицю, попрямував в один бік, помітив, що помилився дорогою, повернув до Тюїльрі, перейшов Сену, зрозумів, що знову йде не туди, і повернувся до Єлісейських полів, йдучи без будь-якої певної думки. Він силкувався обдумати, зрозуміти, в чому тут справа: його дружина не мала можливості придбати таку дорогу річ. Безумовно, ні. Тоді, значить, це подарунок! Подарунок! Від кого? За що? Він зупинився посеред вулиці, мов укопаний. Жахлива підозра ворухнулась у ньому: «Невже вона?..» Значить, і решта коштовностей — теж подарунки! Йому здалося, що земля хитається, що дерево, яке стояло перед ним, падає; він простяг руку і впав непритомний. Він отямився в аптеці, куди його занесли перехожі. Його провели додому, і він замкнувся у себе. До самої ночі він нестримно ридав, кусаючи хусточку, щоб не кричати. Потім, знесилений втомою і горем, ліг і заснув важким сном. Сонце розбудило його, він повільно встав, треба було йти в міністерство. Але після пережитого потрясіння працювати було важко. Він вирішив, що не піде на службу, і послав своєму начальникові записку. Потім згадав, що йому треба побувати в ювеліра, і почервонів від сорому. Він довго вагався, проте не міг же залишити кольє в магазині — він одягся і вийшов. Погода була чудова, синє небо розстелилося над усміхненим містом. Люди, засунувши руки в кишені, прогулювалися по вулицях. Дивлячись на них, Лантен думав: «Які щасливі багаті люди! Із грішми можна розвіяти навіть журбу; їдь собі, куди хочеш, подорожуй, розважайся! Ах, коли б я був багатим!» Він раптом відчув голод, бо нічого не їв з учорашнього дня. Але в кишені було порожньо, і він знову згадав про кольє. Вісімнадцять тисяч! Вісімнадцять тисяч! Чимала сума! Він попрямував до вулиці Миру і почав ходити туди й сюди тротуаром, навпроти магазину. Вісімнадцять тисяч франків! Двадцять разів він поривався зайти, і щоразу сором спиняв його. Але йому страшенно хотілося їсти, а в нього не було жодного су. Раптом він наважився й, щоб не дати собі часу передумати, перебіг вулицю і швидко увійшов до магазину. Побачивши його, хазяїн заметушився, ввічливо посміхаючись, подав стілець. Підійшли прикажчики і, ховаючи посмішки, скоса весело поглядали на Лантена. — Я зібрав відомості, пане, —\nце справді найрідкісніші скарби. Але вона тихенько посміхалась і повторювала: — Що вдієш? Мені це подобається. Це моя пристрасть. Я чудово розумію, що ти маєш рацію, але себе не переробиш. А я так люблю коштовності! І, перебираючи перлини, милуючись блиском і переливами гранчастих камінців, вона казала: — Ти поглянь, як вони чудово зроблені. Зовсім як справжні. Він посміхався: — У тебе циганський смак. Бувало, коли вони проводили вечори удвох, вона ставила на чайний стіл сап’янову шкриньку зі своїми «витребеньками», як називав їх пан Лантен, і починала розглядати фальшиві коштовності з такою пристрасною увагою, наче відчувала глибоку й таємну насолоду. При цьому вона незмінно одягала на чоловіка яке-небудь кольє і від щирого серця сміялася, вигукуючи: «Який же ти кумедний!», а потім кидалася йому на шию і палко цілувала його. Якось узимку, повертаючись з опери, вона дуже перемерзла. На другий день у неї почався кашель. Через тиждень вона померла від запалення легенів. Лантен мало сам не пішов за нею в могилу. Його розпач був такий жахливий, що він посивів за один місяць. Він плакав з ранку до вечора, серце йому краялося від нестерпної муки; голос, посмішка, вся принадність покійниці невідступно стояли в його уяві. Час не заспокоїв його горя. Навіть на службі, коли чиновники збиралися разом поговорити про новини, щоки його раптом надималися, ніс морщився, очі наповнювалися слізьми, обличчя скривлювалося — і він починав ридати. Він зберіг недоторканною спальню своєї подруги і щодня замикався там, щоб думати про неї. Все в кімнаті — меблі й навіть сукні — лишалися на тому ж місці, де вони були в останній день її життя. Але жити йому стало важко. У жінчиних руках його платні цілком вистачало на всі господарчі потреби, а тепер її не вистачало для нього самого. Він не міг зрозуміти, як вона примудрялася завжди подавати йому чудове вино і тонкі страви, яких тепер, на свої скромні кошти, він уже не міг собі дозволити. Він почав робити борги і бігав, шукаючи грошей, як людина, доведена до скрути. Лишившись одного разу без копійки за цілий тиждень до кінця місяця, він вирішив щось продати, і зараз же йому спало на думку позбутися жінчиних «витребеньок», бо в глибині душі він зберіг неприязне почуття до цієї «бутафорії», яка колись так дратувала його. Ці речі, які щодня потрапляли йому на очі, навіть трохи затьмарювали\n15 сказав ювелір, — і якщо ви не змінили наміру, я можу заплатити запропоновану мною суму. — Так, будь ласка, — пробурмотів чиновник. Ювелір витяг зі скриньки вісімнадцять великих асигнацій, перелічив їх і вручив Лантену. Той підписався на квитанції і тремтячою рукою засунув гроші до кишені. Потім, збираючись уже виходити, він обернувся до ювеліра, який усе ще посміхався, і сказав, опустивши очі: — У мене... лишилися ще коштовності... теж у спадщину... Може, ви і їх купите? — Звичайно, пане, — кланяючись, відповів ювелір. Один прикажчик утік, щоб не зареготати, другий почав голосно сякатися. Лантен, весь червоний, спокійно і поважно заявив: — Зараз я їх привезу. Він найняв фіакр і поїхав за коштовностями. Через годину повернувся, так і не поснідавши. Вони почали перебирати коштовності, оцінюючи кожну зокрема. Майже всі були придбані в цьому магазині. Тепер Лантен сперечався про ціни, гнівався, вимагав, щоб йому показали торгові книги, і в міру зростання суми все більше підвищував голос. Сережки з великими діамантами були оцінені в двадцять п’ять тисяч франків, браслети — в тридцять п’ять, брошки, персні й медальйони — в шістнадцять тисяч; убір із сапфірів та смарагдів — у чотирнадцять тисяч, солітер на золотому ланцюжку у вигляді кольє — в сорок тисяч; усе разом коштувало сто дев’яносто шість тисяч франків. — Видно, особа, якій це належало, вкладала всі свої заощадження в коштовності, — добродушно підсміювався ювелір. — Такий спосіб вкладання грошей нітрохи не гірший від усякого іншого, — поважно відповів Лантен. Домовившись з ювеліром, що остаточна експертиза призначається на наступний день, він пішов. На вулиці він побачив Вандомську колону, і йому захотілося вилізти на неї, як на призову вишку. Він відчував у собі таку легкість, що здатний був зіграти в чехарду зі статуєю імператора, яка маячила високо на небі. Снідати він пішов до Вуазена і пив вино по двадцять франків за пляшку. Потім він найняв фіакр і прокатався Булонським лісом. Оглядав зустрічні екіпажі з деяким презирством, насилу стримуючись, щоб не вигукнути: «Я теж багатий! У мене двісті тисяч франків!» Згадавши про міністерство, він поїхав туди, розв’язно зайшов до начальника і заявив: «Шановний пане, я подаю у відставку. Я одержав спадщину в триста тисяч франків». Він попрощався з колишніми співробітниками і поділився з ними своїми планами на майбутнє, потім пообідав в англійському кафе. Сидячи поруч з якимось паном, що здався йому цілком порядним, він не зміг подолати спокуси і повідомив з деякою манірністю, що одержав спадщину в чотириста тисяч франків. Уперше в житті йому не було нудно в театрі, а ніч він провів із повіями. Через півроку він одружився, його друга жінка була цілком порядною, але вдачу мала важку. Вона добре-таки помучила його.\n16 Несподівані думки Станіслав Єжи Лєц Навіть коли роти закриті, питання залишається відкритим. І зло хоче нас ощасливити. Свободу не можна симулювати! Іноді дзвони розгойдують дзвонарем. Для коней і закоханих сіно пахне по-різному. Будучи на вершині, ти перебуваєш над безоднею. Можна обплювати себе, не розтуляючи рота.\nБуло колись... До Россіні прийшов молодий композитор і попросив знаменитого композитора оцінити його новий твір. Россіні, ознайомившись із твором, сказав: «У вас тут є і нове, і гарне. Шкода лише, що гарне — не нове, а нове — аж ніяк не гарне». Після чудового виступу Шаляпіна в оперній виставі в Копенгагені до нього підійшла гарно вбрана поважна пані: «Пане Шаляпін, у Вас такий потужний голос! То чи не могли б Ви покликати мого шофера, я ніяк не докличуся». Коли Рахманінов переїхав до Америки, один критик запитав його, чому він так скромно вдягається. «А мені однаково, мене все одно тут ніхто не знає», — відповів Рахманінов. Минув рік, і композитор почув від того ж критика те саме запитання. На що отримав відповідь: «Я вдягаюсь скромно, бо все одно мене тут усі знають».\nКуточок гумору — Миколо, і куди ото ти дивишся? Твоя дружина купила собі такий купальник, з якого все видно! — Так тепер я тільки туди і дивлюся!\n*** — Послухай, у мене є геніальний план: давай разом відкриємо в центрі міста ювелірний магазин. — Давай краще ти відкривай, а я постою на шухері.\n*** — Уявляєш, учора на лекції наш професор заявив, що показує електромагнітні хвилі. — І що ж? — Половина студентів їх побачили…\n*** Бреде п’яний по тротуару і об кожен стовп стукається головою. До нього підходить інший чоловік: — Може, тобі допомогти? — Ага. Порахуй, скільки у мене на лобі ґуль? — Шість! — Тоді нормально. Ще два стовпи, і я вдома.\nПоповнилися бібліотеки книгами, а серця — любов’ю Добіг кінця соціальний проект Корюківської міської молодіжної організації «Альтернатива» «Культурна родина — читаюча дитина». Кожна сільська бібліотека отримала поповнення свого фонду. «Це відбулося завдяки зусиллям багатьох великих і малих добродійників, — каже керівник «Альтернативи» Володимир Онищук. — Адже до благородної справи долучилися не тільки ті, хто внесли великі суми, а й ті, хто, заходячи в магазини «Техно-світ», «Гаврюш» та «Космохімія», клали невеличкі суми». Під час різдвяного туру з вертепом у селах Олександрівка, Сядрине, Наумівка, у селищі Холми було зібрано 670 гривень. Крім того, кошти пожертвували: 500 гривень — кредитна спілка «Корюківська», 300 гривень — приватний підприємець із Корюківки Віктор Величко, 150 гривень — від громади села Буда, 700 гривень наколядував у Чернігові на фестивалі «Коза» різдвяний вертеп «Альтернативи». На зібрані кошти в сумі 3190 грн було придбано дитячі книги в Чернігівському культурно-мистецькому центрі «Інтермеццо». А ще книги подарували: благодійний фонд Л. Кучми «Україна» — на 17 тис. 500 грн; книгарня на Пушкінській (Київ) — на суму близько 3 тис. грн; сім’я Калинюків зі Львова — на суму близько 300 грн; Олена Галущенко з Корюківки — на 300 грн; видавництво «Свічадо» зі Львова — на 500 грн; приватні підприємці міста Оксана Германович, Сніжана Тройно і Леонід Купрієнко — загалом на суму близько 1000 гривень; КМЦ «Інтермеццо» — близько 300 гривень; молодіжна організація «Альтернатива» — 400 гривень. Дитячі Біблії подарувала баптистська громада міста Корюківка (пастор Ігор Григор’єв). Загальна сума залучених коштів — 26 000 гривень. Дякуємо всім, хто долучився до проекту книгами, коштами, транспортом, а також осо-\nТеатральна афіша Чернігівський академічний музичнодраматичний театр ім. Т.Шевченка 5 лютого, середа — суперфіналіст третього сезону Всеукраїнського проекту «Х-фактор» Євген ЛИТВИНКОВИЧ. Поч. концерту — о 19.00. Тел. каси театру: 699-360.\nЧернігівський Молодіжний театр 31 січня — Б.Шоу «Пігмаліон». Поч. вистави — о 19.00. Тел.: 774-953 і 778-948. блива подяка нашим партнерам-друзям — це Спілка української молоді (Неля Лавриненко) та NED. Інформаційну підтримку здійснювали районна газета «Маяк», Чернігівська телерадіокомпанія «Сівер-центр», Інтернет-ресурси: «Корюківка — наше місто», «Північний вектор», «ПіК», сайт Корюківської міської ради. Нещодавно до Корюківки завітали гості з Києва — письменники Віталій та Дмитро Капранови. Приїхали з барикад Майдану. Подарували годину прекрасних пісень на слова українських поетів. А ще розказали про книги свого видавництва «Зелений пес». Письменники презентували книгу 2013 року в Україні для родини — «Мальована історія Незалежності України». Книга швидко розійшлася в родини корюківців та мешканців сіл, поїхала й до Мени та Величківки. Запальні пісні у виконанні братів Капранових не залишили байдужими нікого в залі Корюківської школи мистецтв. Письменники Капранови були подивовані атмосферою, що панувала під час зустрічі, пообіцяли співпрацювати із громадськими організаціями Чернігівщини й завітати до Ніжина на фестиваль «Гоголівка», а також виступити в Ніжинському педуніверситеті імені М. Гоголя.\nУкраїнський театр у Польщі — це театр «Навпаки» Життя українців у Польщі вже другий рік звеселяє творчість театральної групи «Навпаки». Саме таку цікаву назву обрали молоді й завзяті театрали з міста Гданськ. Художнім керівником театральної групи є заслужена артистка України Оксана Терефенко, а менеджером — Павло Зарічний. Ось що пишуть про себе молоді українські театрали у Польщі: «Кожного року Шевченківські концерти мотивували молодь з гурту живого слова до підготовки артистичних програм. У 2012 році група студентів, яку очолювала Оксана Терефенко, студентка Студіум вокально-акторського ім. Данути Бадушкової в Гдині, вирішила внести зміни щодо сприймання Шевченківських концертів. Пишномовність змінила на гумор, урочисте вбрання — на щоденний одяг, а тему мучеництва заступила молодіжною бадьорістю. Саме тому повстала аматорська театральна група «Навпаки», яка складається з кільканадцяти молодих, талановитих і творчих людей». Прем’єрна вистава театру «Навпаки» відбулася 1 квітня 2012 року під назвою «В мальованій скрині» під час Шевченківського концерту. Незважаючи на те, що старша аудиторія обережно і стримано реагувала на експеримент театру, більша частина залу була задоволена інноваційною інтерпретацією романтичної творчості найбільшого українського поета, зауважили молоді театрали. Театральна група «Навпаки» проїхала з гастролями кількома містами Польщі з власною інтерпретацією вистави «Мина Мазайло» за п’єсою Миколи Куліша.\nУ світі цікавого В Англії до мера міста треба звертатися «містер мер», навіть якщо мер — жінка. У Швейцарії немає орденів і медалей — щоб показати рівність усіх громадян. За законами штату Алабама заборонено використовувати ти для оранки бавовняного поля слонів. На вулицях Кембриджа заборонено грати в теніс. В Уругваї дуелі були дозволені аж до 1992 року. Прізвища були введені в Туреччині лише з 1 січня 1935 року. у. У Ріо-де-Жанейро з 10-ої вечора до 5-ої ранку водіям дозволено їздити на червоне світло світлофора. Це запровадили, щоб зменшити ризик пограбувань автомобілістів.\nСцена з вистави «Пігмаліон»\nПублікації нашої газети не старіють ть Шукайте, читайте газету\nХочемо нагадати читачам про основні публікації попередніх номерів нашої газети «Світ-інфо»: Про нелегке сьогодення українського села. Невідомі сторінки злочину комуно-радянського режиму — аварії на Чорнобильській атомній станції. Таємниці роману «Майстер і Маргарита» і його автора. Останнє слово Юрія Луценка в суді. Касетний скандал у парламенті. Чому Україні не дають Нобелівської премії? Невідоме в біографії Олександра Довженка. Попри кризи, мільярдів доларів в українських олігархів більшає. Нелегка правда про партизанський рух. Як розвалювався Радянський Союз? Автомобіль ветерану — в 140 років. Люстрація: що нам робити з нашим комуно-радянським минулим? Гроші на Жовтневий переворот. Українців — на експорт у рабство. Як «гартувалася» нова радянська еліта? Міфи і правда про так званий «Матч смерті». Комуністичний режим проти української культури. Як руйнували духовні святині. Вас зацікавили ці публікації і ви хотіли б їх прочитати? Цей і всі попередні номери газети можете знайти в нашому кореспондентському пункті — у Чернігівському культурно-мистецькому центрі «Інтермеццо». КМЦ запрошує щодня з 10-ої години. Адреса: м. Чернігів, вул. Шевченка, 9.\nЧернігівський культурно-мистецький центр «Інтермеццо» 14000, м. Чернігів, вул. Шевченка, 9, тел. (0462) 973-628, 973-629, (063) 236-18-03 http://intermezzo. org.ua. e-mail:kmc.intermezzo@gmail.com ІCQ: 605-110-856 Послуги: в продажу книги, музика, мистецтво, сувеніри, канцтовари, а також туризм, екскурсії, проведення презентацій, прес-конференцій, творчі зустрічі, кава, зручності.\nЧернігівська міська організація Суспільної служби України Види послуг: соціальний патронаж, видавнича діяльність, сприяння вихованню дітей, відродженню духовних і національних традицій. Вул. Шевченка, 9. Тел. (066) 760-86-83, (0462) 973-628, 973-629. Вас зацікавила наша газета, її публікації? Тоді Ви можете допомогти в її виданні, внісши будь-яку благодійну суму на рахунок газети. Цим Ви підтримаєте видання незалежної української преси.\nКошти на видання газети можна вносити на банківський рахунок: Установа банку: ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023 Код отримувача: 1770703038, Рахунок №26207010411229, Отримувач: Антоненко Петро Якович.\nГазета "Світ-ІНФО" №24