«Набережний квартал» тримає своє слово!\nЖК «Набережний квартал» росте і розбудовується. З радістю повідомляємо, що забудовник, як і планував, здав в експлуатацію першу, другу та третю секції свого флагманського житлового комплексу у м.Вінниця. Новосели зможуть гідно оцінити відповідальний підхід забудовника до виконання своїх зобов'язань і забезпечення своїх клієнтів кращими рішеннями, що існують сьогодні на ринку нерухомості.\nУсі зовнішні та внутрішні роботи у 1-ій, 2-ій та 3-ій секціях було завершено у 4-му кварталі 2016-го. Тоді ж відбулося підключення їх до загальних міських мереж – електро-, газо- та водопостачання і каналізаційної системи. Забудовник заздалегідь передбачив встановлення власної електропідстанції. А це означає, що навіть зараз – в період святкових перевантажень мережі, проблем у мешканців будинку не виникатиме.\nУсіх обіцянок «Набережний квартал» дотримався: звів будинок відповідно до заявлених термінів та будівельних стандартів.\nКожна оселя обладнана сучасним індивідуальним газовим котлом та лічильниками, що надзвичайно актуально з точки зору сучасних енергоощадних тенденцій. Будинок зведено з використанням сучасних систем теплоізоляції з мінераловатним утеплювачем, встановлено металопластикові вікна європейської якості.\nДвір новобудови невдовзі стане місцем комфортного сімейного дозвілля, адже тут передбачено зелену зону, спортивні та ігрові майданчики, що є безумовною перевагою житла у новобудові.\n«Набережний квартал» щиро вітає щасливих новоселів з початком прекрасної сторінки у житті! А їхнім майбутнім сусідам повідомляє, що чергова здача в експлуатацію – не за горами. На черзі здача 6-тої та 7-мої секції житлового комплексу.\nСаме час замислитись над придбанням стильного і затишного житла в одному з найзручніших житлових комплексів Вінниці!\nТому поспішайте дізнатися про актуальні пропозиції та проконсультуватися у наших менеджерів. Приходьте на індивідуальну консультацію та екскурсію будівництвом, щоб обрати свою квартиру.\nВул.Київська, 29, телефон: (098) 732 33 33.\n06 січня 2017 - 14:40\nТеги: Вінниця нерухомість Набережний квартал


Шафа-сейф ШКГ-10 УС | Інтернет-магазин УХЛ-МАШ\nПродукціяОфісні мебліОфісні шафиАрхівні шафиШафа-сейф ШКГ-10 УС\nШафа-сейф ШКГ-10 УС\nХарактеристики Шафа-сейф ШКГ-10 УС\nМодель ШКГ-10 УС\nГлибина (мм) 465\nТип упаковки Дно+кутик+стрейч\nКанцелярські Шафи ШКГ-10 УС призначені для зберігання документів. Вони спрощують розміщення великої кількості паперів, залучених до роботи компанії. Всередині шафи легко поміщаються теки, стопки з діловими паперами та дрібний офісний інвентар. Це допомагає групувати інформацію, тому співробітникам легше знаходити потрібні документи. Шафа володіє високою місткістю, що допомагає звільнити приміщення від зайвих паперів. Розглянемо особливості канцелярської шафи ШКГ-10 УС.\nОгляд і переваги шафи для документів\nОфісна шафа має зварну конструкцію, що підвищує надійність виробу. Для її виробництва використовується сталь товщиною 1,2 мм. Завдяки цьому шафа витримує помірні навантаження і менше схильна до зносу. Металеві поверхні проходять спеціальну обробку і фарбуються порошковою фарбою. Це захищає виріб від корозії, викликаної вологою чи контактом з рідинами. Висота корпусу становить 1970 мм, тому людині легко дістати до верхніх полиць. Для більшої надійності верхня полиця жорстко приварена до каркаса. Решта полиць регулюються з кроком 50 мм. При необхідності шафу можна комплектувати додатковою полицею.\nДокументи повинні зберігатися в безпеці, тому канцелярська шафа оснащена механічним замком. Ригельна система забезпечує трирівневе замикання дверей, значно підвищуючи стійкість до злому. Шафа замикається надійним сейфовим замком KABA MAUER німецького виробництва. Міцні двері посилені ребром жорсткості, завдяки чому менше схильні до деформації. На одній з дверей передбачені фіксатори, що дозволяють блокувати положення дверей. По контуру їх рами закріплені силіконові амортизатори. Вони знижують рівень шуму при закритті, щоб не заважати роботі персоналу. Це робить канцелярські шафи ШКГ-10 УС вигідним придбанням. Замовити їх можна на сайті УХЛ-МАШ за найкращою ціною.


У Франківську багатодітна матір скаржиться на водіїв, які мнуть посвідчення дітей та відмовляються їх перевозити - Галицький Кореспондент\nГоловна | Новини | У Франківську багатодітна матір скаржиться на водіїв, які мнуть посвідчення дітей та відмовляються їх перевозити\nБагатодітна матір прийшла на прийом до мера зі скаргою на маршрут на №48 та керівника управління транспорту і зв’язку Олега Ганчака. Вона заявила, що він відповідає відписками.\nПані Лілія розповіла, що водії відмовляються перевозити безкоштовно її дітей. Ба більше, мнуть і викидають їхні посвідчення та простягають до них руки.\n«Вони жбурляють посвідчення дитини з багатодітної сім’ї. Пишу з 2010 року скарги і толку немає. Скільки вже можна їх писати? В суботу і в неділю знову зімнули посвідчення, а вони діють до 2020 року. Буває, що одного залишають на зупинці, або простягають руки. Хто їх відновить? До яких пір буде тривати приниження дітей? Я візьму своїх п’ять синів і зробимо революцію у Франківську», – заявила жінка.\nМати жінки додала, що її також водії відмовляються перевозити за посвідченням реабілітованої. Каже, називають хамкою та навіть якось порвали ґудзики на одягу.\nВ усьому цьому жінки звинувачують начальника управління транспорту і зв’язку. Кажуть, він не на своєму місці та не справляється з роботою.\nСам Олег Ганчак пояснює, що у його відповідях все чітко написано і на всі звернення управління реагувало. До того ж він попросив міського голову Руслана Марцінківа провести розслідування його роботи. Мовляв, так буде зрозуміло, хто є хто.\nКатегорії: Влада, Життя, Комуналка, Новини, Офіційно, Притрафунки, ФотоПомічено: водій, громадський транспорт, діти, Марцінків, прийом


April 13, 2018, 4:38 PM 2018-08-28T21:02:55\nКрім Ферелла госпіталізували ще двох людей\nАмериканський актор Вілл Ферелл потрапив до лікарні після ДТП в Каліфорнії. Про це повідомляє портал TMZ.\nАктор їхав на пасажирському сидінні позашляховика. За словами очевидців, в його машину в’їхав інший автомобіль.\nКрім Ферелла госпіталізували двох людей. Які саме травми отримав актор поки невідомо, але коли його несли до відділення, він говорив по телефону. Жінка, яка їхала з ним в одній машині, ймовірно, постраждала серйозніше – у неї була сильна кровотеча. Після аварії на дорозі залишилося кілька порожніх пивних пляшок. З якого автомобіля вони вилетіли – не відомо.\nФеррел відомий завдяки участі в гумористичному шоу Saturday Night Live. Він єдиний актор, який отримав нмоінацію на «Еммі» за участь в програмі. Після відходу з шоу почав активно працювати в кіно не лише як актор а й сценарист і продюсер.


Всесвітня історія. Cередньовіччя і нові часи / Крип'якевич = Книга: Всесвітня історія. Cередньовіччя і нові часи / Крип'якевич =UkrKniga.org.ua= =УкрКнига.орг.юа=\nКожний отаман добрий, коли матиме добрих помічників. / Яків Гальчевський\nСкачати одним файлом. Книга: Всесвітня історія. Cередньовіччя і нові часи / Крип'якевич\nВсесвітня історія. Cередньовіччя і нові часи / Крип'якевич\nСЕРЕДНІ ВІКИ 1. Візантійська держава\nСередньовіччя. Занепад західноримської держави був подією незвичайної ваги для розвитку Європи. Перестала існувати держава, що впродовж тисячоліття була осередком політичного розвитку євразійського світу й огнищем культури для далеких країн та народів. Італію і всі зроманізовані провінції захопили північні варвари. Рим і всі великі міста були спалені, знищені й лягли в руїнах, обезлюдніли давні густі села, занепали хліборобство, промисловість і торгівля, по давній високій культурі полишилися тільки сумні останки. Це була страшна історична катастрофа.\nДавнє життя занепало, але почалося нове життя на нових основах, в нових центрах, у змінених формах. Нову епоху історії, що наступила по стародавніх віках, називаємо с е-редньовіччям. Цю добу числимо від занепаду, західноримської держави в 476 р. до відкриття Америки в 1492 p., отже разом понад десять століть. Середньовіччя від стародавніх віків відрізняється передусім тим, що історичні події відбуваються в усій Європі, а не тільки над Середземним морем, як це було в старовині. Середземноморський світ у середньовіччі мав далі своє велике значення, але не таке необмежене, як до того часу. Осередок римської держави — Італія — на' пару століть втратила цілком своє значення. Вона стала тереном, по якому перевалювалися хвилі переселення народів, і довго не могла прийти до рівноваги. Лише зріст могутності папства підняв значення нового Риму. Потім в Італії розвинулися багаті торгові міста, і серед добробуту почала наново творитися культура гуманізму, якої, впливи охопили всю Європу. Але це прийшло лише по кількох століттях, а поки що, на початку середньовіччя, Рим тільки поволі старався відзискати своє передове місце.\nКрісло епохи раннього середньовіччя\nУ щасливому становищі знайшлася східноримська, або візантійська, держава зі столицею у Константинополі. Вона зуміла охоронитися від заливу варварів, заховала непорушену давню організацію і культуру та продовжувала імперіалістичні змагання давнього римського цісарства. Під проводом Візантії довгий час утримувалися Західна Азія, Північна Африка і навіть частина Італії, а під культурним її впливом були всі Балкани і Східна Європа. Але пізніше в боротьбі з арабами візантійське цісарство втратило східні провінції, обмежилося до самого Валканського півострова і закостеніло в своїм розвитку.\nОрієнтальний світ іще раз проявив свої творчі сили, видаючи з .себе арабську культуру, що захопила своїми впливами значну частину Середземноморського побережжя. Це було третє південне вогнище культури, що доповнювало римську і візантійську цивілізації.\nХоч середземноморські народи мали провідне значення в культурі, проте їхні політичні впливи не мали вже такої монополії, як у старовинних віках. Вони не мали вже такої сили, щоб повторити завоювання Александра Великого або золотого віку римської держави. До голосу приходили народи Півночі. На історичній арені появляються все нові народи, що будують свої держави й організують своє життя. Найперше до. значення дійшли германи, ті, що своїм наступом зруйнували римську державу. Різнорідні племена під проводом войовничих ватажків займають нові землі й на них поширюють свою владу, їхні держави спочатку були нетривкі, легко розпадалися і завмирали, але пізніше варварські володарі дійшли до вищої культури, набралися державницького досвіду й утвердили життя своїх країн..Найбільші границі й найбільшу силу добула франкська держава, з якої постали пізніше королівства Франції й Німеччини. Германські племена заснували свої держави також в Англії й на Скандинавському півострові, а мандрівні нормани дали почини державного життя на різних далеких побережжях. За германами з черги пішли слов'яни. У Середній Європі постала держава Самона, а потім великомо-равська держава. Пізніше заснували свої державні осередки чехи, поляки, полудневі слов'яни. Але найбільша і най-сильніша була київська держава, що обхопила Східну Європу і запанувала над Чорним морем. Свої окремі держави засновували також азійські пришельці — авари, болгари, мадяри. Нові державні організації своєю мережею обняли всю Європу аж до далеких північних окраїн.\nНові народи принесли свій власний устрій і побут. Давня висока державна організація Риму з універсальним законодавством і незрівнянною адміністрацією пішла в забуття. Нові володарі для своїх держав творили власну організацію, спочатку по-варварськи примітивну, але приспособлену до місцевих відносин. З малих початків пізніше виросли цілі організаційні системи, закінчені і в'сесторонні, що довгими століттями служили потребам нового громадянства, як, наприклад, феодальний порядок на Заході або лицарська дружина в українській державі\nКультура початків середньовіччя в Європі відрізняється від старовини своїм релігійним характером. Християнство опанувало молоді народи і витиснуло на їхнім житті незнищи-ме тавро. Європа поділилася на дві частини: східну, що прийняла з Візантії східний обряд, і західну, що стояла в сполуці з Римом. Релігія сягала дуже глибоко в побут та обичаї народів і стала основою розвитку їхньої духової культури.\nВізантійська держава. Константинополь, .побудований Константином Великим на місці старовинного Візантію, лежав на перехресті торговельних шляхів з Європи до Азії і з Егейського моря до Чорного і в короткому часі дійшов до незвичайного розвитку й добробуту. Коли ж після смерті цісаря Феодосія в 395 р. прийшло до поділу римської держави, Константинополь став столицею східноримського, або візантійсько-г о, цісарства. Тоді настали часи його світлості й величі. Щоб охоронити столицю від наїзду варварів, цісарі укріпили Константинополь могутніми мурами та розбудували і прикрасили місто величавими будовами й пам'ятниками, намагаючися перевищити старий Рим, — і свою мету осягнули, тим більше що давня столиця занепала серед хуртовини переселення народів. «Новий Рим» став спадкоємцем старого.\nСхідноримська держава спочатку обіймала всі східні провінції Риму, отже Балканський півострів, Малу Азію, чорноморські колонії, Сирію, Месопотамію, Єгипет. Це були країни\nЮвелірні вироби раннього середньовіччя грецькі або такі, що від часів Александра Великого пересякли-ся еллінською культурою. Греки мали всюди свої оселі, а грецька мова була головною мовою, якою порозумівалися різнорідні народи Сходу. Тому східноримська держава прийняла грецький характер. На цісарському дворі, у законодавстві, в адміністрації уживали за традицією латинську мову, але в церкві, письменстві, науці, а передусім у щоденному житті, в промислі, торгівлі панувала тільки грецька мова. Тим-то візантійська культура в короткому часі почала відокремлюватися від римської і прийняла окремий, самостійний характер, що був синтезою західних і східних елеменгів.\nПо смерті Феодосія східну частину римської держави взяв його син Аркадій (395—408); він не визначався особливим талантом, і в його імені рядили могутні міністри Руф, Євтропій і Антемій, а також амбітна цісарева Євсебія. На самім початку володіння Аркадія держава знайшлася у великій небезпеці, бо над Дунаєм появилася орда гунів. З трудом тільки пощастило їх відперти, і вони пішли на захід. Невдовзі знову виросла на границі нова грізна сила, а саме вестготи об'єдналися в одну державу під проводом талановитого князя Аларіха. Аркадій мусив укласти з ними угоду й осадив їх в Іллірії. Але наплив германів викликав реакцію серед грецько-римського населення, у Константинополі прийшло до розрухів, і розбурхана юрба вирізала 7000 готів. Під впливом цих Подій уряд Аркадія почав очищувати армію від германських вояків, а головні вищі становища обсадив римськими офіцерами. Це значно скріпило суцільність війська.\nНаслідником Аркадія став його малолітній син Феодосій II (408—450), іменем якого рядила спочатку його сестра Пуль-херія, потім жінка Євдокія. Над державою висіла все небезпека з боку гунів, що зорганізувалися у велику силу під проводом Аттіли. Уряд Феодосія всіма силами намагався утримати '' мир із варварами і погодився платити Аттілі щорічну данину. Але рівночасно дбав про реорганізацію війська і будову нових твердинь. Саму столицю, Константинополь, було поширено й обведено новими сильними мурами, валами й ровами, так що вона могла ставити опір найгрізнішому ворогові. Ці укріплення протривали аж до кінця візантійської держави, й останки їх залишилися дотепер. , Завдяки цим оборонним заходам східноримська держава скріпилася внутрішньо і могла опертися заливові варварів. В організації держави важливою подією був кодекс Феодосія — збірка давніх цісарських едиктів. Він став основою пізнішого славного кодексу Юстініана. Єдності держави поважно загрожували внутрішні релігійні спори. Тоді постали єресі несторіян і монофізитів, щорізним способом толкували єство.Христової натури. Цими справами займалися два Собори — третій Ефеський в 431 р. і четвертий Халкедонський в 451 р.\nПо Феодосії II східноримським цісарем було проголошено офіцера гвардії Марціана (450—457), що взяв за жінку сестру цісаря Пульхерію. Він почав гострий курс супроти гунів і відмовив Аттілі гарачу. Невдача гунів у Галлії у боротьбі з західною державою визволила і східне цісарство від цього ворога. Дальший східноримський цісар Лев (457—474) походив з фракійського племені бесів, а добув собі ім'я як полководець. Його помічником був начальний вождь Аспар з аланського племені. Східна держава за, його влади забезпечила собі границю над Дунаєм, а також скріпила своє становище на сході супроти Персії. Серед миру поволі почав вертатися у східних провінціях давній добробут.\nЦісар Зенон (474—491) прислужився для своєї держави тим, що затримав похід германських ватаг на Балканський півострів. У 487 р. король остготів Теодоріх Великий рушив на Константинополь, але Зенон зумів приєднати його до себе, назначив його намісником Італії і спонукав до того, щоб він із своїм військом пішов на захід. Цісар Анастасій (491—518) також головну увагу звертав на північну границю й успішно відпирав ватаги слов'ян і турецьких болгар, що безнастанно нападали на Фракію, Македонію і Фессалію. Також на сході він вів боротьбу з персами. Обидва цісарі мали багато клопоту з церковними справами, особливо з єрессю монофізитів, що добула собі багато прихильників.\nЮстініан Великий. Після недовгого володіння Юстіна І (518—527) володарем візантійської держави став Юстініан (527—565), якого пізніше назвали Великим. Це був найвизначніший володар не тільки у Візантії, але й в усій Європі того часу. Він не вдовольнявся східним цісарством, а поставив собі ширшу мету — обновити давню римську державу в її границях аж по Атлантичний океан. Мала постати одна велика імперія під одним цісарем. До цієї мети Юстініан змагав уперто й консеквентно. Цісарський маестат він намагався підняти до такої величі, як він був за золотого віку римського цісарства. Цісар був джерелом і осередком усієї влади; він назначав й усував усіх урядовців, сам визначав їм обов'язки і завдання і сам притягав їх до відповідальності. Вірною помічницею Юстініана була його дружина Феодора, колишня акторка, що визначалася великою красою і незвичайним державницьким хистом. Вона підтримувала цісаря у всіх трудних хвилинах, а під час народного бунту 532 р. своєю відвагою врятувала йому корону. Повстання вибухло під час перегонів у цирку. Це були улюблені народні ігрища, і навіть політичні партії приймали краски спорт-ових об'єднань. Також був звичай, що у цирку юрба викликувала свої бажання цісареві. Під час такої святочної вистави одна з партій зажадала, щоб цісар звільнив зненавиджених міністрів. Юстініан погодився на це, але юрба з окликами «Ніка!» («Перемагай») кинулася на цісарську палату й почала її руйнувати. Переляканий Юстініан хотів уЖе залишити столицю, але Феодора заявила, що цісарі не втікають, і за її наказом полководець Велізарій з військом увійшов у гіподром і безоглядно винищив бунтівників. Від того часу остаточно народ втратив право вносити петиції до цісаря, політичні клуби було розпущено, й Юстініан утвердив свою необмежену владу. Свої змагання до об'єднання держави Юстініан розпочав від Африки. В 533 р. він вислав воєнний флот з 20000 війська під проводом Велізарія проти вандалів, що опанували околиці Карфагена. Цісарський полководець виконав блискуче своє завдання, переміг війська вандальського короля Галімера, добув Карфаген й осадив тут візантійську залогу. Вандальська держава перестала існувати.\nВ 535 р. Велізарій рушив на Сицгілію, а звідти до Італії проти остготів. Він захопив Неаполь, але не міг добути Рима, в якому боронився король Вітігіс. Зате повелося йому здобути Равенну, де була столиця остготів. Налякані остготи жертвували йому королівську корону, щоб він тільки відступив від Юстініана. Велізарій ніби погодився на це, але як тільки дістав у свої руки остготський скарб, проголосив Равенну власністю Візантії. Невдовзі остготи знову розпочали боротьбу. Цісарські сили були заслабі, щоб їм опертися, і війна протягалася довгі роки. Врешті другий візантійський полководець, Нарсес, у 552 р. у новому поході розгромив остготів під Тадіне й опанував Рим. У 554 р. візантійський флот захопив також частину Іспанії. Юстініан осягнув свою мету. Італія і західні провінції перейшли під владу Візантії. Але ці завоювання не були тривкі, бо невдовзі Італію опанував новий германський нарід — ланго-барди. Тільки Равенна з округою залишилася довше під візантійською владою.\nЮстініан не міг ужити на заході усіх своїх сил, бо рівночасно мусив обороняти північні й східні границі. В 540 р. дика орда болгар переправилася через Дунай, знищила Фракію і загналася „аж до Корінфа. В 559 р. під Константинополем явилися гуни і слов'яни. Старий Велізарій ледве зміг їх відігнати. На сході до чимраз більшої сили приходила перська держава. Король Хосров зайняв Вірменію та Сирію, і Юстініан мусив зобов'язатися платити йому данину.\nУ внутрішній управі держави найважливішим ділом Юстініана була кодифікація римського права. Вже давніші цісарі не раз намагалися зібрати разом правні едикти, але ніколи ця праця не була покінчена. Юстініан установив окрему комісію під проводом знаменитого юриста Трібонія, і вона списала головні закони від часів цісаря Адріана в один кодекс Юстініана у 529 р. (доповнений у 534 р.). На цій основі складено підручники римського права, які заведено у правничих школах. Кодекс Юстініана став основою і зразком законодавства на довгі століття.\nЮстініан займався багато церковними справами. Царго-родський патріархат доходив до все більшого значення, але церква в усьому мусила триматися декретів цісаря. Юстініан винищував останки поганства і в 529 р. закрив Платонівську академію в Афінах. Прихильники неоплатонізму переселилися на двір перського короля. Поширилися тоді християнські місії, що сягали в далекі країни — до Африки, Аравії, за Кавказ, у Чорноморщину. Свою столицю Юстініан прикрасив величавою церквою св. Софії — Божої Премудрості, що була найбільшою святинею в усім християнськім світі\nБоротьба з персами й арабами. Після смерті Юстініана візантійська держава втратила розмах і гін до експансії. 4 Наслідники великого володаря мусили зосередити всю увагу на охороні границь. Юстін II (565—578) забезпечив наддунайську смугу від аварів — нового турецько-монгольського народу, що осів над Тисою. Тїберій П (578—582) і Маврікій (582—602) вели боротьбу з персами, що по-кінчилася значним успіхом: Вірменія перейшла.під протекторат Візантії. Але рівночасно авари й словляни перейшли Дунай і появилися під мурами Константинополя. Слов'янські племена залишилися над Дунаєм, і невдовзі Балканський півострів у північній частиш прийняв слов'янський характер. Маврікій поляг у ворохобні, а престіл добув вояк низького походження Фока (602—610). Але і він згинув серед розрухів\nЦе був талановитий й енергійний володар, що зумів утримати державу серед надзвичайно важких відносин. Перси з незвичайною нагальністю кинулися на візантійські землі, зайняли Сирію, добули Єрусалим 614 р. і з тріумфом вивезли дерево св. Хреста як здобич до своєї країни. В 619 р. у перські руки дістався Єгипет, а в 626 р. авари й перси спільно облягли Константинополь. Іраклій не упав на дусі серед тих катастроф, а виступив проти ворога з великим військом і погромив персів під Ніневією у 627 р. Умер тоді король Хосров, у Персії настали внутрішні розрухи, і Візантія відзискала всі утрачені землі. Але ледве покінчилася ця затяжна війна, над візантійською державою нависла нова небезпека: араби, зорганізовані наукою Магомета, кинулися до боротьби з християнством. Каліф Омар в 634 р. рушив на Сирію і захопив головні твердині. Святе місто Єрусалим в 637 р. дісталося в руки магометан і під владою ісламу залишилося аж до хрестоносних походів: Невдовзі арабські війська вдерлися до Єгипту.\nКонстантин П (641—688) упродовж усього свого життя вів боротьбу з арабами. Але не зміг затримати розгону фанатичних орд. Арабські війська зайняли цілу Північну Африку, а арабський флот погромив візантійців на морі й опанував Кіпр, Родос та інші острови. Щоб скріпити оборонність земель, які ще ''залишилися при Візантії, цісар перевів важні реформи в\nадміністрації, а саме: всю владу зосередив у руках військових комендантів — стратегів, так що цивільні уряди підлягали військовим; на випадок небезпеки стратег міг покликати до оборони все населення і всі господарські сили своєї округи.\nЗа цісаря Константина IV (668—-685) арабський воєнний флот двічі облягав Константинополь. Але могутні мури оборонили столицю, а «грецьким вогнем» (рід стрільного пороху) візантійці знищили багато арабських кораблів. У 677 р. коло побережжя Памфілії візантійський флот так погромив арабські воєнні сили, що каліф Моавія мусив просити миру й навіть зобов'язався платити данину цісареві. Завзяття візантійців врятувало Європу від арабського поневолення. Сирія і Єгипет уже не вернулися під християнську владу, але араби далі на північ уже не посунулися. Серед війни з арабами Візантія понесла деякі втрати над Дунаєм. Тут появилася нова турецька орда — болгари. Вони завоювали наддунайських слов'ян і заснували між ними свою державу. Лінія візантійських укріплень уступила на Балканські гори. В тому часі відбувся у Константинополі четвертий Собор (680— 681 pp.), на якому було осуджено остаточно монофізитизм, а римському папі признано верхшшу владу над усією церквою.\nІконоборство і занепад держави. Лад у державі завів цісар Лев III (717—741), засновник Ісаврійської династії, родом з Малої Азії. Він добув собі ім'я як стратег тим, що розбив арабів і визволив Константинополь від їх облоги. Перемога під Акроїнос у 739 р. дала Візантії на довгий час мир. Цісар Лев перевів реорганізацію адміністрації, великі провінції (теми) поділив на менші округи і віддав їх в управу військових ко-мандантів. Ці намісники були залежні прямо від цісаря. Лев зайнявся також соціальними відносинами й урегулював відносини малих , землевласників, на яких спиралося хліборобство. Як усі візантійські цісарі, втручався в церковні справи і викликав довголітню внутрішню боротьбу за почитания ікон. У 726 р. він видав едикт, яким забороняв почитати образи святих. Цей цісарський наказ ішов назустріч орієнтальним ригористам, що пошану ікон уважали за ідолопоклонство. Але проти цісаря повстали численні монастирі, в яких особливо почитали ікони й реліквії святих. Римські папи також осудили виступ цісаря. Але Лев був не-уступливий і безоглядно нищив ікони, як також тих, що їх почитали. Всякі кари, в'язниці, тортури, прогнання, навіть кара смертю — це були засоби, якими цісар добував собі послух. Ту саму політику вели цісарі Константин V (741—775) і Лев IV (775—780). Ці переслідування покінчила щойно цісарева Ірина (780—802), що на основі постанов Собору в Нікеї 787 р. привернула почитания ікон. За пізніших цісарів (Никифор — 802— 811, Михаїл І — 811—813, Лев V — 813—820, Михаїл П — 820—829, засновник Фрігійської династії, Теофіл — 829—842) раз перемагала партія іконоборців, раз прихильники ікон. Врешті цісарева Феодора, що правила в імені малолітнього сина Михаїла ПІ (842—867), в 843 р. святочно обновила культ ікон.\nСеред цих внутрішніх роздорів Візантія втратила багато на своєму великодержавному становищі. Візантійські намісники з трудом обороняли Малу Азію від наїздів арабських ватаг, і не раз оплатою гарачу треба було купувати мир. На морі арабський флот блокував грецькі міста, а арабські пірати зі свого пристановища на Кріті запускалися часто під Константинополь. На Чорному морі появилася нова грізна сила -— русь — збройні флотилії варягів і слов'ян, що своїми швидкими набігами нищили всё побережжя. В 860 р. уперше вони облягли Константинополь. Через ці напади упадала морська торгівля, і тільки могутні мури боронили столицю від знищення. Великим ударом для візантійського імперіалізму було те, що Італія дісталася під вплив франкської держави та що у 800 р. Карл Великий обновив західноримське цісарство. Візантійські імператори ніколи не признавали західних цісарів, але фактично мусили ділитися владою з західними претендентами. Зате Візантія могла виказатися успіхами своїх впливів на півночі: грецька віра добувала все нових виз-навців серед болгар і слов'ян, а разом із тим поширювалася візантійська культура. В 864 р. охрестився болгарський цар Борис, а 863 р. великоморавський князь Святополк визвав до себе як місіонерів братів Константина і Мефодія з Солуня. Християнство проникало вже і в.Україну.\nМакедонська династія. В 867 р. розпочала володіння Македонська династія. її засновник В а с и л і й І (867—886) походив із військової колонії в Македонії, звернув на себе увагу незвичайною силою і хоробрістю, визначився як полководець і в палатній революції добув цісарську владу. Його рід княжив два століття, і це були часи великого господарського та культурного розвитку Візантії. В 866 р. вперше прийшло до розриву між грецькою та римською церквою. Царгородський патріарх Фотій не хотів признати першенства римського папи. Але цісар Василій усунув його з престолу й наладнав зв'язки з Римом. Лев VI Філософ (886—912) був ученим і письменником, залишив багато наукових творів, між іншим про воєнне мистецтво, й продовжував кодифікацію римського права. За його часів дійшла до повного розквіту київська держава. Князь Олег облягав Константинополь і присилував цісаря дати окремі права українським купцям. Лев вів також війни з Болгарією. Ко нстантин По р фи рородний (913—959) був іще дитиною, коли вмер батько, і в його імені рядили по черзі державою його дядько Александр, мати Зоя і врешті адмірал Роман Лакапен. В 920—942 pp. Візантія вела успішну війну з арабами і поширила свою границю аж по Євфрат і Тігр. Вірменія увійшла у тісний зв'язок з Цар городом, й у цісарській службі визначилося багато талановитих вірменів. Потім Константин перебрав владу в свої руки й визначився як володар мудрий й обережний. Досвід свого життя він залишив у книгах «Про управу держави» і «Про церемоніал римського двору». У цих його творах стрічаємо також опис Східної Європи, слов'янських племен, плавби Дніпром через пороги та ін. Візантія цікавилася.українськими землями, бо Київ усе загрожував грецькій владі на Чорному морі. В 941 р. князь Ігор знову облягав Константинополь, а в 957 р. княгиня Ольга вела з цісарем переговори.\nСин Константина Роман II (959—963) помер у молодому віці, отруєний своєю жінкою Феофаною. Вона походила з селянської родини зі Спарти і визначалася такою твердістю та безоглядністю, як давні спартанки. Вона взяла собіа чоловіка хороброго полководця Никифора Фоку і віддала йому цісарську владу (963—969). Никифор підняв енергійну війну\nарабами, в 960 р. добув Кріт, де гніздилися здавна пірати, в Сирії захопив головні твердині, між іншими Алеппо й Антіохію. Цісар Іоанн Цимісхій (969—976), також визначний полководець, ходив походом на Месопотамію й Вірменію. Його перемогу святкували у Константинополі величавим святом. Він вів також війну з болгарами і відпер наїзд київського князя Святослава Хороброго, що зі своїм військом доходив уже до передмість Царгорода. Пізніше дійшли до влади сини Романа II і Феофани: Василій II (976—1025) і Константин VIII (1025— 1028). Василій завоював остаточно Болгарію і прилучив її.до візантійської держави. Війну вів з незвичайною жорстокістю: переказ оповідає, що він наказав 50000 бранців осліпити і тільки щосотому залишав одне око, щоб він міг своїх осліплених братів довести додому. За це цісар дістав прізвище Болгаробойця. Дві сестри цісарів стали жінками двох могутніх сусідів Візантії: Феофана віддалася за римсько-німецького цісаря Отгона И, а Анна стала жінкою Володимира Великого. Через ці подружжя політичні й культурні впливи Візантії поширилися далеко на північ і захід.\nДальші цісарі, посвоячені з Македонською династією, не мали більшого значення (Роман ПІ — 1025—1034, Михаїл IV — 1034—1041, Михаїл V — 1041—1042, Константин IX Мономах — 1042—1055, Феодора — 1055—1056). У 1054 р. царго-родський патріарх Михаїл Керуларій зірвав зв'язки з Римом, і з цього часу настав церковний роздор, або схизма.\nНа 4iqapeem Феодорі покінчилася Македонська династія. Потім іде ряд цісарів без значення (Ісаак Комнін — 1057— 1059, Константин X Дука — 1059—1067, Роман Діоген — 1067—10714 Михаїл VII — 1071—1078, Никифор III — 1078— 1081). На цісарському дворі головний вплив мала двірська шляхта, що більше займалася культурою, ніж державними справами. Візантія почала слабшати. Турки-сельджуки опанували арабську державу і почали наступати на Малу Азію. В Італії Візантія втратила останки давніх володінь на користь норманської держави. На наддунайські землі набігали печеніги й куманиполовці.\nКомніни. Новий розквіт Візантії настав із володарюванням нової династії Комнінів. її засновником був генерал Алексій Комнін (1081—-1118). Він опирав свою владу на найвизначніших родах візантійської- шляхти, яку він зв'язав з династією двірськими урядами, титулами і маєтностями. Хоч сам найохотніше перебував у воєнному таборі, але на цісарському дворі обновив давній церемоніал, щоб тим підняти авторитет цісарської влади. Впорядкував фінанси так уміло, що мав доволі засобів на утримання найманого війська. Мав також зрозуміння до культури, а його донька Анна вславилася як письменниця, у великому творі описавши життя свого батька.\nАлексій намагався добувати для Візантії землі, що їх держава втратила за слабих володарів. На півночі намагався утримати під своєю владою Болгарію, в якій проти нього виступала секта богумилів. Під Доростолом 108? р. болгарські повстанці разом із печенігами і половцями сильно його погромили. Але потім цісар приєднав до себе половців і помстив свою поразку. На Адріатичне побережжя напав норманський кнзь Роберт Гіскар, що перед тим опанував Південну Італію. У перших боях нормани перемогли, але згодом Алексій за допомогою найманих сельджуків розбив їхнє військо і знищив флот. Тим часом майже вся Мала Азія дісталася в руки турків. Але Візантії в допомогу прийшло західне лицарство, що в 1095 р. виправилося у перший хрестоносний похід проти невірних. Завдяки перемогам хрестоносців цісарство відзискало утрачені країни. Алексій пильнував інтереси своєї держави і застеріг собі, що над усіма добутими землями Візантія матиме зверхність. Хрестоносні походи оживили торгівлю у візантійських портах Цісар дав окремі привілеї західним містам, причому протегував особливо Пізу проти, Венеції, що як ближчий сусід була небезпечна для інтересів Візантії.\nПолітику Алексія продовжував його син Іоанн Ком-н і н (1118—1143). Він вів далі війну з сельджуками, над Дунаєм розбив остаточно орду печенігів (1122 р.) і добув корисні границі від нового королівства Угорщини. Проти мадярів Візантія нав'язала зв'язки з Галицьким князівством. Ця приязнь між обома державами утримувалася й пізніше. Третій з Комнінів, М а н у ї л (1143—1180), славився в усій Європі як хоробрий лицар і войовник. На його дворі перебувало багато гостей із Заходу і Сходу — французи, німці, італійці, нормани, українці, турки. До всіх він був ласкавий і толерантний, так що суворі ригористи закидали йому рівнодушність до правовірної церкви. Мануїл використав для інтересів Візантії Другий хрестоносний похід, поширив свої землі в Азії, уміло вів середземноморську політику, пильнував наддунайські справи. Він був безперечно наймогутнішим володарем Європи, а візантійська культура поширилася при ньому на весь християнський світ.\nСин Мануїла, Алексій (1180—1183), правив недовго. Усунув його від влади Андронік Комнін (1183—1185), амбітний князь, що спершу жив на засланні і перебував при дворі Ярослава Осмомисла. Але він упав жертвою народного повстання. По світлім пануванні Комнінів візантійська держава почала занепадати. Новий цісар із шляхетського роду Ангелів, Ісаак (1185—1195), та його брат Алексій (1195—1203) мали замало енергії і таланту, щоб протиставитися внутрішньому розладові, що все більше поширювався, і утримати авторитет цісарської влади. Зростала непокірність намісників провінцій, настала фінансова криза, торгівля перейшла в руки чужинців. Сельджуки почали напирати наново на Малу Азію, а'' Болгарія в 1188 р. добула собі незалежність.\nГосподарство. Візантійське цісарство з-поміж усіх середньовічних держав Європи мало найвищу культуру. Це річ зрозуміла, бо на території візантійської держави залишилися здобутки старих цивілізацій — грецької, римської, орієнтальної, і ці культурні засоби щасливо охоронилися перед знищенням варварів. І хоч форми життя змінилися і змінилося навіть населення, проте основи культури лишилися непорушені, і нові покоління могли нав'язувати до надбань своїх предків. Це слідно передусім у матеріальній культурі. Хоч Візантія не мала доброї землі, все ж таки населення здавна звикло до хліборобства, і кожний кусень грунту, здатний під управу, був там використаний. Сільське господарство розвинулося особливо від часу, коли Візантія втратила Єгипет, свій збіжжевий шпихлір, і ціни на хліб усюди піднялися. Високо стояли також городництво і садівництво, особливо традиційна управа оливи і вина, що служили для щоденного споживання. Під впливом арабів поширилося також плекання різних родів південних плодових дерев. Населення гір займалося скотарством, причому особливу ціну мали вівці, що доставляли вовну для ткацької промисловості. Розвиток сільського господарства підняв значення малих землевласників, і визначніші цісарі, від Льва ПІ починаючи, старалися забезпечити і скріпити цю середню верству. Але розвиток соціальних відносин пішов іншими шляхами. Почала наростати велика власність, і могутні пани творили свої латифундії, скуповуючи селянські грунти. Для держави це було небезпечне: поменшувалися скарбові доходи і зменшилося число війська, бо селяни були обов'язані до військової служби. Повторилося те саме, що потрясло Рим в епоху Гракхів. Цісарі старалися стримати цей хід подій і видавали спеціальні едикти, якими було обмежувано зріст латифундій, але даремно. Вільне селянство занепало і перемінилося у панщизняних робітників, з Яких держава не мала ніякої користі.\nВисокого рівня досягла візантійська промисловість. Вона розвивалася на давніх грецько-римських традиціях, у тісних зв'язках зі Сходом. На першому місці стояло ткацтво, дуже різнорідне і розвинене, що давало всякі роди матерій, від лляних і вовняних починаючи, аж до дорогоцінних брокатів, золотоглавій, паволок і т. п. Візантія перейняла також шовківництво з Китаю (перші яєчка шовковиків мали принести якісь ченці у видовбаних палицях). Воно розвинулося най-ширше в Корінфі та Фівах. Візантія вважала цю промисловість за свою монополію і пильно дбала про те, щоб вона не перейшла до західних країн. Але в 1148 р. норманський князь Роджер напав на Грецію і вивіз із Корінфа майстрів-шовківників та все потрібне приладдя до Сицидії, де й постали нові осередки шовківництва. Але візантійські дорогоцінні матерії ще довгі часи не знаходили собі рівних в Європі, і тільки королівські двори могли дозволити собі купувати таку розкіш. З інших родів промисловості у Візантії стояла високо металургія, особливо виріб зброї, а також золотарство, ювелірство, мистецтво кераміки та ін. Візантійських майстрів і ремісників радо вітали в усіх західних і північних країнах, і вони поволі поширювали візантійські технічні здобутки.\nВізантійське цісарство стояло в живих торгових зв'язках зі Сходом і Заходом. До Константинополя напливали купці так само зі старих культурних осередків Азії й Африки, як і з Західної Європи, що поволі звільнялася від оков варварства. Старі римські дороги і нові шляхи вели в глибину азійських країн Егейського і Середземного морів та попри Дунай у Середню і Західну Європу. Купецькі каравани і торгові кораблі вели широкий торговий обмін. Візантійські цісарі немало поклали заходів, щоб забезпечити торгові шляхи та винищити піратів, що непокоїли моря. Під час хрестоносних походів торгівля яа Сході все більше почала переходити до великих італійських міст — Венеції, Генуї, Пізи. Цісарі спочатку підпомагали чужих купців щедрими привілеями, щоб тільки збільшити торгівлю, але пізніше побачили, що чужинці захоплюють всі господарські користі, і безуспішно намагалися їх усунути. Приходило навіть до збройних порахунків, особливо з Венецією.\nРозріст господарства дав основу могутності верхніх класів візантійського суспільства — всяким землевласникам, міським патриціям та урядництву. Могутні роди Дуків, Ант гелів, Комнінів не раз сягали по владу і доказали, що вміють рядити державою. Незмірні багатства дозволяли їм пишне життя, що проявлялося у величавих будовах, розкішній обстановці, вибагливім побуті та культурі щоденного життя. Візантія для інших народів була казковою країною багатства, розкоші та краси, і різні чужосторонні гості, що її відвідували, не могли надивуватися її чарам.\nКультура. Окремий характер візантійській культурі надавало передусім християнство грецького обряду. Зовнішніми прикметами його були, з одного боку, глибока філософія грецьких отців церкви, з другого — багатство обрядових форм Василій Великий (ум 379 p.), Григорій Богослов (ум бл. 370 p.), Іоанн Зо-лотоуст (ум 407 р.) — це були ті «стовпи» грецької церкви, на чию науку оперлися організація та дух візантійської церкви. Виховані на класичній старовині, перейняті до глибини Христовою наукою, вони простували шляхи новому світові Пишні форми грецького богослужения захоплювали всіх. Посли Володимира Великого, вислані до Царгорода, оповідали князеві: «Прийшли ми до греків, і повели вони нас туди, де служать своєму богові І не знали ми, чи на небі були, чи на землі, бо нема на землі такого виду і такої краси, — не вміємо тобі того описати». Високо розвинулося у Візантії чернецтво, що свої початки принесло з Єгипту. Воно визначалося суворим аскетизмом, і численні монастирі мали величезний вплив на духовний розвиток народу. Замилування у релігійних диспутах давало підхожий грунт до творення релігійних сект і єресей (аріяни, несторіяни, монофізити, іконоборці), що викликали навіть криваві війни.\nПід опікою церкви й цісарського двору розвивалося письменство. Візантія не перейшла такого знищення, як Захід, і її культура процвітала у неперервній лучності зі старовинним світом. Візантійські письменники були свідомі того, з гордістю вважали себе учнями класичного світу й старанно збирали та переховували пам'ятники давніх часів. Візантійські бібліотеки містили в собі неоціненні скарби давніх рукописів, а сотні вчених присвячували ввесь свій труд на те, щоб давню традицію списати й освітлити. Так постало безліч літературних збірників, коментарів, граматичних і мовних пояснень, витягів, перекладів, усяких підручників і причинків. Одним із найголовніших візантійських філологів був патріарх Фотій (820— 891), що залишив опис 280 почасти затрачених старовинних писань і словник грецьких істориків і промовців. Михаїл Пселл (1018—1079) склав енциклопедію всього людського знання, догматикою починаючи і кухарством кінчаючи. Тодішні філософи пильно займалися студіями над давніми грецькими письменниками, збирали їхні твори, списували учені коментарі, між іншим багато займаючись Гомером.\nБагато представників мала історіографія. Ряд їх розпочинає Євсебій із Кесарії (ум. 340 p.), званий батьком церковної історії. Він перший дав хроніку церковних подій від заведення християнства, склав також всесвітню історію. Багато хроністів й анналістів займалися історією візантійської держави: вони працювали цілими десятиліттями, й один продовжував працю другого.\nКнига: Всесвітня історія. Cередньовіччя і нові часи / Крип'якевич\n1. Всесвітня історія. Cередньовіччя і нові часи / Крип'якевич\n2. 2. Держава і культура арабів\n3. 3. Франкська держава\n4. 4. Цісарство і Папство\n5. 5. Франція й Англія\n6. 6. Хрестоносні походи\n7. 7. Західна Європа в XIV—XV ст.\n8. 8. Східна Європа


Дадуть освіту і допоможуть розпочати бізнес: в Раді хочуть повернути заробітчан до України - ЗА КОРДОНОМ\nПро Україну Світ Українці за кордоном\nВ Україні хочуть створити нове відомство. Воно займатиметься тільки заробітчанами: допомагатиме трудовим мігрантам знайти легальну роботу за кордоном і консультуватиме з будь-яких питань. Але його головна мета – повернути трудових мігрантів до країни. Про це йдеться в зареєстрованому у Раді законопроекті № 10383. У тому, що може змінитися для заробітчан, розбирався сайт “Сьогодні”.\nВсі гроші автоматично перераховувалися на рахунок роботодавця. Однак через деякий час до українця з’явилися претензії. Роботодавець заявив, що той погано працює і за ним тепер числиться борг, який треба відпрацювати.\nЩе деякий час заробітчанин трудився, але потім попросився з’їздити додому – взяти теплі речі і зробити робочу візу, оскільки термін перебування за безвізом добігав кінця. На це поляк попросив паспорт, щоб перевірити дати в’їзду. Але документ не віддав, а поклав до кишені і сказав, що віддасть його, коли той відпрацює 500 доларів. І запропонував українцеві попрацювати на будівництві.\nВолодимир вирішив звернутися за допомогою в посольство. Там у нього попросили 50 доларів за оформлення “посвідчення особи для повернення до України” та фотографії. Але на той момент в українця було тільки 20 злотих (5 дол.). Тому допомогу довелося шукати в інтернеті. Так чоловік вийшов на профспілку “Трудова солідарність”. Організація дала українцеві грошей на їжу і допомогла звернутися до поліції. У Варшавському відділенні заяву не прийняли, оскільки його роботодавець перебував в передмісті і заяву треба було подавати там. У Володимира залишався робочий автомобіль, в якому він спав. Вранці голова профспілки з заробітчанином пішли до потрібного відділення поліції. Чоловіка допитали, дали статус потерпілого і звільнили.\nА коли Володимир повторно прийшов до відділку взяти папери про те, що проходить у справі як потерпілий, поліцейський відповів: “Так відроби, чого ти сюди ходиш”.\nТоді профспілка підключила журналістів і через півгодини йому видали потрібні папери. Однак справою ніхто в правоохоронних органах так і не займався. У поліції говорили: прийди завтра, потім “знову завтра”, потім “в понеділок. Але Володимиру продовжувало” везти “: профспілка залучив до справи польських журналістів, а чоловік отримав можливість ночувати в машині на стоянці під поліцейською дільницею. Українська профспілка разом з польськими журналістами та громадськими діячами давали гроші на їжу, на кілька днів заробітчанина поселили до хостела.\n“Людина змогла повернутися до Україну, але роботодавець відповідальності не поніс. Там (в Польщі – Ред.) теж є корупція і розвинене кришування експлуататорів заробітчан”, – розповів Віталій Махинько, голова профспілки заробітчан “Трудова солідарність”.\n“Єдине вікно” для заробітчан\nПроект № 10383 вносить зміни до закон “Про зовнішню трудову міграцію”. Для заробітчан хочуть створити новий орган, який працюватиме за принципом “єдиного вікна”, де трудові мігранти зможуть знайти легальну роботу або отримати правову консультацію.\nЦей же орган підтримуватиме зв’язок із заробітчанами за кордоном, займатиметься зв’язками з іноземними властями, підписуватиме договори про співпрацю і соцзахист українців.\nООрган, який би займався трудовими мігрантами, потрібен, вважає Віталій Махинько. Але для початку треба, щоб запрацювали існуючі органи. Так, Мінсоцполітики займається ліцензуванням, Міністерство закордонних справ – захистом українців за кордоном, Служба зовнішньої розвідки – боротьбою з нелегальними каналами міграції..\nКількість українців, які виїхали за кордон, свідчить про безробіття більше ніж 25%


Каша «Дружба» - Так Просто!\nКрупи Кухня Молоко Продукти Рис\nЦю кашу пам'ятають всі, хто ходив в дитячий сад або відпочивав у вітчизняних таборах і санаторіях. Що не кажи — найулюбленіша каша з дитинства ! Моя бабуся, кухар з 50-річним стажем, розповідала, що рис і гречку мало хто доїдав. А як не запитаєш у дітей, що готувати, всі хором кричать: «Дружбу!»\nРецепт досить банальний, але дуже смачний. І сподобається всім, хто любить ситні сніданки . Хоча кашу варять на молоці, є її можна і солодку з цукром, і солону з маслом, з овочевий або м'ясною підливою. Незвичайне поєднання рису та пшона робить кашу ніжною і бархатистою. Є таке блюдо одне задоволення — буквально тане в роті!\nКашу можна варити в каструлі з товстим дном, чавунному казанку, мультиварці, скороварці або в духовці. Обов'язкова умова — готувати на низькій температурі під щільно закритою кришкою. Деякі господині додають у кашу гречку та інші крупи. Так смак змінюється, але теж смачно.\nПід час приготування пшоно стає дуже м'яким. Рис обволікає кожну крупинку, в результаті виходить єдиний молочно-вершковий смак. Отже, щоб повернутися в дитинство хоча б на час сніданку, записуй рецепт каші «Дружба» на молоці !\nКип'ятимо молоко і додай до нього добре промиту крупу сіль або цукор. Перемішай і зменшити вогонь до мінімуму. Можеш поставити каструлю на розсікач, щоб не пригоріло.\nЗа бажанням можеш додати родзинки, курагу або свіжі фрукти. Солона каша чудово підійде як гарнір до м'яса. Приємного апетиту!\nОдна з коронних страв в піонерських таборах і шкільної їдальні — повітряний, товстий і соковитий омлет з бульбашками всередині і засмаглою скоринкою зовні . І хоча ті часи минули, але забутий смак дитинства все ж можна відтворити і приготувати цю страву в духовці. Головний принцип: кількість яєць повинна дорівнювати кількості молока.


САТАНИНСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ - Будні районного ґебіста\nКоли людина пише якісь спогади зі свого життя, то мимоволі прикрашає свої вчинки, показує їх шляхетність і благородство, упускаючи ті моменти, за які в житті буває соромно.\nТреба сказати, що в органи КДБ я йшов за власним бажанням, натхненний численними книгами-фільмами-оповіданнями про «холодну голову, гаряче серце і чисті руки». Я мріяв долучитися до когорти славетних, бо ще не знав, що тодішній шеф радянської спецслужби Юрій Андропов, користуючись своїм високим положенням члена політбюро, ще в кінці шестидесятих добився прийняття спеціальної державної програми з популяризації «славної радянської історії» і їх каральних органів, що були перетворені у «сяючий меч революції», де мечу відводилась роль шляхетного символа, а не знаряддя насильства і пригноблення.\nДержава витрачала значні бюджетні кошти на створення образу людяної благородної системи вільних людей – будівників комуністичного суспільства. Навіть і сьогодні існує досить потужна ностальгія за совєтами, за ситим і щасливим життям при комуністах – і в цьому неабияка заслуга без перебільшення видатних кремлівських ідеологів Суслова і Андропова, що зуміли змусити громадськість забути про масові, особисті і суспільні трагедії, катастрофи і жахи 20-х 30-х, 40-х і 50-х років.\nТому, коли мене, студента-волонтера Московської Олімпіади-80, а точніше, її київського футбольного турніру (якому, завдяки знанню англійської, довірили торгувати морозивом в прес-центрі Республіканського стадіону), перехопили «хлопці в цивільному» і запропонували попрацювати на Батьківщину, задоволенню не було меж. Ще б пак! Мені довірена висока честь, отож підписку про співробітництво в якості агента написав без застережень і докорів сумління. Правда, мені так і не судилося викрити нікого з «установлених і підозрюваних» з іноземних видань і інформагентств у чомусь такому підривному чи протизаконному.\nПроте Олімпіада скінчилась, іноземці роз’їхались, а «хлопці» не зникали. Ніби-то і відмовити їм було ніяково, але «здавати» своїх друзів-студентів чи викладачів було вже не в хіть. На якомусь етапі я уперся, що відразу ж відчув мій опер і тут же запропонував: «А ти що збираєшся робити після закінчення інституту? А не хочеш до нас, у безпеку? Ну, а якщо хочеш – то треба відчути все, чим ми займаємось. А займаємось ми питаннями серйознішими, аніж якась там контррозвідка».\nВ офіцери Радянської армії, в основному, попадали через військові училища, бо вимагалося знати тактику, техніку, управління і людей. Та й питання моралі там не зайві – оборонці Вітчизни інколи і життя віддають за неї.\nВ оперативники кримінального розшуку дорога інша і вимоги специфічні, адже доводиться тісно працювати з кримінальним світом і з особами, які про такі поняття, як честь і совість, мають дещо відмінні від загальноприйнятого уявлення. Та й без знань юриспунденції робити там нічого, адже навіть те, що добули незаконно, обманом, хитрістю чи примусом, все одно треба показувати прокурору як таке, що отримано відповідно до чинного законодавства. Інколи, правда, домовляються і з прокурорами, але то інколи…\nДо оперативників же КДБ вимоги були ще специфічніші. Оперативний контингент тут опозиційний, а отже, думаючий, читаючий і свідомий своєї діяльності. Ще з часів батька Сталіна відомо, що опозиція – це «виродки, запроданці іноземних розвідок і емігрантських центрів». Вони –проти власного народу, проти партії, проти держави. Хочеш для народу блага – вступай у комуністичну партію і дерзай.\nТому не можна допустити, щоб оперативник програвав об’єкту в знаннях, інтелекті чи інформованості. Він мусить бути не просто освічений, але й свідомо відданий партії, нетерпимий до її ворогів і тих, хто сумнівається в істинності ленінських ідей. А ще мати досвід керівної чи педагогічної роботи і… не бути юридично зашореним, адже ідеї комунізму вищі навіть від «соціалістичної законності». Серед оперативників інколи траплялись випускники юридичних вишів, але тільки «інколи». Випускники ж вищих навчальних закладів КДБ теж, правда, рахувались «юристами», але це були наші, чекістські юристи. Ці вимоги, як правило, набувались кандидатами на роботу в органи КДБ дещо пізніше. Отже, коли армійський лейтенент у 25 років вважався «переростком», то лейтенент-агентурист КДБ у 30 років – явище нормальне.\nОперативників так званих територіальних органів відбирали з партійно-комсомольского активу та з ініціативної агентури. Випускники ж вищих шкіл КДБ, що вступали туди після шкільних лав, попадалися серед нас дуже рідко. З них формували підрозділи легальної закордонної і внутрішньої розвідок. Приміром, у нашому відділенні якийсь час служив генеральський синок з Москви, якого зіслали до нас за п’яні «зальоти». Згодом, «залетівши» вже у нас, його, не зважаючи на батьківські заслуги, було тихо звільнено.\nОдягнувши офіцерські погони з волошковими просвітами, я став досить значною номенклатурною особою радянського суспільства, причетною до «власть імущих», до хазяїв цього життя. Змінилася моя поведінка, мова і навіть хода, мої друзі, товариші і сусіди почали шанобливо величати мене побатькові і навіть на «ви». Одночасно я віддалявся від них, мені вже не довіряли сокровенне, не ділилися наболілим (тільки коли комусь щось треба). Одномоментно я перетворився на «цабе».\nСвоєю причетністю до такої поважної державної інституції я без сумніву пишався, інколи навіть цим зловживав, проте старші товариші завжди ставили мене на місце – опер взагалі повинен бути непомітним, робити свою роботу таємно, без розголосу і підозр, хоча тут же розповідали «перли». Приміром, свого часу, у одному з райвідділень КДБ був офіцер, який полюбляв, добряче хильнувши, осідлати службового мотоцикла, виїхати на трасу, витягнути пістолет і зупинити рух транспорту. Міліцейські ДАІшники до нього не могли підступитись і він насолоджувався «данной властью». Ясно, що тверезим усе заперечував і обіцяв «розмазати» зарозумілих ДАІшників, поки ті ж його не здали, після чого «в результаті вдало організованої і успішно проведеної чекістської операції» його застукали п’яним на трасі і «попросили» по-тихому з органів.\nАле навіть такий анектодичний випадок не міг посіяти сумніви в головах «обраних», тим більше, що з подібним нещадно боролись.\nНавіть коли мене було долучено до страшенної таємниці існування агентури-перевертнів серед наших простих людей, а не серед «врагів», і коли я зрозумів, що справжніми «врагами» системи є ті ж самі посполиті, яких треба тримати у покорі, то і тоді відчуття значущості і необхідності виконуваної роботи мене ще переповнювало.\nПерелом стався пізніше, коли в результаті виконання однієї надважливої і досить сумнівної за моральною чистотою роботи, мені в вічі сказали, що я служу Cатані в справжній сатанинській організації. І я змовчав. І не тому, що не знайшовся що відповісти – відповідати було нічого. Це була правда, якою мене пригвоздили до ганебного стовпа моєї власної совісті.\nА почалася ця історія буденно.\nМірилом вагомості і потрібності суспільству гебешного опера було ведення справ оперативного обліку на вже викритих і «будущих» врагов, але протягом майже трьох років служби ці кляті ДОУ (дела оперативного учета) для мене були недоступні. У відділенні я виконував «чорнуху» – організовував власний агентурний апарат для отримання сигнальної інформації; виконував численні запити кадровиків і оперативників зі всього Союзу, з яких довідувався, що «враг не дремлет» і десь хлопці дійсно займаються справжньою справою; був на підхваті у начальника і старших оперів; виїжджав на пожежі, технологічні аварії і катастрофи; приймав участь у розслідуваннях зловживань і крадіжок в особливо великих розмірах, в яких підозрювався явно не посполитий люд, а особи наближені до влади і носії заповітних партбілетів. Мене гнітила відсутність справжньої своєї справи, де б я сам визначав необхідність проведення тієї чи іншої акції чи гострого оперативного заходу, щоб я сам залучав суміжників з оперативно-технічного управління і зовнішнього спостереження, де б мені була довірено роль ініціатора планів оперативних розробок і комбінацій, і я дійсно міг показати на що здатен.\nЧас ішов, служба протікала, мені постійно докоряли за відсутність справ, слабкість агентури і отриманих сигналів, постійно тикали в якісь недоопрацювання, недописки. Особливо бісили зауваження начальства на орфографічні помилки в документах, які насправді були не помилками, а самовпевненим самодурством мого керівництва, що навіть свою природну неграмотність перетворювало в реалізацію знаменитого «я начальник – ти дурак».\nІ от, нарешті…\nЯкось начальник розписав мені для ознайомлення документ з якогось сибірського райвідділу, де повідомлялося, що на ввірену мені територію після семи років тюремного ув’язнення і п’яти років заслання повертається і бажає тут осісти об’єкт, свого часу засуджений за частиною другою статті 62 «Зрада Батьківщині» в формі «антирадянська агітація і пропаганда». До документа додавалась довідка «по дєлу», де невідомий мені опер стверджував, що після проведення акції з розповсюдження самопально виготовлених двох десяток листівок у людних місцях міст і містечок західної України, об’єкт був «изобличен и осужден». Провину свою не визнав, покрання відбував на загальних роботах (тобто по повній програмі і без ніяких послаблень), покарань у штрафному ізоляторі не відбував, «вину свою не осознал и не раскаялся», веде себе «вызывающе», від співробітництва зі слідством і в подальшому з органами КДБ демонстративно відмовився.\nТобто «враг», яких ще треба пошукати.\nДодавалась також ще його коротка біографія і характеристика: уродженець західної Волині, до засудження – «не привлекался», освіта – мехмат київського університетету та історичний факультет педінституту, авторські свідоцтва за винаходи, публікації в пресі, робота викладачем профтехучилища, а потім технікуму, неодружений, тихий, спокійний, неконфліктний, зауважень щодо виконуваної роботи і внутрішньої дисципліни не має, характеристики з місця роботи позитивні.\nРезолюція мого начальника була теж багатослівна і заслуговує на те, щоб її згадати. Мій шеф ставив завдання проінструктувати довірених працівників міліції, паспортистів з недопущення «под благовидным предлогом» приписки об’єкта на території району, націлити агентуру на виявлення місць можливого працевлаштування, провести відповідну «разъяснительную работу» з їхніми керівниками, установити контакт з родичами, у яких він збирається зупинитись і приписатись, визначити серед них осіб, з якими можливі довірительні стосунки чи навіть оперативний контакт.\nНе треба навіть говорити, що об’єкта на вокзалі я зустрічав особисто.\nОдразу ж легко його вирахував, хоч на свою фотографію він був мало схожий – «зек він і є зек» – і «повів» як учили. Треба сказати, що це був перший у моїй практиці випадок особистого «ведення» об’єкта. Справа «оперативного наблюдения» (ДОН) буде заведена дещо пізніше, залучити до роботи бригаду зовнішнього спостереження з відповідного допоміжного управління можливості ще не було, потрібна санкція начальства і підстава – зареєстроване «дєло», а тому все робив сам.\nЯсно, що він одразу ж подався до сестри, де вже «відпрацьований» мною її чоловік чітко поставив об’єкта на місце: «В нашому роду тюремників не було, а тому ми тебе не приймемо. Йди куди хочеш». Сестра, правда, в сльози... Об’єкт було вже повернувся щоб піти, та вона його зупинила.\nГодини через три (я вже замучився сидіти в машині напроти їхнього будинку) об’єкт вийшов «з речами» і понуро побрів у бік міліційного відділку. Там його, як рідного, зустріли мої довірені, і чемно повідомили, що з радістю припишуть, але після того як він знайде роботу.\nНе можна не сказати про ефективність цього справді єзуїтського способу приниження і знущання: не пропишемо поки не знайдете роботи, а на роботу не можуть прийняти без прописки. В такому стані мій об’єкт буде перебувати ще якийсь час, який особисто я потрачу на списання більше кілограма паперу, серед якого буде заповітна і довгоочікувана мною справа «оперативного наблюдения» і яка відрізнятиметься від усіх інших справ тим, що не матиме чіткого кінцевого терміну. Поки об’єкт не покається і не погодиться на вербовку в якості агента КДБ – постійні високопрофесійно організовані радянською системою і чесними чекістами особисті життєві капості і підлості йому забезпечені до самої смерті.\nЗ міліції мій об’єкт до сестри не повернувся. Назавтра її чоловік сам прийде в мій кабінет і розповість, що вони ж все-таки не звірі, а які-не-які родичі, а тому сидільця нагодували, напоїли, обмили, обіпрали… Ще довго плакали, а вже потім відправили, бо ж бачили у вікно машину, в якій так довго сидів опер.\nЯ ще цілий вечір водив об’єкта по невеликому містечку, разом з ним відвідав величний двохсотлітній парк, стравжню місцеву окрасу, спостерігав разом з ним захід сонця і вечірню зорю, а потім довів його знову до вокзалу. Чи бачив мене об’єкт чи ні – не знаю, я старався йому на очі не показуватися, проте якимось єством все-таки відчував, що той в мій бік не дивиться принципово. Він ні разу не спробував «перевіритися» чи «відірватися». Ходив чи сидів собі, насолоджувався волею, але однозначно, це була вистава для одного глядача. І глядачем цим був я.\nНа вокзалі об’єкта перехопили мої наперед заінструктовані довірені міліціянти-дільничні і запроторили його до місцевої буцигарні.\nНазавтра він все-таки знайде тимчасовий прихисток у якоїсь жалісливої бабусі і ще два тижні добросовісно оббиватиме пороги «присутственных мест», де його знову і знову будуть ображати і принижувати чи ввіливими посмішками, чи брутальними лайками.\nАле ж і об’єкт мені попався справді міцний. Не якийсь книжний тюхтій чи вошивий інтелігентик. Виявляється я все-таки «прошляпив», не зафіксував і не перешкодив його виїзду в Київ до самого начальника обласного управління міліції. До генерала його правда не допустили, але під тиском загрози самоспалення перед будівлею ЦК партії чиновники змушені були визнати його незаперечні конституційні права і вирішити його питання позитивно.\nЧерез два тижні з обласного управління внутрішніх справ прийшов особистий наказ їхнього генерала видати належний йому конституцією паспорт громадянина СРСР, в якому поставити штамп про приписку. Таким чином, не дивлячись на мої старання, об’єкт легалізувався, ну а про те що мені за це «влетіло» не будемо й згадувати – заробив.\nХоча з другого боку: не було б об’єкта – не було б бажаної справи. Наганяї, звичайно, ми переживемо, а от тепер вже можна з упевненістю і погордою заявити, що я вже справжній повноцінний опер.\nОб’єкт, хоча й затятий, проте виявився доволі смирним: улаштувався на роботу кранівником у якійсь будівельній конторі, вибив місце в гуртожитку, не пив, не палив, не буянив – а все собі щось читав і писав. Підведені довірені повідомили, що писав щось особисте, яке й не ховає, проте можливості заглянути в написане не було. Підвести ж агента – це вже проблема, тому що він в оперативному мистецтві дасть фору і мені, і моєму начальнику – з таким не жартують.\nЩотижня довірені і віддалені від об’єкта агенти про щось та й постукували, але нічого такого особливого в його поведінці не було. Найперше – контролювати його виїзд до Києва, де він може утнути будь-що і вже тоді мене чекатимуть неабиякі неприємності. На цей випадок я розробив цілу комбінацію яка полягала в тому, що на об’єкта, як на людину тверезу і відповідальну, були покладені деякі обов’язки коменданта, а саме завідування ключами від кімнат. Тоді, коли ключі були в кишені, я був спокійний – об’єкт вдома, коли ж ключі опинялись на цвяшку – мені тут же телефонували, що він може кудись чкурнути.\nУ таких турботах минав час, ми з об’єктом мирно і чесно заробляли: він на будівництві, а я на ньому. Я знав його, а він мене, проте ми ніколи не віталися і обидва старанно робили вигляд що не знайомі. Можливо він чекав, що я буду до нього підкочуватись, обробляти, вербувати, але я сам на це не зважувався, та й начальство б не дало санкції – не той клієнт. Такого не обробиш і не завербуєш, між нами були відносини «вооруженного нейтралитета», ми з ним просто співіснували.\nА життя вирувало.\nКДБ вже не розстрілювало і навіть не саджало за «три колоски» – от народ і «розпустився-розпоясався». На будівництві, де працював об’єкт, я завів двох агентів і з півдюжини довірених, яким колишній сиділець-кранівник був відверто нецікавим. Їх розпирала чи то несправедливість, чи то заздрість, коли різні будівельні начальнички клали до своїх кишень «чесно зароблену десятину». В середовищі будівельників вважалося, що присвоєння десятої частини оприходуваних будматеріалів – то не розкрадання. Вони й не крилися, бо їм було невтямки, що разом з сидільцем у їхнє тихе будівельне болото прийшло й государеве око у вигляді гебешних агентів, які, коли вже «стукають», то зразу і про все. І про своїх начальників також.\nНа будівництві крали всі, навіть мої агенти, адже не знали, що система передбачила перепровірку отриманих даних, і впевнено «закладували» один одного. Чесно в цій конторі працювала тільки одна людина – мій об’єкт, колишній сиділець, який прекрасно знав, що будь-яка підозра щодо нього моментально обернеться новим строком ув’язнення. Кого-кого, а його вже милувати ніхто не буде, на нього зразу ж повісять всіх собак. Одне слово – антисовєтчик.\nТа й моє начальство вимагало від мене оперативної комбінації з реалізації ДОН шляхом засудженням об’єкта за загальнокримінальною статтею. Тобто я сам мав спланувати, організувати і провести заходи, щоб у всіх крадіжках на будівництві звинуватити того унікального і єдиного, який не крав. Мені на допомогу з області навіть відрядили досвіченого юриста-майора, який щиро і щедро ділився досвідом професійної фальсифікації загальнокримінальних справ.\nЗараз мені не просто і навіть соромно згадувати, але я дійсно на повному серйозі і з усвідомленням відповідальності брав участь у плануванні і організації всієї цієї підлості.\nСитуація з розкраданням будматеріалів повністю контролювалася, прокуратура (на наше прохання) вже порушила кримінальну справу, відповідний міліційний відділ (знаменитий ОБХСС – отдел борьбы с хищениями социалистической собственности) теж було підключено до цієї чекістської операції, але в справу втрутились мораль і вищі сили, які присоромили всіх фальсифікаторів.\nОтож місцевий виконроб, якому цілком і повністю був підлеглий наш об’єкт, нарешті дає йому пряму вказівку: навантажити ось цю машину ось саме цими піддонами з цеглою і цементом. Проте об’єкт – не промах, відчувається – «школа». Він запідозрив неладне і тут же витребував від виконроба розписку з письмовим наказом про вимогу навантажити те і те. Виконробову кишеню вже обтяжувала солідна пачка банківських білетів, робочий день закінчувався, а тому будь-яка затримка могла бути фатальною, і він швиденько підписав підсунутий папірець. Та й, знаючи цього набридливого кранівника-сидільця, що завжди, в таких справах, боявся власної тіні, виконроб не відчув підстави.\nТільки-но вантажівка викотилась за межі будмайданчика, як ми вже всі були тут як тут. І прокуратура, і міліція і… Ну, а як же без мене?\nБідному сидільцю вже заламали руки, і я почав діловито нишпорити по його кишенях в присутності всієї «правоохоронної» бригади і свідків-понятих. Коли ж вийняв зім’ятий учетверо складений папірець, то зразу й не усвідомив свого краху.\n- Читай, начальник. Читай, тільки вголос, щоб усі чули, – об’єкт дивився на мене сміливо і презирливо. Його очі вже сміялись, смакуючи мою поразку і свою чисту перемогу. Проте чи ж перемога буде на його боці? Може, зараз опер розірве папірець у всіх на виду і скаже, що нічого такого не було? Таке вже йому траплялось, він досвідчений, він же антисовєтчик-сиділець.\nЯ пробіг очами текст, де чорним по білому було сказано, що такий-то виконроб наказує такому-то кранівнику навантажити на таку-то вантажівку такі і такі будівельні матеріали. Дата, підпис…\nЧитати вголос я не став, а просто передав папірець прокурорському і сказав: «Долучи до справи», а кремезним міліціянтам, які тримали сидільця зігнутого, сказав: «Відпустіть його, він не винен».\n- Спасибі, начальник, що не порвав. Спасибі, що долучаєш до справи. Якщо відверто, то не чекав. Я ж знаю, тобі за це влетить, але ти переживеш. Посадиш другого або й мене, тільки іншим разом. Робота в тебе така – бути слугою в Сатани у сатанинській організації.\nПрокурори і міліціянти завмерли. Вони чекали на мою реакцію, а я мовчав. Що я міг відповісти? Вони ж то не знали всього, і ще вони не знали, що сиділець казав правду.\nМені треба було щось сказати, бо ж цього вимагав мій статус, та я мовчав. І навіть не тому, що сказати було нічого, просто до горла щось підкотилось, просто очі чомусь зволожились.\nПросто було соромно за ту організацію і за систему, яку щойно назвали сатанинською.\nПросто було соромно.\nРоків через двадцять ми знову зустрілись.\nЙому було вже під сімдесят.\nВиправданий, реабілітований зі зняттям судимості. Як особі, що незаслужено постраждала, від держави надали квартиру, в якій живе сам один. Від колись великої сім’ї зостався він та сестрині діти. У нього ж своїх не було. Та й бути не могло, тому що під час слідства його зробили калікою. Щоб зізнався і покаявся – били. Били по голові, в пах, в проміжність, в задній прохід. Били зі знанням справи, били підло, розмірено, безкарно, не боячись, що отримають здачу: тому з тих пір він, вибачайте, не мужик.\nПенсія у нього, мало сказати невелика: мізерна – не заслужив.\nА ті, що його цькували, полювали і вели слідство – заслужили.\nЗаслужили і ті, що присудили йому за два десятки невинних листівок цілих дванадцять років неволі.\nМають добру пенсію і ті, хто над ним у в’язниці знущався, хто принижував і катував.\nОт би Службі безпеки, Міністерству юстиції і Міністерству внутрішніх справ України та й поцікавитись – а за які ж такі заслуги перед українською державою, ті хто особисто фальсифікував, судив і гвалтував отримують такі, найвищі в державі пенсії?\nНевже справа Cатани живе?\nНевже і зараз йому служать?\nТак хочеться жити в ситій і цивілізованій країні, особливо, коли порівнюєш свою державу з країнами «золотого мільярду», коли бачиш, що нічим таким їх жителі від нас і не відрізняються, а здебільшого навіть і поступаються. Проте, чи поступаються?\nАмериканець, що прийняв громадянство України заради розвитку і пропаганди своїх наукових відкриттів – йдеться про професора історії, філософії і політології, дослідника українського Голодомору Джеймса Мейса – стверджував, що наші сучасні українські соціальні негаразди мають походження від часів більшовицького тоталітаризму, терору і сваволі. Наше суспільство він назвав постгеноцидним, тобто таким, яке не може позбутися генетичного страху і не здатне в умовах демократії захистити себе від самих же себе, а надто від впливу агресивних сусідів. Таке суспільство не здатне на самоорганізацію, усвідомлення своєї волі і історичної відповідальності, на реакцію опору, на прогресивний поступ. Не здатне навіть на ефективне впровадження і використання своїх власних науково-соціологічних, чи навіть і науково-технічних досягнень.\nЦе твердження занадто суворе і нещадне своєю безапеляційністю. Його не хочеться сприймати, є стійке бажання його відкинути, хочеться образитися на зухвалого американця, кинути йому виклик... Проте крити нічим, бо це правда.\nНас, більше ніж сорокамільйонний український народ, протягом цілого останнього сторіччя ламали, принижували, винищували і ставили на коліна. Багато десятиліть поспіль відстрілювали нашу еліту, мораль і совість, методично полювали на кожного, хто міг собі дозволити не те що дію або слово, а навіть і думку спроможну розвінчати, чи просто поставити під сумнів саму більшовицько-комуністичну ідею – творіння Сатани. Саме в своїх теоретичних працях параноїдальний мрійник Карл Маркс виказав припущення про можливість безжального фізичного винищення тієї частини суспільства, яка не сприйме свого існування в умовах первісного казармового комунізму і не упокориться.\nЛенін був тільки його сумлінним учнем, якому вдалося створити вимріяний Марксом інструмент – злочинну патологічно людиноненависницьку владу, а Сталін – звичайним, проте талановитим виконавцем, який просто звіряв свої звірства з маніакальним сатанизмом класиків марксизму-ленінізму.\nПри його житті ніхто, навіть найближчі соратники, наділені необмеженою владою і яким не були чужі загальнолюдські цінності, не могли підняти голосу против вождя. І тільки після його смерті, на ХХ з’їзді правлячої партії, в 1956-му, було несміливо сказано про злочинний курс розвитку суспільства, сором’язливо звинувативши у всіх гріхах покійного диктатора. Проте сутність влади, її ідеологія і її опора змінені не були, та й не могли бути змінені в тих історичних умовах.\nМаховик репресій і придушення було зупинено.\nДеякий час країна жила за інерцією, але люди все одно боялись одне одного, громадянське суспільство не розвивалось, бо умов для цього не було.\nВлада всіляко намагалась показати свою цивілізованість, особливо перед очима демократичного світу, що стрімко розвивався. Радянське суспільство поступово виходило зі стану особистого страху і рабства, виростало покоління, яке про жахи репресій знало мало або ж знати не хотіло. Людська природа брала гору. Ще не пройшло й десяти років з дня вікопомного з’їзду, як виник рух шестидесятників. Він ще не був масовим, не був впливовим, проте владці розуміли, що саме цей рух з часом відродить саме ту частину суспільства, яку свого часу було винищено.\nПолітбюро ще було сталінське, проте воно вже не сміло повернути державне кермо назад до репресій. Так, були ще «посадки» інакомислячих, були також і жорстокі переслідування їх прихильників, але, в умовах прискореного розвитку земної цивілізації, в умовах невпинного науково-технічного прогресу, який потребував сотень тисяч, а то й мільйонів вільних, талановитих, творчих і думаючих рядових виконавців, дороги назад, у тридцять сьомий, вже не було.\nВ 1968-му до керма найстрашнішої спецслужби всіх часів і народів прийшла людина думаюча, творча і інтелігентна, хоча й вихована Леніном-Сталіном і зашорена марксизмом-ленінізмом.\nЮрій Андропов розумів згубність і неможливість широкомасштабних репресій, проте розумів і необхідність утримання суспільства в покорі, без якого імперські комуністичні ідеї приречені. Ним було запропоновано ряд загальнодержавних програм, що підняли б у народі авторитет більшовицької влади, викликали б громадську нетерпімисть і осуд інакомислення, підвищили б рівень керованості багатонаціональним радянським суспільством. Саме за його ініціативи владними кремлівцями були прийняті рішення про тотальну і всеосяжну партійну агітацію і пропаганду, яка б охоплювала не тільки партійців, але й переважну частину мислячого суспільства, що було так необхідно в умовах соціалістичного будівництва і гонки озброєнь.\nА вже на початку 70-их, на одному з засідань Політбюро, серед низки агітаційно-пропагандистських і таких же, гуманітарно-просвітницьких заходів того ж, агітаційно-пропагандистського спрямування, було й прийняте рішення про «профілактику».\nЩо ж воно таке, ця пресловута «профілактика»?\nЦе був такий собі звичайний, грубий і примітивний інструмент шантажу й залякування суспільства, що не мав ніякого юридичного підгрунтя, не ніс ніяких правових наслідків і громадської відповідальності. В умовах існування в кримінальних кодексах союзних республік статей, за якими переслідувалися «зрада Батьківщини», «перехід на бік ворога», «антирадянська агітація і пропаганда», «наклеп на радянський державний і суспільний лад» і за якими можна було ув’язнювати непокірних інакодумців, було запропоновано абсолютно антизаконну і неправову форму впливу на громадянина – профілактику. Вона полягала в силовому і психологічному тиску до відмови від своїх переконань і діяльності. Покаятися і засуджувати свої ідеї, думки, прихильників, друзів, а нерідко близьких і рідних. Перед органами КДБ ставилася вимога організовувати такі «покаяння» інакомислячих публічно через пресу, радіо, телебачення, виступи на зборах трудових колективів і громадян.\nВершиною ж «профілактики» була вербовка об’єкта в якості агента КДБ. Людина, яка оступилася, помилилась, злякалась, яку зламали жорстоким тиском, шантажем, а то й грубою силою міліцейських тортур, кулаків і чобіт, дотискували необхідністю особисто зраджувати своїх однодумців, наставників і прихильників протягом місяців, а то й років.\nРізні люди по-різному ставились до профілактики. Приміром, я особисто знаю «об’єкта», якого «профілактуванню» (було, а можливо й досі є таке поняття у термінології оперскладу) піддавали чотири рази. Цей об’єкт всі погрози і шантаж офіцерів-агентуристів сприймав філософськи, з розумінням і мало не з посмішкою, з готовністю писав всі необхідні покаянні папірці, щоразу бив себе в груди і твердив, що ось зараз – це востаннє; за четвертим разом – з такою ж готовністю написав підписку про співробітництво, але майже за десять років свого «сексотства» написав либонь всього з півдюжини агентурних повідомлень, зміст яких був приблизно таким: «Джерело повідомляє: ніч яка місячна, зоряна, ясная...». Своїм «співробітництвом» він ще довго морочив голову не одному оперу, проявляючи бурхливу активність, примудрився не здати нікого з своїх, до того ж добряче потрусив статтю дев’яту опервитрат, а отримані кошти витрачав на свою пристрать – спортивне інакодумство.\nЗараз йому вже далеко за шістдесят, якось бачив його в метро: обличчя рожеве, життєрадісне, активно запрошував мене до участі в якомусь там черговому «масовому» протесті проти свавілля «красно-кацапської влади». Я його давненько не бачив, але зрозумів, що, мабуть, жодна протестувальна акція в столиці за останні двадцять років не була обділена його присутністю.\nПроте цей випадок – либонь, вийняток.\nЯк правило, профілактика органами держбезпеки – це важка психічна травма для людини, а особливо, якщо це особистість творча, думаюча і романтична. Практично кожен оперативник КДБ того часу приведе хоча б один приклад, коли такі профілактики закінчувалися справжньою людською трагедією: вбивством чи самогубством об’єктів, каліцтвом чи стійким розладом здоров’я, в тому числі й психічного, втратою роботи, друзів, сім’ї, близьких, рідних, засобів для існування.\nДійсно єзуїтський метод: не заарештовують, не судять, для стороннього ока (особливо для правозахисників, в тому числі і закордонних) ніякого порушення Конституції і законів, проте – чи ж це не переслідування інакомислячих і опозиції, чи ж це не репресії?\nПрофілактована особа не просто каялась, її також (відповідно до наказів і нормативних актів керівництва КДБ) ставили на облік у державних архівних оперативно-довідкових картотеках (ОСК) як неблагонадійну. Врешті, такого формулювання не було, але «сигнальні маячки» у вигляді невеликої анкетки з рішенням керівництва управління КДБ про профілактику в архівах на картонній картці зберігаються, мабуть, і до сьогодні.\nА якщо людина претендувала на якусь посаду, проходила відбір, конкурс чи кастинг, – відповідні служби завжди запрошували дані ОСК і робили «правильні» висновки.\nМожливо зараз, за двадцять років незалежності все змінилось (дай Боже), але боюся, що все не так просто, адже зайвої архівної інформації не буває.\nРобота з профілактики нам, тодішнім операм, прирівнювалась до роботи зі справами оперативного обліку (ДОУ) і зараховувалась як результат оперативної діяльності. З негласного дозволу начальства ми також практикували постановку на облік в ОСК як профілактованих осіб, що свідомо чи з якихось інших мотивів відмовлялися від співробітництва з органами держбезпеки в якості агентів.\nУ моїй практиці теж була одна історія, де звичайний виробничий конфлікт між зухвалим і самовпевненим у своїй безкарності керівником, членом райкому партії, і підлеглими, звичайними посполитими, для звітної галочки було кваліфіковано як профілактику антисуспільної і антирадянської діяльності.\nЯ не раз отримував від агентури подібні сигнали, проте, навіть доповідаючи про них начальству, ніколи, навіть у думці, не бачив їх реалізації. Від начальства, бувало, й попадало, однак який би не був начальник, він не міг мене змусити самому особисто проводити опитування десятків людей, збирати доказову базу, організовувати збори колективу чи тиснути на районну газету.\nНачальству було ліньки, а мені проти шерсті, тому й проходило.\nАле так трапилось, що в той раз доказову базу замість мене зібрав мій яготинський колега, майор Василь Васильович. Йому цю роботу робити було не соромно, а може, підозрюю, що він це робив з особливою насолодою. Можливо так, як він, свого часу, ніяк не угамувавши свій азарт нишпорки, вже після завершення офіційно дозволеної всіма генералами і інструкціями «оперативної перевірки» відомого яготинського лікаря-фітотерапевта Євгена Товстухи, ще довгі роки продовжував того цькувати, переслідувати і влаштовувати капості, незважаючи на заборону свого безпосереднього начальства. Безкарність надихає.*)\nЯ ж таку роботу вже тоді робити не міг. Ні, не відмовлявся, просто таке в мене якось само по собі не виходило. Навіть тоді, проводячи профілактичні заходи (незаконні допити, відбір пояснень і покаянь, обробка свідків, які повинні були на зборах трудового колективу заклеймити «заблудших») у мене викликало почуття причетності до наглої і цинічної неправди.\nНещодавно моя дружина нагадала мені слова, які я кинув чверть століття тому, прийшовши додому з роботи: «Невже я ніколи не зможу від цього відмитися?»\nЗ часом я ці слова забув. А коли нагадали – стало невимовно бридко і соромно за свою тодішню державну діяльність.\nЯ підсвідомо боюсь знову зустріти тих, своїх «профілактованих». Бо пам’ятаю їх злими і затятими, які свою злість ховали за показовою покірністю і повагою до мене, як до високого начальства. Пам’ятаю їх натруджені мозолисті руки. Руки, що звикли до молотків, сокир і рашпілів. Руки, що не звикли писати і які залишали на покаяльних білосніжних папірцях разом з незграбними нерівними рядками масні й брудні плями, що говорили про селянське походження моїх «підопічних».\nМені тоді ніхто не погрожував...\nЗа роки вони, мабуть, і самі забули.\nПроте я підсвідомо боюсь.\n*) - Трохи про Товстуху.\nНим, як «связью» численних об’єктів ДГОР «Блок» (дела групповой оперативной разработки), що була розпочата П’ятим управлінням КДБ УРСР в 1971 році з санкції і на вимогу московського політбюро ЦК КПРС і ще років шість продовжувалась (розробки, згідно своїх же внутрішніх циркулярів і інструкцій, не велись більше року), Переяслав-Хмельницьке відділення звітувало про свою потрібність владі. Після закінчення ДГОР, об’єкти, що не були засуджені і ув’язнені по цій справі, вивчались (а якщо відверто, то цькувались) районними оперативниками аж до самого 1989-го, коли «український буржуазний націоналізм» канув в історію. Те, що найбільшою «провиною» Євгена Товстухи був його природній академічний інтелект і несанкціонована владою медична, наукова, літературна діяльність та захист всього українського, на нього було зручно вішати всі гріхи, грішки і можливі (!!!) злочини, довести які навіть в радянському суді було неможливо. Тому роками й пнулися з усіх сил мої начальники і колеги.\n«Гострі чекістські заходи» ми, оперативники, взагалі-то не виконували. Для цього існували спеціальні 7-ме управління (зовнішнє спостереження: стеження, підглядування, підслуховування, несанкціоновані прокуратурою обшуки, силові акції) та ОТУ (оперативно-технічне управління: аудіо- і відеозапис, прослуховування телефонів, радіоперехват тощо, з використанням останніх науково-технічних досягнень). Всередині ОТУ був навіть цілий ЦНИИСИ (московський центральный научно-исследовательский институт специальных исследований, до послуг якого були наймодернованіші досягнення вітчизняної та зарубіжної науки).\nТе що мій яготинський колега, Василь Васильович, сам особисто підкрадався до Товстухи, намагаючись його десь там підслухати та підгледіти, говорить про те, що офіційну справу на того, як на об’єкта, райвідділення не вело, а тому і не мало можливості підключити для виконання цих «гострих заходів» професіоналів з відповідною технікою і можливостями. На це була потрібна генеральська санкція та мотивована підстава у вигляді справи оперативного обліку.\nКиївському центру КДБ сільський лікар Євген Степанович Товстуха, тоді, в середині восьмидесятих, був вже нецікавим. Але що було робити цим всім «товаришам майорам і полковникам» і іншим, «ім’я яким легіон»? Чим виправдовувати своє недешеве існування?


Дистанційні курси | Донецький національний університет імені Василя Стуса\nДистанційні курси при Донецькому національному університеті імені Василя Стусарозроблені з урахуванням досвіду онлайн-курсів провідних університетів світу. Такі курси просто необхідні тим, хто живе далеко від вишу або за станом здоров’я не може відвідувати очні курси ДонНУ імені Василя Стуса.\nСтавши слухачем дистанційних курсів, ви зможете вивчати обрану вами дисципліну за індивідуальним графіком з викладачем Донецького національного університетуімені Василя Стуса.\nЯкщо ви абітурієнт, то маєте можливість отримати додаткові бали до загальної кількості балів при вступі на ряд спеціальностей ДонНУ імені Василя Стуса, а також можливість першочергового зарахування в ДонНУ (Пункт 13 Правил прийому до ДонНУ імені Василя Стуса).\nЦентр безперервної освіти ДонНУ імені Василя Стуса забезпечує підготовку абітуріентов в дистанційному форматі з наступних предметів:\nПрограма курсів спирається на програми зовнішнього незалежного оцінювання (ЗНО). Кожне заняття включає в себе відео-лекції, опорні конспекти, типові завдання з детальним рішенням, інтерактивні тести для зміцнення отриманих знань (з можливістю повторного їх проходження), домашні завдання та контрольні питання.\nЗа процесом навчання стежитиме тьютор, який перевіряє домашні завдання і консультує слухача через Skype. Після кожної теми слухач проходить тестування у форматі тестів ЗНО.


Тома Пікетті - ВСІ КНИГИ автора купити в інтернет-магазині Yakaboo.ua\nПовне ім'я: Тома Пікетті\nДата народження: 17 травня 1971 р.\nТомас Пікетті - відомий французький фахівець у галузі економіки, письменник, вчений, автор концепції майнової нерівності між людьми.\nМайбутній професор Паризької школи економіки народився 7 травня 1971 року в Кліші-ла-Гаренн, передмісті французької столиці. Здобувши ступінь бакалавра у віці 18 років, поступив у Вищу нормальну школу, де вивчав математику та економіку. Перше досягнення Пікетті - нагорода за найкращу дисертацію року економічної асоціації Франції, яку діяч написав і захистив у Лондонській школі економіки і політичних наук. В цей самий час починається бурхлива викладацька і наукова діяльність Пікетті. Вивчаючи проблеми перерозподілу багатства, автор у 1993-1995 роках викладає в Массачусетському технологічному інституті, Вищій школі соціальних наук.\nБудучи одним із засновників Паризької школи економіки, Тома вже у 2006 році стає її головою, паралельно працює економічним радником однієї з політичних партій Франції, часто пише для видань Libération, Le Monde. Останнє світове визнання Пікетті - премія Yrjö Jahnsson Award 2013 року, яку вручають економістам молодше 45 років, які «зробили свій вклад у теоретичні та прикладні дослідження, що мають величезне значення для вивчення економіки в Європі».\nСьогодні Пікетті - частий гість новинних телепередач, шоу, бізнес форумів, дає численні інтерв'ю для ЗМІ усього світу, аналізуючи проблеми світової економіки і висуваючи власні варіанти рішень.\nТема економічної нерівності - головна в дослідженнях французького вченого. Пікетті вивчає співвідношення темпів нагромадження капіталу, економічного розвитку, розглядає питання пенсійної та податкової систем. У світлі сучасних світових економічних ситуацій (грецький дефолт, війна в Сирії, глобальне падіння вартості нафти, нестабільна ситуація в Україні) міркування французького експерта видаються особливо актуальними.\nХто буде панувати у світі наприкінці ХХI століття? Чи є зростання освіти і технічний прогрес двигунами «нового» капіталізму? Чи мав рацію Карл Маркс, коли обіцяв неминучу загибель капіталізму? Наскільки дієвими є закони ринкової економіки у світлі справедливого розподілу національного прибутку? Як вирішити проблему класової нерівності? Відповіді на ці та багато інших питань можна знайти в працях Томи Пікетті - одного зі світових корифеїв економічної думки.\nКод товару 749246\nКод товару 561547\nКод товару 835811


Пінка для вмивання - купити очищувальну пінку для вмивання обличчя, великий вибір пінок для обличчя в магазині проф косметики для обличчя StyleSalon\nМагазин професійної косметики Stylesalon/Косметика для догляду/ Косметика для обличчя/Засоби для вмивання обличчя/Пінка для вмивання\nОбличчя вимагає найніжнішого і ефективного способу очищення. Досить популярним засобом для позбавлення від забруднень є пінка для вмивання. Нею цікавляться багато представниць прекрасної статі і не тільки вони ... Кожному хочеться придбати якісний, ефективний засіб. Наш інтернет-магазин Stylesalon.ua пропонує купити пінку для вмивання за ціною, порівняно недорогою в Києві, тут ви знайдете продукцію від різних світових виробників, а також пропозиції вітчизняного виробництва, не менше популярні в Україні. У розпал сезону акцій і знижок ціна на сайті істотно знижується - брендова косметика продається зовсім дешево! Слідкуйте за оновленням інформації в нашому інтернет-магазині і будьте завжди в курсі всіх «гарячих» пропозицій!\nПінка для вмивання зі своїми особливостями і користю\nДуже важливо вранці та ввечері правильно вмиватися . У багатьох жінок очищення обличчя - справжній б'юті-ритуал. Він складається з декількох етапів. Спочатку обличчя протирають ватним диском з міцелярної водою або спеціальним молочком, щоб зняти макіяж і видалити забруднення. Потім приступають до вмивання, використовуючи гелі, муси або пінки. Після цього вже застосовують глибоке очищення.\nКупити пінку для вмивання - означає придбати ніжний засіб зі щадною формулою. Косметологи розробили умивалки для будь-якого типу шкіри. Особливо вони підходять для проблемної та жирної дерми. Спочатку випускалися засоби у вигляді перламутрового гелю тягучої консистенції. Стикаючись з водою, вони відмінно пінилися.\nОсь якими перевагами володіють якісні сучасні умивалки, більш схожі на мус:\nретельне і дбайливе очищення;\nзапобігання виникненню запальних процесів сальних залоз;\nосвітлення постакне і пігментних плям;\nомолодження (з міткою «для зрілої шкіри» );\nутримання ліпідного бар'єру;\nзбереження м'якості і вологи шкіри.\nПриємні аромати пінок змушують вмиватися цим засобом знову і знову.\nПінка для вмивання зустрічається різних видів, залежно від призначення і типу шкіри. Будь-який тип дерми вимагає чогось визначеного. Ми пропонуємо купити засоби для вмивання з наступними функціями:\nОчищуюча. Підходить жінкам без проблем зі шкірою. Насичена антисептичними і заспокійливими компонентами.\nПідживлююча. Не просто знімає залишки макіяжу, забруднення, але і живить корисними речовинами. Особливо корисна для зрілої дерми.\nКиснева. Дуже дбайливо очищає шкіру, подібно до скрабу. При контакті з повітрям утворює дрібні бульбашки, глибоко проникаючи всередину дерми.\nОмолоджуюча. Підвищує пружність, еластичність шкіри, надає їй гладкості і свіжості, запобігає передчасному старінню.\nОсвітлююча. Завдяки молочній та гліколевій кислотам, забезпечує м'який кератолічний, регенеруючий, себорегулюючий ефект.\nМатуюча. Ефективно очищає проблемну, жирну, комбіновану шкіру. Закриває пори, позбавляє обличчя від жирного блиску.\nОсвіжаюча. Не тільки ефективно очищає, але і надає шкірі здорового вигляду.\nОновлююча. Очищає пори, відлущує відмерлі частинки, вирівнює текстуру дерми.\nАнтибактеріальна. Запобігає вторинному інфікуванню.\nВажливо відзначити, що пінки для вмивання бувають не тільки для жінок, але і чоловіків, дітей.\nВсі компоненти пінок для вмивання перераховані в списку інгредієнтів на упаковці. У числі перших перераховуються ті, яких в складі засобу найбільше. За традицією перші позиції в списку віддають воді (термальній, мінеральній), різним мильним речовинам, екстрактам. Далі склад залежить від призначення умивалки. Так освіжаюча пінка багата натуральними маслами лимона, червоного сицилійського апельсина. У очищувальних засобах часто зустрічається екстракт вівса, молочна, гліколева кислота, сечовина. Для сухої шкіри додають до складу екстракт козячого молока.\nЖивильні умивалки містять витяжку різних плодів. З жирною і проблемною шкірою допомагають боротися екстракти морських водоростей, шавлії, вівса. Популярним є комплекс з екстрактом кореня солодки, зеленого чаю, муцином равлика.\nПінка для вмивання з різною текстурою\nПінки можуть мати різну консистенцію. Найчастіше зустрічаються умивалки у вигляді повітряного мусу. Також буває кремова, гелева, масляна консистенція. Іноді можна зустріти пінистий лосьйон для вмивання або аквапудру у вигляді м'якого скрабу. Всі ці засоби випускаються в тюбиках, баночках, флаконах. Користуватися будь-якою умивалкою дуже легко, приємно, адже вона має надзвичайно повітряну текстуру.\nІнтернет-магазин Stylesalon.ua пропонує купити ефективну пінку для вмивання за доступними цінами. Ціна питання - чиста шкіра, сяюче обличчя. Якщо ви хочете виглядати надзвичайно, то в вашому арсеналі обов'язково повинна бути якісна умивалка. Зателефонуйте нам, ми подбаємо про красу вашої шкіри.\nKlapp C Pure Foam Cleanser Очищаюча пінка з вітаміном С\nSesderma Hidraven Foamy Soapless Cream Пінний гель для вмивання обличчя і тіла, 300 мл\nSesderma Hidraven - Очищуючі засоби для обличчя і тіла БрендSesderma Країна виробникІспанія\nBiogena Cleansing Mousse Очищуючий мус для обличчя, 150 мл\nDr. Kadir Sebo-relief gentle cleansing foam Очищуюча пінка Себорельєф, 200 мл\nSesderma Salises Foamy Soapless Cream Пінливий крем для вмивання, 300 мл\nAlcina Reinigungsmousse Пінка очищуюча №1, 150 мл\nDr. Kadir Light E + C Gentle Cleansing Foam Очищуюча ніжна пінка, 200 мл\nDr. Kadir B3 Lavender Cleansing Foam For Problematic Skin Очищуюча пінка з лавандою для проблемної шкіри, 200 мл\nDemax Phytoextracts-Based Purifying Mousse Очищуючий мус на основі рослинних Екстракт, 150 мл\nMelvita Nectar Blanc Brightening Cleansing Foam Очищаюча піна, 150 мл\nWeleda Zarter Reinigungsschaum М'яка пінка, що очищає для вмивання, 150 мл\nKeenwell Biopure Purifying Gel Mousse Очищуючий гель-мус для жирної шкіри, 150 мл\nKosmoteros Mousse Purifiante Nettoyante Beauty Global Очищаюча пінка для вмивання, 150 мл\n) Лінії бренду Kosmoteros (Франція)Глибоке очищення БрендKosmoteros Країна виробникФранція\nAvene Cleansing Foam Мус для очищення нормальної та комбінованої шкіри, 150 мл\nAcademie Mousse Demaquillante Очищуючий мус, 150 мл\nKosmoteros Gel Mousse Seboregulateur Гель-пінка себорегулятори, 150 мл\n) Лінії бренду Kosmoteros (Франція)SEBALON для жирної та комбінованої шкіри БрендKosmoteros Країна виробникФранція\nHistomer Formula 201 Cleansing Mousse Очищуючий мус\nLaura Beaumont Purifying Foaming Gel Matifying And Smoothing - Очищаюча піна-гель для жирної і проблемної шкіри, 150 мл\nAlcina B Cleansing-Foam Пінка очищуюча для обличчя\nDerma Series Comfort Cleansing Mousse Універсальний миючий мус, 200 мл\nHistomer Vitamin C Cleansing Mousse Очищуючий мус, 150 мл


Це прекрасно: як Полякова відреагувала на чергову пародію своєї пісні. Politeka\n20 Червня 2018, 20:24\n“Суперблондинка“ українського шоу-бізнесу дуже лояльно ставиться до жартів над своєю творчістю\nУкраїнська співачка Оля Полякова неодноразово ставала мішенню жартівників та хейтерів: кепкували переважно над зміною кокошників, манерою рухатися на сцені та занадто екстримальними вбраннями. Але цього разу дісталися до текстів її пісень.\nВзявся трішки пофантазувати на цю тему відомий комік і блогер Prosto Doyle, який здивував користувачів дотепною пародією на Олю Полякову, повідомляє Знай.юа. Він відтворив кадр одного з кліпів Полякової “Первое лето”, де артистка знімалася в дуже пікантному образі: відвертому білому купальнику і круглому кокошнику на голові. Prosto Doyle приміряв на себе подібне вбрання, а потім зіставив обидва фото і опублікував колаж в своєму акаунті в Instagram.\nНещодавно в ефірі гумористичного шоу «Вечір з Наталією Гаріповою» на телеканалі СТБ співачка зізналася, що називає дочок «козами», а ті, в свою чергу, так само називають свою матір. Чоловік, в розумінні Полякової, «головний пастух, так що все гармонійно». До речі, на зйомки передачі Оля прийде з Машею, своєю старшою дочкою, яка дуже схожа на маму.\nТеги: гумор / Оля Полякова / пародия / пародія / шоу-бизнес / юмор\nПоминки XXXTentacion переросли в масові заворушення: подробиці інциденту