ДОЛЯ МОЄЇ РОДИНИ В РОКИ ВІЙНИ - Департамент науки І освіти харківської обласної державної адміністрації\nЗ ВІЙНИ ВОНИ НЕ ПОВЕРНУЛИСЯ ... Дудка Максим\nГЕРОЇ РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ, ПОВНІ КАВАЛЕРИ ОРДЕНУ СЛАВИ ТА МЕДАЛІ «ЗА ВІДВАГУ» – НАШІ ЗЕМЛЯКИ Єрмачкова Дар’я\nЛІКАР ІВАН АНДРІЙОВИЧ ЖЕРНОКЛЬОВ Злидень Іван\nПАМЯТЬ У МОЄМУ СЕРЦІ Кобзиста Владислава\nучень 8-Б класу Дворічанської ЗОШ І-ІІІ ступенів\nУроки мужності і хвилини пам’яті для мене не порожній звук. Це вкотре нагадування про повагу, сміливість, благородство, самовідданість, самопожертву. Кожен українець повинен мати почуття відповідальності і обов’язку, громадянські та патріотичні якості. Пам’ять про моїх родичів, які пройшли війну, зобов’язує мене жити згідно з їхніми настановами, не забувати минуле рідного краю.\nЯ живу в той час, коли про війну нагадують лише старі фотографії, листи-трикутники та спогади сивочолих ветеранів. Про події Великої Вітчизняної війни в нашій великій родині розповідали не дуже багато. Я дуже картаю себе за те, що своєчасно не розпитав своїх рідних про ті страшні роки. Мої прадідусі і прабабусі воювали на фронтах, а деякі вносили свій вклад у визволення Батьківщини в тилу. Я, на жаль, розмовляв тільки з одним дідусем,якому зараз 88 років.\nПрадідусь Курочка Василь Миронович, 1927 р.н., розповідав, що йому було 17 років, коли призвали в армію. Він був рядовим і зарахований в частину 168-го запасного стрілецького полку в грудні 1944 року. Охороняв склад зброї «Арсенал МВС №65» (до грудня 1946 року) в місті Балаклія Харківської області. За станом здоров’я безпосереднім учасником бойових дій не був. Має нагороди «Медаль Жукова» і ювілейні медалі.\nПро свою старшу сестру, Курочку Ксенію Миронівну, 1921 р.н., дідусь згадує, що вона теж пішла на фронт. Була маленького росту, але дуже сміливою змалечку. Свій бойовий шлях розпочала з Харкова радистом. Вона розповідала, що повзти з великим мотком дроту було дуже важко, але найважчим було те, що не можна було відволікатись на стогін поранених бійців. Треба було перелазити через трупи мертвих і робити свою справу. Було дуже страшно. Ксеня дійшла до Кенігсберга, а 8 травня 1945 року в Каунасі їй прийшла звістка про перемогу. Була нагороджена медаллю «За відвагу», орденом Червоної Зірки та мала особисту подяку від Сталіна.\nПро мого прапрадіда, Кобзєва Миколу Гавриловича, 1901 р.н., розповідає його син, Кобзєв Валерій Миколайович: «В кінці 20-х років батько був присланий з Курської області в Дворічанський район «двадцятип’ятитисячником». Мав 6 дітей (двоє народилися вже після війни). Воювати розпочав з перших місяців під Курськом в піхоті. Був учасником Сталінградської битви. В 1944 році поранений: були прострелені легені. Лікувався в госпіталі і за тяжке поранення був признаний непригодним до військової служби і повернувся до сім’ї. Мав медалі «За бойові заслуги» та «За оборону Сталінграда».\nЗі спогадів моєї мами, Дідич Наталії Володимирівни, я знаю, що прапрабабуся, Куценко Анастасія Григорівна, 1913 р.н., змалечку з трьома сестрами залишилася сиротою. Пасла телят в поміщика за 5 копійок в день. Перед війною працювала в колгоспі трактористом і комбайнером, бо не вистачало чоловіків. В перші місяці війни змушена була залишити на чужих людей свою 6-річну доньку і евакуюватися разом з сільськогосподарською технікою всередину країни. Потрапила в оточення разом з іншими жінками. Фашисти тримали їх з місяць в полі за колючим дротом. Їй вдалося втекти і тільки після визволення Дворічної повернулася додому. Пізніше працювала в колгоспі, пасла худобу. Мала нагороди за сумлінну працю. Була нагороджена ювілейними медалями перемоги у Великій Вітчизняній війні та медаллю «Победа».\nМій дідусь, Сниткін Віктор Михайлович,розповідає по свого батька, Сниткіна Михайла Михайловича, 1924 р.н., що для того війна почалася у Вільшані 22 березня 1943 року у Лиманських лісах, де формувався полк. Служив рядовим-автоматчиком у 35 гвардійській дивізії 101 гвардійського полку піхотинцем. Звільняв місто Лозову Харківської області. Остання битва була біля села Військове в 1943 році при форсуванні Дніпра (мав медаль «За форсування Дніпра»). Було тяжке поранення в голову 2 жовтня 1943 року. Пораненого знайшли танкісти і переправили до госпіталю. Доліковувався вже у Ташкенті. Нагороджений орденом Червоної Зірки. Ця нагорода знайшла його тільки в 1950 році по запиту командира частини: польова пошта 70934 (6-а армія). Указом Президента України від 27.09.2001 року присвоєно звання «старшина».\nМоя мама теж намагалася дослідити історію нашої родини. Вона розпитувала своїх бабусь про тяжкі події воєнного життя. Від неї і я взнав дещо. В 1944 році мало було їжі і діти здобували її самі. Моя бабуся Зіна (тоді їй було 9 років) розповідала: «Навесні лазила по деревах, де були воронячі гнізда, брала яйця і пекла на вогнищі. Їсти було неможливо через неприємний запах,але вибору не було. Ще разом з хлопцями ловила з-під стріх горобців, розчиняла і пекла на паличках: хоч яке-не-яке м’ясо. Разом з тіткою Марфою робили «ладики»: картопля перетиралася з буряком, трішки муки з половою і пекли на капустяних листках в печі. Такі «ладики» застрягали в горлі, але ж їли… А найулюбленішою їжею були «потапці» − шматочки хліба у солодкій воді…».\nМені складно уявити події далеких грізних 40-х років. Що відчували 17-ти і 18-річні юнаки і дівчата? Чи було це подвигом – йти на фронт? Не всі їхні розповіді можна записати, але головне я відчув: в будь-якому віці можна бути патріотом. Якщо ти самовіддано любиш Батьківщину, то готовий не роздумуючи віддати своє життя для її процвітання.\nЗ ВІЙНИ ВОНИ НЕ ПОВЕРНУЛИСЯ ...\nучень 11-Б класу Валківського ліцею ім.О.Масельського,\nЛинуть дні, минають роки, йдуть у небуття десятиліття. Рано чи пізно забуваються люди, події…\nТа є в нашому житті те, що не забудеться ніколи, точніше треба сказати : « Не повинно бути забутим !». Серед таких речей, насамперед, повинна бути пам'ять і знання про свою родину, про тих, з кого починався рід і завдяки кому існують вже багато-багато поколінь.\nЩороку травневими днями ми згадуємо, як «чорні» крила війни зачепили усі родини і, в тому числі, і мою….\nСвоїх прадідів, я звичайно не знав особисто, бо вони, на жаль, не повернулися з фронтів Великої Вітчизняної. Та і знаю про них дуже мало, але розумію, що якщо зараз не зможу знайти бодай що, хоча б якусь інформацію - взагалі втратимо у майбутньому зв'язок між поколіннями.\nПереглянувши багато різних документів, публікацій, даних у інтернет-базі «Меморіал», поспілкувавшись з пошуковцями нашого ліцею, тепер ми моємо певну інформацію з життя моїх рідних.\nПрадідусь Іван Данилович Зюбан наш місцевий. Народився в сім'ї селян на Валківщині в селі Рубанівка Костівської сільської ради в далекому 1909 році. Родина в них була досить великою, як говорять зараз «багатодітною»: прадід Іван, ще 5-ть братів: Федір, Андрій, Микола, ще один Федір, Юхим і сестричка Одарочка. До речі, окрім прадіда на фронті воювали ще чотири брати. Двоє - не повернулися з війни у рідну домівку.\nЩе до війни молодим Іван Данилович працював у колгоспі, різноробочим. Тепер я знаю, що воли будувалася дорога Харків-Київ, на ці роботи відправлялися багато чоловіків з колгоспів. Серед них був і мій прадід Іван Зюбан.\nІван Данилович був також учасником фінської війни 1939-1940 рр. Зрозуміло, що коли почалася Велика Вітчизняна, військовий досвід у нього вже був.\nНа фронт потрапив у липні 1941 року. У званні єфрейтора та маючи спеціальність мінометника спочатку воював у 275гв. с.п., а потім - у 91 гвардійській стрілецькій дивізії.\nЗа даними бази даних «Меморіал» знаємо, що загинув Іван Данилович Зюбан на російській землі – у селі Дубровка Рудненського району Смоленської області 20 жовтня 1943 року. Саме такі дані були засвітчені у "похоронці", яка, на жаль, до сьогодні не зберіглася. Тож як офіційний документ - маємо ксероксну роздруковку з дивізійних записів про "безвозвратные потери личного состава".\nНа батьківщині не дочекалися сина Івана батьки та залишилася вдовою дружина і двоє маленьких діток.\nНе менш трагічно склалася доля і другого мого прадіда Євгенія Леонідовича Требухова. Сам він не валківчанин, бо народився на Полтавщині в селі Балясне Диканівського району. Народився малий Євгенко у родині вчителів, то ж і вибір майбутньої професії став не випадковим. На Валківщину потрапив вже після навчання і в довоєнні роки працював завучем Минківської школи та викладав історію.\nКоли почалася війна, отримав завдання Валківського РК КПБУ і був залишений на окупованій території в партизанському загоні. Разом з іншими патріотами і підпільниками був викритий зрадниками. У січні 1942 року був повішений німцями у центрі міста Валки. Похований в Урочищі Карпенкове у братській могилі в місці масового знищення мирного населення під час окупації у Дідовій долині.\nУ Євгена Леонідовича Требухова залишилися мама, дружина і троє діточок.\nПісля звільнення міста і району було проведено комісію і у 1944 році відбулося перепоховання тіл загиблих у центрі нашого міста. Щоправда, коли родичів загиблих було запрошено на опізнання, дружина тіла Євгенія Леонідовича не знайшла. Уже у 80-х роках ХХ століття, коли по всьому району змінювалися пам’ятники і пам’ятні знаки воїнам - визволителям, а в нашому місті почалося будівництво Меморіалу Слави, останки загиблих в роки війни і похованих у Дідовій долині валківчан вдруге перезахоронили. Вірних даних про місце перепоховання до сих пір не можуть знайти родичі загиблих. Єдина, поки що, інформація говорить, що перепоховання відбулося на Рогозовому кладовищі та місце не зазначено. На сьогодні, так і не зрозуміло, чи перепоховали тіла невпізнаних разом з впізнаними, чи їх було не всі розкопано.... не відомо. А можливо, просто залишки людей були настільки понівечиними, що дійсно не можливо було і впізнати...\nТож справи по встановленню місця вічно спокою мого прадіда ще тривають, але дуже сподіваюся, що скоро нам вдасться знайти його.\nМожливо поки що дуже мало вдалося нам знайти інформації, та вважаю, що для того щоб людина назавжди безслідно не відійшла у вічність - цього вже достатньо.\nВічна слава і пам'ять захисникам Вітчизни!\nГЕРОЇ РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ, ПОВНІ КАВАЛЕРИ ОРДЕНУ СЛАВИ\nТА МЕДАЛІ «ЗА ВІДВАГУ» – НАШІ ЗЕМЛЯКИ\nучениця 10 класу Гетьманівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів,\nчлен історико-краєзнавчого гуртка Шевченківського будинку дитячої\nта юнацької творчості Шевченківської районної ради Харківської області\nКерівник: Василенко Ірина Євгеніївна, вчитель історії, керівник історико-краєзнавчого гуртка\nДавно відгриміли останні залпи Великої Вітчизняної війни. У травні 2015 року все прогресивне людство планети святкуватиме 70-річчя Великої Перемоги. Але людська пам'ять знову й знову повертає нас до тих важких і грізних часів воєнного лихоліття, яке стало однією з найбільших трагедій XX століття. Та війна забрала життя більше трьох десятків мільйонів радянських людей, близько восьми мільйонів українців, до п'яти з половиною тисяч жителів Шевченківщини. Більше десяти тисяч фронтовиків і цивільних жителів нашого краю залишилися інвалідами, стали вдовами війни чи дітьми війни. Радянсько-німецький фронт двічі проходив через Шевченківський район, його територія понад сім місяців перебувала під п'ятою фашистського окупанта, ще 15 місяців Шевченківщина була у прифронтовій зоні. Криваве і важке протистояння з фашизмом обпалило своїм смертоносним вогнем практично кожну родину нашого краю, призвело до величезних матеріальних і численних людських втрат.\nЗ кожним роком невблаганно рідіють ряди ветеранів Великої Вітчизняної війни. Але їх сини і внуки не забувають про славне і героїчне минуле своїх батьків і дідів, добрим словом згадують полеглих героїв і ще живих фронтовиків. Про це свідчать багатотисячні мітинги і акції скорботи, які щорічно відбуваються біля меморіалів та пам'ятників на братських могилах 9 Травня, 28 жовтня та в інші пам'ятні дні, пов'язані з Великою Вітчизняною війною.\nШевченківщина дала фронту понад десять тисяч воїнів. При цьому поряд з чоловіками воювали і сотні жінок нашого краю. Наші земляки були стрільцями і танкістами, льотчиками і зенітниками, артилеристами і мінометниками, моряками і кавалеристами, зв'язківцями і саперами, військовими водіями і залізничниками, лікарями, медсестрами і санітарами. Вони воювали на всіх фронтах, побували практично в кожному куточку рідної країни і за її межами, де відбувалися бої з гітлерівцями чи японцями. По різному склалася їх фронтова доля. Одні, пройшовши всю війну, повернулися додому живими і здоровими. Але таких людей було небагато. Значно більше було тих, хто став інвалідом війни чи взагалі склав свою голову на полях важких боїв з ворогом. Вражає те, що серед полеглих кожен третій до цього часу числиться таким, хто у дні воєнного лихоліття згинув безвісти.\nМайже три тисячі жителів Шевченківщини були нагороджені орденами і медалями. Сім чоловік за героїчні подвиги в боротьбі з німецько-фашистськими загарбниками отримали найвищу урядову нагороду – звання Героя Радянського Союзу: Безменов Василь Іванович, Нечепуренко Олексій Петрович, Поправка Павло Венедиктович, Штонда Григорій Єгорович, Боженко Олександр Гаврилович, Сухомлин Іван Михайлович, Рослік Павло Адамович. Один чоловік – повний кавалер Ордену «Слави» – Биков Олександр Михайлович. Два – отримали чотири медалі «За Відвагу» – Мітільов Михайло Іванович, Гарячий Ілля Тихонович. З них 5 чоловік повернулися з фронтів війни і продовжували працювати в різних сферах життя Шевченківщини та та інших міст СРСР: Поправка Павло Венедиктович, Штонда Григорій Єгорович, Боженко Олександр Гаврилович, Сухомлин Іван Михайлович, Рослік Павло Адамович, Биков Олександр Михайлович, Мітільов Михайло Іванович, Гарячий Ілля Тихонович. Два чоловіка, що мають це високе звання, загинули на фронтах війни у боротьбі з фашизмом: Безменов Василь Іванович, Нечепуренко Олексій Петрович. Всі ці воїни в наш час отримали звання «Почесний громадянин Шевченківщини». Іменами героїв названі вулиці нашого міста та інших міст України. Пам'ять про земляків-героїв увіковічена на Меморіалах Слави як Шевченківщини, так і інших міст колишнього Радянського Союзу.\nУ той же час слід визнати, що особистий внесок кожного воїна у велику Перемогу вимірюється не лише орденами і медалями. Сотні героїчних вчинків наших земляків залишилися невідомими чи не відзначеними командирами. Ми ж повинні пам'ятати всіх — полеглих і живих, героїв і пересічних воїнів, відомих і безіменних. Всіх, хто ціною свого життя чи здоров'я затримав ворога на якусь годину на певному оборонному рубежі, а потім визволяв від ненависних окупантів міста і села Європи та Азії. Всіх, хто здобув для нас ту історичну Перемогу. Ми всі в неоплатному боргу перед учасниками війни.\nЗвичайно, хотілося б зберегти для нинішнього і наступних поколінь фронтовий шлях кожного з наших героїв-фронтовиків. Але в сучасних умовах це зробити вже нереально. Живих фронтовиків залишилися одиниці, вже пішла з життя значна частина їх дітей та інших рідних. Не всі нащадки змогли зберегти документи, які б могли підтвердити участь їх батьків чи дідів у боях з ворогом.\nДана робота, розповідає про фронтову та подальшу долю десяти наших земляків, що отримали найвищі державні нагороди Радянського Союзу, захищаючи нашу Батьківщину від ворога. Це близько 0,5% від тих, кого ми називаємо фронтовиками.\nСподіваюсь, що в найближчі роки цю добру і благородну справу буде продовжено як автором, так і іншими дослідниками-краєзнавцями.\nМи схиляємо голови перед подвигами своїх земляків, на прикладах їх життя вчимося бути гідними громадянами України і намагаємося усіма можливими засобами увіковічнювати пам'ять про їх подвиги.\nЗдійснюючи подвиги, ці герої зробили крок у безсмертя. Ми, молоде покоління, повинні зберегти пам'ять про відомі вчинки цих людей і дізнатись ще про невідомі нам епізоди життя героїв. Радянський народ отримав перемогу над фашизмом завдяки відвазі і героїзму багатьох солдат.\nЛауреат Нобелівської премії Миру Ральф Банч говорив: "Ніхто в світі про мир не може сказати краще тих, хто бився на війні. Важкою була ця праця. Великими були її жертви."\nРоки вимірюються справами, вчинки – їх значимістю. Для подвигу ж головне мірило – пам'ять нащадків. І час над подвигом не владний.\nЦей матеріал допоможе молодому поколінню дізнатися і зрозуміти дійсну правду про Перемогу, протистояти змогам фальсифікації величі та історичного значення народного подвигу.\nучениця Харківської загальноосвітньої\nшколи І – ІІІ ступенів № 157\nКерівник: Юдко Валентина Михайлівна, учитель історії\n1. Війна – страшне жахіття… Війна приносить тільки горе, а перемога в ній терпкий присмак та тяжкі спогади…\n2. Мобілізація Червоної Армії.\n3. Перебудова державних органів, партійних і громадських організацій на воєнний лад.\n4. Організація винищувальних батальйонів.\n5. Евакуація заводів та фабрик, установ.\n6. Вироблення речей для обороноздатності.\n7. Запеклі бої та атаки у вересні.\n8. Стійка оборона дивізій в районі Мерефи.\n9. Війська НСВС та народне ополчення.\n10. Командир А.П. Омельчук та його підрозділ.\n11. Ворожі мотоциклісти з боку Куряжа.\n12. Ліквідування державної самостійності.\n13. «Режим жаху».\n14. Захоплення до полону.\n15. «Фабрика смерті».\n16. «Спеціальні автомобілі».\n17. Масовий розстріл у Дрогобицькому яру.\n18. Військові таємниці ціною катування.\n19. Центр катування військовополонених.\n20. Винищення крихт української культури.\n21. Підпорядкування національних газет та літератури.\n22. «Німці – споконвічні друзі українського народу…Вони хочуть добра й всі жорстокі методи – це шлях до визволення».\n23. Дивізії «Адольф Гітлер» та «Мертва голова».\n24. Українська допоміжна поліція.\n25. Центральний штаб партизанського руху.\n26. Підпільний обком на чолі з І.І. Бакуліним.\n27. Богодухівські підпільники (О. Зубарєв, Г. Нікітіна, Р. Денхин, А. Кириленко, С. Лискитенко, Д. Коваленко).\n28. Заарештування О. Зубарєва та Г. Нікітіни.\n29. Розгром фашистських військ під Москвою.\n30. Поразка армії «Південь» та визволення Донбасу та Харківщини.\n31. 18 січня 1942 року – зимові бої.\n32. Розгром німецької армії «Б».\n33. 9 лютого – визволення території Радянської України.\n34. Курська битва.\n35. Відводження ворожих військ.\n36. Пам’ять загиблих співвітчизників… Тяжка непросвітна тінь… Вони завжди залишаться в нашій пам’яті.\nЛІКАР ІВАН АНДРІЙОВИЧ ЖЕРНОКЛЬОВ\nвихованець гуртка «Юний ерудит» Зачепилівського районного БДЮТ,\nучень 11-Б класу Зачепилівського ліцею\nПонад 30 років працював у Семенівській лікарні Іван Андрійович Жернокльов. Він і під час фашистської окупації не забував про свій людський обов’язок – допомагати людям боротися з недугою, рятувати їм життя.\nОсінньої ночі 1941 року на місце нещодавнього бою, що вдень точився на підступах до села, фельдшер Жернокльов разом із дружиною, вчителькою місцевої школи Пелагією Іванівною, та домашньою робітницею Марусею зібрали в приміщенні сільської лікарні вісімнадцять бійців і командирів Червоної Армії, які зазнали різних поранень. Їх перев’язали, нагодували (тих, хто міг їсти). Вклали на оберемки соломи, яку заздалегідь постелили на підлозі.\nВиходжувати поранених допомагало все село – ніхто не відмовлявся давати продукти для червоноармійців. Представникам «нової влади» – німецькому офіцеру з солдатами, які не забарилися навідатися до медпункту, фельдшер відповів на їхнє запитання: «Це селяни, хворі на тиф».\nПід час лютневих боїв 1943 року, коли радянське командування прагнуло звільнити Харків, але спроби виявилися невдалими, І. А. Жернокльов влаштував у себе на лікування ще дев’ять поранених.\nТа не тільки поранених рятував Іван Андрійович під час Великої Вітчизняної війни. Не один десяток юнаків і дівчат отримав від нього фіктивну довідку про «хворобу», що давала їм можливість уникнути відправлення в Німеччину.\nУ 1945 році Харківське книжково-журнально-газетне видавництво в серії «Славні сини Харківщини» випустило книжку Рафаїла Брусиловського «Серця відважних», в якій розповідається про сміливе подружжя Жернокльовів, які навіть в умовах ворожої окупації не забували про свій лікарський обов’язок.\nПАМ'ЯТЬ У МОЄМУ СЕРЦІ\nучениця 11 класу Власівського загальноосвітнього\nнавчально-виховного комплексуКегичівської районної ради\nКерівник: Наскалова Л.М, керівник пошукового загону «Пам’ять»\nВійна… Страшне слово, скільки в ньому ненависті, злості, крові, сліз, розбитих сердець, скалічених доль, смертей, болю, а заразом це відвага, мужність, героїзм, подвиг!\nВійна увірвалася в юність наших дідів і прадідів, мов чорний смерч. Підпалила квітучу землю, затьмарила міста і села.\nВ моїй сім’ї ця тема й зараз має відлуння страшного періоду, який забрав абсолютну молодість моїх двох прапрадідів. Багато про що переповідали мені мої прабабуся, котра бачила дитячими очима, як нищать все живе, бабуся, якій в свою чергу, будучи живим, розповідав із тремтячим голосом її тато. Для мене це - прадід. Його історія життя, на мій погляд, заслуговує найбільшої честі й хвали.\nНародився Михайло Єгорович Єлізаров у селі Д`ячківка Старовірівського району Харківської області у 1929 році. Там же і навчався у 8-милітній школі, та встиг закінчити лише 4 класи: почалася війна. Це були важкі часи. В кінці серпня 1941 року в село зайшли німці, які почали масово виконувати «свою місію». В цей час завдяки зв’язковим вчасно було повідомлено жителів села Кофанівка, і місцеві, від малого до старого, відійшли до річки Берестова. Можна лише уявити, що на той час пережили мешканці села, не говорячи вже і про малечу: найменшому було півтора рочки. Це був Олексій, наймолодший брат мого прадіда Михайла. Холод, голод, страх, скутість – все це довелося їм прожити цілих 11 діб. Малеча довго не витримувала і їм мусили кляпом із очерету закривати ротика, щоб не накликати біду на решту. Всі вони вціліли, але на цьому лихе не відступило. Після себе загарбники лишили поліцаїв для «збереження» порядку. Місцевих дітей та молодь змушували працювати, влаштовували постійні облави для примусового вивезення до Німеччини. Михайло в свої 14 років був на той момент зв’язковим, бо дуже добре знав місцевість і непомітно проїжджав на велосипеді біля місця примусових робіт, даючи сигнал для втечі.\nОдного разу хлопці, у тому числі і Мишко, спостерігали політ літака, з якого спустився парашутист. Зі сторони с.Власівка берег річки був дуже порослим високим і густим очеретом. Саме там парашутист і лишив всю свою амуніцію. Але довідавшись про це, поліцаї почали ретельний обшук із собаками. Та ба, зазнали невдачі. Через свої знання русла й маленьких островків хлопець швидко переховав речі парашутиста, врятувавши таким чином і того солдата, і своїх односельчан від гніву карателів.\nПісля визволення сіл Власівки та Кофанівки Михайло з рештою дітей вели очистку території від зброї і полеглих солдат. Трупи звозили до братських могил, а зброю і боєприпаси віддавали військовим. Таких хлопців тоді називали «яструбками». Під час одного з таких рейдів мого прадідуся було поранено. (Вже в післявоєнні роки йому було видалено два осколки (Дод.А), а один залишився з ним біля скроні до останніх подиху…).\nПодії 44-го року в біографії Михайла позначаються як навчання у ФЗН (фабрико-заводське навчання). По закінченню якого його направили до Ворошиловграда.\nВ умовах розрухи, голоду вижити було надто складно. І він здійснив втечу, за що отримав покарання строком 4 місяці (такою раніше була «винагорода» за втечу з роботи). Але тут доля Михасику теж посміхнулася. Під час покарання його призначили помічником охоронців на вагони-«теплушки», в яких везли арештованих зрадників та поліцаїв. Шлях від Харкова до Благовіщенська тривав 2 місяці; туди й назад – строк вийшов. Згодом після смерті Сталіна судимість було знято.\n1949 рік. Михайло почав службу в рядах Радянської Армії. Службу проходив в Білорусії в м.Борисів терміном – 3роки 6 місяців. У воєнному квитку є позначка: вересень 1949р. – «стрілок», лютий 1950р. – «мінометник»(Дод.Б).\nНаприкінці 1953 року повернувся Михайло додому. І відразу розпочав трудову діяльність на заздрість всім(Дод.В):\n1970р. ювілейна медаль «За доблестный труд. В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина»(Дод.Г)\n1973р. Орден «Трудового Красного знамени», «Знатний кукурудзовод України» (Дод.Д)\n1973-1980рр. «Переможець соціалістичних змагань» (Дод.Е)\n1977р. Орден Жовтневої революції (Дод.З)\n1982р. бронзова медаль за досягнуті успіхи у розвитку народного господарства СССР(Дод.К)\n1984р. медаль «Ветеран праці» (Дод.Л)\nМені й справді є ким пишатися і водночас є над чим замислитися, адже, по-перше, ми, молоде покоління, мало задумуємося про патріотизм як основу людської суті, по-друге, мало взагалі тямимо з приводу відданості улюбленій справі на благо суспільства. Але мені пощастило, що історія мого прадіда не пройшла повз мене і я просто мушу багато в чому орієнтуватися на його героїчні вчинки, відважність, відданість справі.


Головна Заходи Створення WEB-додатків за 15 хвилин\nСтворення WEB-додатків за 15 хвилин\n31 березня об 11:00 відбудеться вебінар "Створення WEB-додатків за 15 хвилин"\nМи розглянемо як за допомогою фреймворка CakePHP створити готове WEB-додаток за 15 хвилин без єдиної строчки коду. 4\nНеобхідні знання: робота з командним рядком, робота з базою даних.\nЩоб мати можливість повторити роботу у себе потрібно мати встановлені PHP і MySQL.\nСпікер - Ярослав Концевий. Магістр інженерії програмного забезпечення. Досвід роботи в програмуванні - більше 10 років. Викладає мову програмування PHP і теорію баз даних. Студенти на заняттях отримують практичний досвід розробки сучасних систем побудови WEB-додатків.


Вадим Кожевников - Сторінка 28\nЗустрічаючись з Ельзою в місцях заздалегідь призначених явок, Йоганн з сумом переконувався, що здоров'я її що не день погіршувалося. Ельзині щоки запали. Великі очі хворобливо блищали, і в куточках у них з'явилися тонкі зморшки. На схудлих руках набрякли вени. Він привозив Ельзі велику частину свого продуктового пайка, але, мабуть, хвороба зайшла так далеко, що навіть посилене харчування вже не могло допомогти. І якось Йоганн зважився: — Вам треба кинути к бісу це вар'єте! — Ще чого! — обурилась Ельза. — Я повідомлю в Центр. Ви хворі. Вас треба замінити. — Яким чином? — Замінити? — Ні, яким чином ви повідомите про мене в Центр? Я не пропущу шифровку на особисту тему. — Хіба це тема особиста? — Вона стосується тільки мене. — А якщо зляжете? — Можете не турбуватися! Ваші матеріали завжди буде доставлено вчасно. — Послухайте, — сказав Йоганн, — ви просто закохані в Зубова. В'янете з кохання. І це шкодить справі. Тому моя телеграма про вас не буде особистого характеру. Я повідомлю, що ваш стан не сприяє нормальній роботі. Він говорив так різко тому, що відчував: сили дівчини на волоску. І раптом Ельза заплакала. Йоганн невміло обійняв її тремтячі плечі. Вона уткнулася головою йому в груди, щоб сховати заплакане обличчя, затамувати ридання. Він розгубився, прошепотів: — Ти ж чекістка, розвідниця. Хіба можна?.. — Можна… — схлипуючи, пробелькотіла Ельза. — Можна… — Підняла на нього обличчя, що враз стало сердитим. — А що, я не людина? Думати, як він там цілими днями упадає біля цієї гарненької фашистки! — Вона не фашистка, — непевно заперечив Вайс. — Однаково. Та ще й стара. — Вона на рік молодша за нього. — Однаково гидко. Я бачила, як він їй по-особливому усміхається. — Ельза закусила губу. Йоганн здивовано стенув плечима. Запропонував: — Ти старша. Можеш наказати — і завтра ж він її кине. Він хлопець дисциплінований. Ельза злісно примружилась: — Ну, звичайно, втратити таку явку і «дах»! Ще чого бракувало! — То чого ж ти хочеш? — Не знаю, — сказала Ельза. — Для Зубова його німкеня — об'єкт надзвичайно перспективний. Але, розумієш, від хвороби, чи що, я зовсім розрюмалась, — у мене бажання, ну, хоч би раз пройти з ним вулицею. Не для справи, а так… Просто щоб він ішов поруч і нічого не говорив… Йоганн, помовчавши, пообіцяв: — Ну що ж, мабуть, це можна буде організувати. Якщо знайдеться вільний час. — Вільний час! — вигукнула Ельза. — У нас вільний час? Його немає. І не буде. Не буде у нас вільного часу. І немає ні особистих справ, ні особистих переживань. — Сказала твердо: — А Зубову передай, що ставлю йому на вид: в останній інформації він неточно передав транскрипцію технічної термінології. Це брак. Довелося вимагати додатковий час на зв'язок. А ти знаєш, що означає кожна зайва секунда роботи рації: чим більше вона працює, тим швидше її засічуть пеленгатори. — Повторила: — Так і передай: більше я не терпітиму неточностей. Це розпуста. І я можу вибачити все, крім нехлюйства.\nОлександр Бєлов так звик до Йоганна Вайса, так перевтілився в нього, що нинішнє його становище вже здавалося йому цілком природним «виробничим» становищем розвідника. І якщо він у думці і звертався до самого себе, до Олександра Бєлова, то лише в тих випадках, коли виникала необхідність одержати наступні вказівки від людини, якій він, як кажуть, строго підзвітний. Зовнішність абверівця майже не сковувала його. У нього ні разу не виникало потреби подумати, як у тому чи іншому випадку має поводитись, мислити або діяти абверівець Йоганн Вайс. Але він трохи розгубився, коли остаточно переконався в тому, що Ельза кохає Зубова. З міркувань суто ділової необхідності Ельза рішуче примусила Зубова налагодити взаємини з Брігіттою, і ці взаємини незабаром набрали характеру любовних, тобто корисних для справи, але болісних для Ельзи. Це було для неї однаково, що самій відмовитися від коханої людини, відмовитися від надії на можливе щастя. То була одна з багатьох безповоротних втрат, які доводиться переживати розвідникові. Ввечері Ельза, кокетлива, з грайливою усмішкою на губах, в чорному трико, що щільно облягало її останнім часом нібито безплотну постать, мусила розважати у вар'єте воїнів вермахту. Після виступу приймати залицяльників за своєю дерев'яною, ніби стійло, перегородкою в артистичній і всіляко хитрувати, щоб збити армійську настирливість фронтовиків, які переносять стратегію бліцкрігу на взаємини з жінкою. Вдень вона мусила репетирувати свій номер, обходити тайники, зустрічатися на місцях явок з товаришами, передавати радистові матеріали, приймати і розшифровувати шифровки, виконувати доручення Центру. Крім усього цього, у себе дома, серед сусідок і сусідів, треба було наполегливо і послідовно поводити себе так, щоб зберегти репутацію напівпорядної дівки, яка твердо вирішила зібрати собі посаг і вийти заміж за поважну літню людину, не дуже вимогливу, яка не буде копирсатися в її минулому. І, готуючи собі в загальній кухні обід, вона мусила, як справжня німкеня, виявляти максимальну бережливість, а співчуваючи багатодітній удові, чоловік якої загинув на Східному фронті, приховувати від усіх, що ділиться з нею своїм мізерним пайком. Це розцінили б не інакше як те, що вона, Ельза, — розпутна дівка, їй перепадає дещо від фронтовиків, а тому вона бездумна і щедра. Якось Ельза, сміючись, розповідала Йоганнові, що їй запропонував одружитися літній удівець, лейтенант із роти пропаганди. І коли вона дістане документи, що підтверджували б її арійське походження, він готовий негайно оформити шлюб і навіть хоче ще до того, як вони стануть подружжям, влаштувати так, щоб вона відпочила в одному з високогірних санаторіїв у Австрійських Альпах. Йоганн, не звертаючи уваги на іронічний тон Ельзи, сказав поспіхом: — От і добре. Нехай поки що Зубов тебе замінить. А ти відпочинеш. А потім пошлеш цього вдівця кудись подалі. — Зубов? — перепитала Ельза. — Ну, знаєш, ти зовсім не розбираєшся в людях. Ця людина абсолютно не годиться для серйозної організаційної роботи. — Стривай, — обурився Йоганн, — адже у нього вже ціла група. І діє вона успішно. Зовсім недавно вони перебили близько десяти курсантів розвідувально-диверсійної школи, а п'ятьох покалічили по дорозі до аеродрому, звідки їх мусили закинути до нас у тил. — Ні-ні, — непохитно сказала Ельза, — проти Зубова я категорично заперечую. — Додала сумно: — Мабуть, після війни я в Бакуріані поїду, відпочину. — Стенула презирливо плечем: — І коли Зубов працюватиме там інструктором лижного спорту, — це для нього найбільше підхоже. Нехай їде туди разом зі своєю славетною мускулатурою.\nУ Варшаву приїхав Гуго Горфельд, старий друг Лансдорфа. Він був одним з директорів заводу «Оппель», що входив у концерн «Дженерал моторс». Горфельд зупинився у Варшаві проїздом після тривалої ділової поїздки по Донбасу, де він вів переговори з командуванням СС про найскорішу відбудову кількох металургійних підприємств: останнім часом фірмі помітно не вистачало спеціальних сортів сталі, необхідних для виробництва танків пової конструкції. Але в Донбасі його чекали невдачі, Старий радянський інженер, засуджений у тридцятих роках за участь в антирадянській організації, після того, як відбув покарання, посідав рядову посаду постачальника на одному з заводів, що цікавив Горфельда. Німецьке командування врахувало «поважні» обставини біографії старого чоловіка. Йому виявили особливе довір'я, призначили головним інженером заводу, і навіть німецькі службовці мусили йому підкорятись. Горфельд покладав великі надії на цього чоловіка. І той справді надзвичайно вимогливо і навіть жорстоко ставився до радянських робітників, яких під загрозою розстрілу приневолили працювати тут. Він ще до революції; служив у колишніх власників цього заводу і зумів примусити своїх підлеглих працювати з таким нелюдським напруженням, що вони, і не раз навіть, намірялися вбити його. Гестапо приставило до нього охоронців. Він одержав дуже велику зарплату і навіть побував у Німеччині, де познайомився з деякими технічними нововведеннями. Отже, ця людина була справжньою знахідкою. Але через кілька місяців виявилося, що деталі машин, виготовлені з металу, який постачав цей завод, дають тріщини і спрацьовуються завчасно, а танкова броня лускає від радянських болванок, як вітрове скло автомобіля, коли в нього пошпуриш каменем. Тривалими і складними аналізами було встановлено, що псують метал присадки, які при зварюванні сталі давав головний інженер. Його привезли до Берліна, і найкваліфікованіші слідчі почали провадити дізнання. І цей кволий старий, що пережив на допитах усі способи фізичного впливу, мовчав, очевидно, маючи намір понести в могилу таємницю свого методу псування металу. Подолати його впертість пощастило лише наркотичними способами. Очамрілий, він, сміючись, проговорився про рецептуру присадок, що утворюють у металі волосовики, які неможливо виявити на шліфах навіть найдосконалішими оптичними пристроями. І похвалився, що сам, без нічиєї допомоги, кидав у киплячу сталь паперові пакети з цими присадками. Старого засудили до смертної кари, але обіцяли помилувати, коли він згодиться знову працювати з німцями. — Уяви, — з огидою закінчив свою розповідь Горфельд, — цей нахаба навіть дозволив собі заявити, що саме тепер він особливо жалкує з приводу своїх колишніх сумнівів і про те, що не з першого дня революції віддав свої знання радянському народові. Тому народові, який тепер, коли радянські танки прийдуть у Берлін, дасть Німеччині останній і найповчальніший історичний урок. І одразу Горфельд заклопотано спитав у Лаисдорфа, — Як ти оцінюєш таку версію? — З цим старим? — Ні, з методом псування металу. — Техніка — твоя галузь, — ухилився від прямої відповіді Лансдорф. І в свою чергу запитав: — Якими тобі здаються росіяни? — Вони все ще воюють. — Ні, ті, які залишились на окупованій землі? — Пробач, але психологія ворога — це вже, у всякому разі, твоя галузь, — усміхнувся Горфельд. Лансдорф замислено пожував сухими губами. — Ми зробили велику стратегічну помилку. — О, ти вже критикуєш генералітет! — Ні, — сумно сказав Лансдорф. — Генералітет планує битви, і, можливо, в них — вершина нашої воєнно-наукової думки. Абвер дав генералітету всі відомості про озброєння ворога, його дислокації тощо. Справа зовсім в іншому. — У чому ж? Лансдорф насупився. — Вивчаючи росіян, я прийшов до цікавого відкриття. Певна кількість їх має — як би точніше висловитись — загальнолюдські вади, пов'язані з біологічними факторами: вони бояться смерті, страждань тощо. Але таких меншість У значної ж більшості повністю відсутня природна психологічна якість добровільно приймати в певних умовах деякі форми рабського підкорення, щоб продовжити своє життя. Спочатку я шукав пояснення цього в їхніх атеїстичних переконаннях. Але поступово — і зрозумій, я ще не зовсім впевнений у своїх висновках, бо визнати таке — значить втратити багато що з того, в чому ми були непохитно переконані, — поступово я почав думати, що в цього народу свідомість свободи рівнозначна відчуттю власного існування. — І який же висновок ти зробив після таких тонких спостережень? — поцікавився Горфельд. Лансдорф не надав значення іронії, що звучала в його голосі. — Висновок єдиний. Якщо ми знищимо радянський народ, епідемія розповсюдиться по всьому світу, і навіть люди Заходу стануть схожі на твого російського інженера, який боровся проти ненависної йому Радянської влади, я потім віддав життя за її перемогу над нами. Тому нам слід відмовитися від расових забобонів. Ми повинні будь-якою ціною зберегти сталу структуру взаємин між заможними і незаможними. В сучасних умовах німецький націзм не може не відштовхувати можливих союзників. Горфельд розуміюче всміхнувся: — У всякому разі, фірма «Оппель» вчинила далекосяжно й розумно: на її комерційних бланках немає зображення свастики. Танки «Дженерал моторс» і фірми «Оппель» воюють зараз в Африці, і водять ці танки і німецькі танкісти, і наші вороги. Якість нашої продукції і продукції наших компаньйонів рівнозначна, як це й зазначалося в угоді між фірмами. І мені здається, що саме тут складаються основи майбутньої співдружності націй, незалежно від того, хто переможе в цій війні. Ми вже мали досвід першої світової війни. Згадай, у скільки міліардів доларів і фунтів обійшлося США і Великобританії те, що після поразки наша промисловість зробилася ще могутнішою, ніж тоді, коли ми почали війну. Все стає на своє місце: — І Горфельд закінчив єлейним тоном: — Ми християни і повинні в серці своєму зберігати священні і великі біблейські заповіти.\nЙоганн, сидячи за рулем — Лансдорф хотів показати своєму другові околиці Варшави і попросив Йоганна допомогти в цьому, — намагався не пропустити жодного слова з цієї бесіди. Він узяв од неї багато корисного для себе. Так, він довідався, крім дечого іншого, що німецька фірма «Оппель» «передала фірмі «Дженерал моторс» нові фільтри для танкових моторів — старі часто під час маршів засмічувались пісками африканської пустелі. Натомість Роммель, що воював з англійцями в Африці, одержав од фірми «Шелл» нову рецептуру мастила, надзвичайно стійкого до високих температур, що було дуже важливо для танків і машин, які рухаються під палючим сонячним промінням. Така комерційна взаємодопомога фірм воюючих держав лише простакові могла видатися зрадою. На мові бізнесу це називалося інакше: точне виконання взятих на себе домовленими сторонами зобов'язань, які порушити неможливо навіть тоді, коли уряди цих країн опиняться у стані війни між собою. Скептичну оцінку використання військовополонених як агентуру, за висловом Лансдорфа, Йоганн приписав не стільки його проникливості, скільки до певної міри перестраховці. Було відомо, що через підступність Гіммлера фюрер знов учинив рознос Канарісові. Той дав Гітлерові добуті агентурою креслення нових радянських танків. Але танк, побудований за цими кресленнями з відповідних сортів броньової сталі, німецькі протитанкові гармати розтрощили на танкодромі вщент. Цей успіх німецької протитанкової артилерії Йоганн міг повністю приписати своїм заслугам, бо особливо ретельно підготував групу для цієї операції і через його старання розвідник-ходок дістав креслення танка і рецептуру сталі. А при звільненні нашими військами Ростова німецькі танкісти в дуельній битві з радянськими танками мали серйозні втрати. Лансдорф давно шукав можливості перейти із «штабу Валі» в Берлін, бо вважав, що там знайде ефективніше і безпечніше застосування своїх здібностей. Тому приїзд Горфельда був йому вигідний: через нього він вирішив нагадати про себе Гіммлерові, сподіваючись, що той, можливо, вважатиме своєчасним повернути його туди, де зараз робиться політика.\nЙоганн виконував покладені на нього обов'язки з неухильною точністю, яка відповідала чіткому стилю роботи всього абверівського апарату. За цей час обстановка на фронтах стала такою несприятливою для вермахту, що недавні відчутні втрати в Росії не можна було вже надолужити. Наростало незадоволення серед союзників Німеччини. Від бомбардування руйнувалося все більше німецьких міст. Однак Йоганн здивовано спостерігав, що, незважаючи на все це, співробітники «штабу Валі» поводять себе так, ніби сам плин часу і дух його не підвладні ніяким зовнішнім впливам. Які б не відбувалися бурі на безмежному океані фронту, острівець «штабу Валі», гарнізон його жив по раз і назавжди всталеному розпорядку, і люди мислили так само, як і рік тому. Тут вважалося за доблесть, якимсь особливим шиком ігнорувати все, що стосувалося прямих службових обов'язків. І коли слідчі з третього відділу «штабу Валі» в перші дні війни, вербуючи в концтаборах в'язнів, з механічною точністю доводили їм, чому Німеччина стане володаркою світу, а Радянський Союз розпадеться під ударами доблесних сил вермахту, то й тепер вони з тією самою механічною точністю повторювали стару аргументацію, не намагаючись ні на йоту пристосувати її до зміненої обстановки. Спочатку Йоганн мало не помилився, вважаючи цю механічну аргументацію витвором пропагандистської догматики, приписуючи її чиновницькому безініціативному педантизму. Але потім він зрозумів, що справа тут набагато складніша і коріння слід шукати в тому грунті, який живив стиль і дух імперії. Поразка на Східному фронті викликала ще більшу активність всіх карних і розшукних служб рейху, скерованих проти самих німців. Тому навіть співробітники абверу — довірені люди імперії — не намагалися «опрацьовувати» агентуру відповідно до змін в обстановці. Адже самий факт констатації співробітником абверу змін обстановки на Східному фронті міг обернутися свідченням невіри в перемогу. А за цей злочин, як і за найменші сумніви в непогрішимості фюрера жорстоко карали. І коли дещо й змінилося в поведінці рядових співробітників «штабу Валі», то помітно це було лише в тому, що тепер вони публічно, з показною пристрастю змагалися між собою у виявленні відданості фюророві і передбаченні перемоги в якнайскоріший строк. Але коли ці люди, що давно пристосувались один до одного, розробляли план операції для чергової групи, яку засилали в радянський тил, вони працювали надзвичайно старанно, намагаючись все передбачити. І Вайс розумів, як тепер важко, точніше, майже неможливо. було б розгадати такі операції, коли б він вчасно не розставив у багатьох ланках штабної роботи «Валі» своїх людей. Навіть у шевській майстерні у Вайса була своя людина. І підківку на каблук до трофейного радянського кирзового чобота він прибивав під певним кутом, щоб слід цього чобота був для радянського слідопита-контррозвідника доказом того, що тут проходив злочинець. З допомогою невдахи курсанта — в'язня № 740014 — Вайсові вдалося знайти вірних людей серед тих, що прокладали траншеї для телефонного кабеля до однієї з ставок на Східному фронті. Вони зробили підкоп під цей кабель, спорудили щось схоже на бліндаж, де, як у могилі, обкладеній дерном, довгий час переховувався наш зв'язковий, закинений сюди для того, щоб підключати свій апарат до кабеля, що з'єднує ставку на фронті з рейхсканцелярією в Берліні. Але кожний свій крок, слово, вчинок Йоганн тепер, як ніколи раніше, мусив особливо ретельно контролювати в складній атмосфері стеження й недовіри, яка так відчутно нависла над головами всіх німців без винятку. Навіть тих, хто мав особливі заслуги перед рейхом і раніше не раз виявляв сміливість, коли доводилося власноручно застосовувати найвигадливіші способи швидкої ліквідації людей. Тепер навіть такі «майстри» своєї справи втрачали самовладання і не могли приховати, як тремтять у них руки, коли хтось із їхніх-таки співробітників уїдливо запитував: — То ви, здається, висловили бажання ввійти у спеціальну групу німецьких військовослужбовців, що здалися добровільно, щоб взяти участь у диверсійній операції звільнення від радянського полону старших німецьких офіцерів? Щось подібне зробили недавно троє чекістів. Вони пробралися в один з німецьких концтаборів разом з партією військовополонених, звільнили велику групу в'язнів, і потім утрьох під прикриттям дорожнього котка дві години вели бій на шосе, не даючи есесівському моторизованому підрозділові переслідувати втікачів. Всю цю операцію розробив Вайс. Після тривалих допитів і вивчення слідчого матеріалу контррозвідка абверу і відповідний відділ гестапо констатували: всі деталі операції і сукупність пов'язаних з нею заходів свідчать про те, що нею керував видатний майстер. І описання цієї операції було розіслано абвергрупам не тільки як інформацію для здійснення заходів, щоб надалі відвертати подібні ексцеси, але й як рекомендацію агентам. Тим, хто, маючи високу мужність, спробує повторити подібну операцію в радянському тилу для звільнення німецьких військовополонених. Та в цій інформації замовчувалося про те, що три радянських чекісти, використавши дорожній коток як бронековпак циліндричної форми, тягнули його трактором по шосе і вели бій під його захистом. А коли в'їхали на залізничний віадук, останній живий чекіст заклав у каток таку кількість вибухівки, що під час вибуху його осколки з силою бронебійних снарядів зрізали устої ферм і пробили баки нафтоцистерн так, ніби вони були не з металу, а з картону. Навіть залишків тіл чекістів неможливо було виявити на обпаленому грунті, вкритому обгорілим і пожолобленим металом. Вони ніби випарувалися, щезли. Послідовників такої методики великої визвольної операції серед співробітників абверу щось не виявлялося. Хоча за завданням Канаріса сотні чиновників підбирали в архівах розвідок всі схеми втеч, що будь-коли здійснювали військовополонені з таборів, щоб рекомендувати найбільш вдалі з них своїм групам. А до всього цього тепер перед абвером виникло завдання звільнити ряд офіцерів вермахту з радянського полону, що досі не було передбачено ні у функціях абверу, ні в плані «Барбаросса». Дітріх послав на фронт спеціальну групу німців, співробітників абверу. Вони одержали завдання добровільно здатися ворогові, щоб у радянських таборах для військовополонених вчинити розправу над німцями, які, потрапивши у полон, дозволяють собі сумніватися в непереможній величі Третьої імперії. І від Вайса вимагалося немало спритності, прозорливості та й часу, щоб виявити мету цього завдання, ознайомитися із списками відібраних Дітріхом співробітників, скласти картотеку їхніх прикмет і негайно переслати всі ці матеріали в Центр. Якщо виключити із сфери діяльності Йоганна Вайса обов'язки, покладені на нього як на співробітника «штабу Валі», а взяти лише складні завдання, що доводилось виконувати йому як радянському розвідникові, то й цього було носить, щоб зрозуміти, що людина працює з величезним перенапруженням всіх нервових, фізичних і розумових сил. Одна лише операція з Гвіздком вимагала колосальної і копіткої щоденної роботи. Гвіздок, ставши «резидентом», розгорнув на Уралі під керівництвом Баришева активну роботу. І від нього весь час надходили заявки на додаткове засилання нових груп, засобів зв'язку, озброєння, найновіших підривних матеріалів. І, нарешті, просто значних грошових сум для «підкупу» все нових відповідальних радянських працівників. Сам Гвіздок, як він повідомив, пробрався на металургійний комбінат як співробітник відділу кадрів, що давало йому майже необмежені можливості для влаштування німецької агентури в різних цехах і установах, якими керує комбінат. Зі всього цього Вайс зрозумів, що радянські контррозвідники організували величезну пастку оптового масштабу і викачують з «штабу Валі» все більше і більше людей і засобів у цей резервуар, очевидно, дуже великий за розміром. Група Гвіздка вже перейшла в розряд «розвідцентру», повідомлення про діяльність якого, обминаючи «штаб Валі», потрапляли тепер безпосередньо самому адміралові Канарісу. І Лансдорф відчував деяке невдоволення: самолюбство його було зачеплене тим, що найбільший розвідцентр абверу вийшов з-під його безпосереднього керівництва. А Дітріх просто лютував. Заслуги цього найбільшого розвідувального центру він приписував собі цілком. І ампутацію Гвіздкової ноги вважав не так досягненням медицини, як частиною блискуче розробленої ним розвідувальної операції. Ще б пак! Підготовлено агента так само невловимого, як людина, що має чарівну шапку-невидимку. Тим часом деякі абверівські розвідувальні групи, заслані в радянський тил, тільки-но приземлившись, уже мусили вести бій з радянськими оперативниками. Найрозсудливіші учасники цих груп стали працювати під контролем радянських чекістів, завантажуючи відділи штабів абверу різноманітною інформацією, яку тут зовсім не вважали брехливою, через те що вона була правдоподібна. І саме через цю свою правдоподібність вона нищівніше впливала на діяльність штабів вермахту, ніж навіть сміливі нальоти підрозділів радянських парашутистів на ці штаби. Так, наприклад, Гіммлеру було доставлено папку з добре підробленими доповідними і щоденником великої радянської геологічної експедиції, яку очолював визначний учений. В них містився аналіз покладів рідкісних металів у відповідних районах країни. Всі матеріали безперечно свідчили: поклади ці виявились такими мізерними, що експлуатувати їх було б нерозумно, нікчемно. На обкладинці папки майстерною рукою графолога була накреслена люта резолюція наркома. А насправді нарком не так давно з великою радістю підписав подання до вищих урядових нагород майже всіх учасників цієї експедиції, що відкривала для країни і, зрозуміло, для потреб оборонної промисловості нечувані поклади рідкісних металів.\nХоч би яким видатним був розум людини, що досліджує першопричини явищ — стосується це матеріальної структури всесвіту чи імпульсу, породженого такою досконалою і чутливою сигнальною системою, як нервова клітина, — видатні генії в ім'я виявлення істини ввічливо, але неухильно захищають на сторінках великих наукових праць кожен свою точку зору. Різноманітні численні концепції, гіпотези, доктрини, що стосуються одного й того ж явища. Так само і провал розвідника досліджується по-науковому ретельно, всебічно, об'єктивно, але часом першопричини катастрофи пояснюються такими витонченими обставинами, що встановити їх так само неможливо, як визначити мить, коли згасає день і настає ніч. Як і завжди, о п'ятій годині ранку, після гімнастичних вправ перед відчиненою кватиркою у своїй кімнаті, Ельза, схилившись над мискою, обтиралася мокрою губкою. Тьмяне дзеркало, що висіло над малюсіньким столиком, відбивало її вузьке в стегнах, широкоплече, пласке тіло, худі мускулисті руки і ноги. Купу закучманого бронзово-рудого пофарбованого волосся. Вузьке, маленьке обличчя із запалими щоками і строго стиснутим ротом. Похмуро блискаючі, глибоко запалі очі. І бруднуваті патьоки на щелепах від ще звечора нафарбованих він. Ельза з огидою дивилася в дзеркало і здавалася сама собі нещасним галченям з общипаним пір'ям. І оскільки вона була сама, її жорстокий присуд щодо своєї зовнішності ніхто не заперечував. Але, чесно кажучи, вона була несправедлива до себе. В цьому виснаженому худорбою дівочому тілі будь-хто, навіть посередній скульптор побачив би ті гармонійні пропорції, які, наче естафету, у мармурі передають один одному, від самої давнини, великі художники, шукачі абсолютного ідеалу жіночої краси. І, не так соромлячись своєї наготи, як відчуваючи огиду до себе, Ельза швидко одяглася а тією продуманою вульгарністю, що відповідала професії актриси вар'єте. Намазала обличчя гримом, підбила банальний кок над опуклим чистим лобом, підвела тушшю ті ні під очима, що псувало їхню чистоту. Взявши цератову сумочку з орзац-лаку, спустилась брудними смердючими сходами і пішла вихляючою ходою канатоходця. Сьогодні об одинадцятій годині десять хвилин Ельза мала пройти повз людину, що купувала в газетному кіоску на Маршалковській, три номери геббельсівського тижневика «Дас рейх» і, коли він їх розглядатиме, покласти на прилавок «Фелькішер беобахтер», щоб ця людина взяла собі. Ельзі не треба було знати прикмети цієї людини. Єдине, що вона знала, — він буде у світлих рукавичках і в лівій руці, між мізинцем і підмізинним пальцем, мусить бути затиснений короткий бурштиновий мундштук з незапаленою сигаретою. От і все. Якщо ця людина вважатиме за потрібне запропонувати їй сигарету, вона повинна взяти третю, коли рахувати зліва. Так, вона одержить шифровку, яку муситиме обробити, коли повернеться додому. Завдання звичайне, зовсім не складне. І це необтяжливе, безпечне, ординарне завдання ніби звільнило її свідомість для інших, зовсім не службових думок, що переслідують її останнім часом з нестерпною настійливістю. Вона безуспішно намагалася одігнати їх від себе. Те, що Зубов з такою покірливою готовністю і безтурботністю виконав її вказівки і зблизився з Брігіттою, боляче вразило Ельзине серце. Вона йшла до газетного кіоска на Маршалковській, і думки її були далеко від того, що їй належало виконати. Зараз не треба було виключати із своєї свідомості все, що могло заважати їй і примусити хоча б на мить засумніватись у своїй невразливості. Жінка, така, якою вона є, виглядає, — поза всякою підозрою. Таких, як вона, тут багато. І саме вони поза підозрою: адже їхні моральні принципи співзвучні етиці представників рейху. У тих не може виникнути навіть тіні сумнівів у тому, що така жінка, як Ельза, не своя. І тому вона сміливо йшла по Маршалковській вихляючою ходою канатоходця, і її круглі коліна, обтягнені шовковими панчохами, глянцем блищали під короткою спідницею. Очі підмальовані, примружені. Рот яскраво накрашений і вирізняється на блідому обличчі, як мішень. І коли вона бачила своє відображення у склі порожніх вітрин, їй здавалося, що це не вона, а образливий шарж на жінок певного способу життя: типаж вдалося скопіювати бездоганно точно. Жінки на окупованій ворогом землі намагались будь-яким способом приховати свою молодість, миловидність, жіночність. Бідність, убогість їхнього вбрання не завжди були лише наслідком злиденного життя, на яке німці прирекли населення. Часто потворний траур, через який жінка видавалась старішою, було старанно продумано. Молоді польки носили грубі панчохи, щільно нав'язували голови бабськими хустками і ходили, незграбно човгаючи по тротуару своїми розношеними черевиками. Але такий їхній вигляд викликав у патрулів лише більшу пильність. А були й інші — свіжорозмальовані, з хвацькими зачісками, із протравленого пергідролем волосся, в надзвичайно коротких спідницях і блузках з глибоким вирізом, такі, що з продуманою ретельністю виставляли напоказ всі свої жіночі принади. Ці ступали конячою ходою на високих каблуках і всім своїм виглядом ніби являли собою пароль, демонструючи відданість і готовність до послуг. І слід сказати, що саме вони і користувалися прихильністю окупантів. Патрульні офіцери не вимагали від них пред'явлення аусвайса, і якщо й запитували делікатно про місце проживання, то з метою, зовсім не пов'язаною з поліцейськими обов'язками. Таким чином, Ельза вибрала найбільш придатну в даних умовах захисну оболонку. Чоловіка, якого вона мусила зустріти біля кіоска, щоб передати газету з вписаною між рядками шифровкою, вона не знала. Не знала вона також, яке завдання виконував той у тилу ворога. Ким би він не був, Ельзі треба було лише точно виконати таке, на перший погляд, просте завдання, що не вимагає навіть кмітливості. Вона мусила в домовлений час підійти до кіоска, залишити на прилавку згорнуту трубочкою газету і піти, навіть не глянувши на людину, заради якої все це робилося. У плані операції, розробленої Центром, кожна незначна дрібниця мала таке саме значення, як дрібна деталь величезного механізму: адже якщо вона, ця деталь, не виконуватиме свої певні функції в гармонійній взаємодії з численною кількістю інших деталей, могутній агрегат не зможе працювати, зупиниться. Отже, Ельза дріботіла по Маршалковській. Її жорсткі від туші вії колючим віночком обрамляли очі, що приховували пригнічений сум. Єдино непідробний був колір очей. Вона точно розрахувала час. І, не пришвидшуючи й не сповільнюючи ходи, підійшла до кіоска майже одночасно з людиною, пам'ятати зовнішність якої їй не було потреби. Поклала на прилавок скручену трубочкою стару газету, купила дві поштові листівки, сховала їх у цератову сумочку і відійшла від кіоска, механічно усміхнувшись на прощання старій кіоскерші, яка вважала негідним для себе відповідати на усмішку вже зранку розмальованій дівиці. Людина, що розглядала щотижневик, взяла його разом з газетою, залишеною Ельзою, розрахувалася і, не оглядаючись, пішла на другий бік вулиці. І тут дверці газетної будки раптом відчинились. З неї вискочив якийсь чоловік і, засунувши праву руку в проріз на грудях свого плаща з капюшоном, поспіхом пішов услід за людиною, яка щойно купила щотижневик. Рухи його були настільки явно професіональні, що Ельза вмить зрозуміла, в якій небезпеці людина, що кілька хвилин була під її захистом. Не вагаючись, вона шпурнула свою сумочку з ерзац-лаку у дротяний кошик для сміття, кинулась навздогін за типом у плащі і, наздогнавши його, хапаючи за руку, закричала, що ось зараз, цієї миті, він украв біля газетного кіоска її сумочку. Цей тип виявився дужим дядьком. Але в чіпкій спритності Ельза не поступалася перед ним. Зав'язалася боротьба. І відразу ж з-за рогу виїхало два мотоциклісти і машина з зафарбованими боковим і заднім стеклами. Все відбулося так швидко, що перехожі навіть не встигли зрозуміти, в чому справа. От і все, що сталося цього ранку.\nТого ж вечора атракціон фрейлейн Ніколь у програмі вар'єте було замінено виступом актриси, що виконувала танок з палаючими факелами.\nОлександрові Бєлову пощастило сформувати в тилу ворога цілеспрямовану, організаційно закріплену розвідувальну сітку. Для створення подібної структури необхідний не лише організаторський, оперативний, професійний талант розвідника, — треба ще володіти даром людинознавства. Адже навіть незначна неточність в оцінці психологічних особливостей людини за своїми наслідками схожа на помилку мінера. Чому загинув мінер, є багато причин, але встановити ту, єдину, яка спричинила до вибуху, неможливо, бо знищено все, що є найменшим натяком справжньої причини катастрофи. Останнім часом розвідувальні і диверсійні операції «штабу Валі» все частіше і частіше провалювалися. Це свідчило про успішну роботу Йоганна Вайса і тих, кого він, довіривши їм своє життя, зробив своїми співробітниками. Гіммлер послав у «штаб Валі» найдосвідченіших контррозвідників, щоб виявити причини провалів, і тут створилася вкрай небезпечна, напружена обстановка. Загроза нависла і над начальством, і над рядовими співробітниками. Кожний крок, кожний вчинок будь кого, хто мав відношення до «штабу Валі», — чи то один з його керівників, викладач розвідувально-диверсійної школи, вартовий або курсант, — ретельно перевірялися. Геть усе перебувало під суворим наглядом, і Вайсові що не день ставало важче спілкуватися із своїми людьми. Небезпека щохвилини чатувала на них, та й на нього самого. Умови склалися так, що доводилося вирішувати, як бути далі, чи провадити хоч мінімальну роботу, яку з таким трудом налагодив Вайс всередині «штабу Валі», чи навіть тимчасово припинити її. Звичайно, можна було б на якийсь час причаїтися, вичікувати, поки контррозвідка припинить своє розслідування. Адже поступово її активність спаде, пильність ослабне, а там, диви, контррозвідувальну групу і зовсім знімуть, щоб не стежила за «винуватим» об'єктом, перекинуть на інший. Але був і другий вихід з становища: знайти можливість переміститися на іншу арену, щоб там продовжувати свою діяльність. Йоганн вибрав цей шлях. Він наказав Зубову та його інтернаціональній групі активізуватися. Поляків, чехів, угорців і росіян, що входили в цю групу, Зубов за допомогою Брігітти призначив для обслуговування у будинки її знайомих. Вдень вони спокійно виконували обов'язки кухарів, двірників, садівників, а ночами здійснювали на чолі з Зубовим силові акти, частину яких за рекомендацією Вайса вони приписували якійсь таємничій спілці штурмовиків імені Рема, що нібито, мстить есесівцям і гестапівцям за страту свого ватажка. А щодо висадження в повітря залізничних ешелонів і складів з боєприпасами і пальним, то ці операції залишалися анонімними. На нараді керівного складу «штабу Валі», в якому взяли участь прибулі з Берліна співробітники СД, було висловлено таке припущення: не виключено, що ворожа розвідка засікла розташування «штабу Валі» і почала за ним стежити. Це припущення зробили самі абверівці, керівники «штабу». Представники СД заперечили, вбачаючи тут скоріше регулярні терористичні дії розрізнених груп польських патріотів. І все ж у результаті тривалих обговорень і суперечок вирішили передислокувати «штаб Валі» в район Кенінгсберга. А внутрішній розпорядок «штабу Валі» і підлеглих йому розвідувально-диверсійних шкіл члени комісії СД визнали задовільним. Разом з абверівцями вони підписали протокол обстеження і приклали його до доповідної на ім'я рейхсфюрера СС Гіммлера, який був украй стурбований становищем, що склалося в «штабі Валі». І хоч неприязнь Гіммлера до Канаріса була дуже велика і Гіммлер просто горів бажанням підкласти адміралові палицю в колеса, в даному випадку інтереси рейху перемогли. Так, внаслідок діяльності Вайса та його розвідувальної сітки співробітники абверу мусили залишити прекрасну, із здоровим кліматом місцевість поблизу Варшави і помандрувати в кам'янисту, вологу і вітряну Прибалтику. З переїздом були пов'язані не лише побутові труднощі. Передислокація всієї системи «штабу Валі» вимагала багато часу і, власне, надовго виводила з ладу важливий розвідувальний орган вермахту. Витрати від такої перерви в нормальній роботі «штабу Валі» були рівнозначні найбільшій диверсії, що принесла збитки, які навіть не підлягають обліку, такі вони серйозні. Але, крім усього іншого, для Йоганна Вайса було найважливіше те, щоб разом з особистим складом, устаткуванням, приписаним до штабу майном повністю передислокувалися на нове місце ті люди, яких він знайшов і навчив, які працювали в складній мережі, розгалуженій всередині абверу. І ці радянські люди, співробітники Вайса, виконуватимуть свої обов'язки в нових умовах. І наша розвідка знатиме про всі ворожі замисли, що визріватимуть під бетонним тім'ям «штабу Валі», де б він не був — у затишному лісі під Варшавою чи на кам'янистому грунті в районі Кенігсберга. І не так важливо, що тут розташування «штабу Валі» приховує вже не дощана, а неприступна залізобетонна огорожа: за нею є і свої, радянські люди. В технічній лабораторії «штабу Валі» уже другий місяць працював хімік Петер Хіммель — спеціаліст по виготовленню симпатичного чорнила. В його обов'язки входив також інструктаж курсантів про способи застосування цього чорнила. Це був старий член націонал-соціалістської партії, фронтовик, тяжко поранений під Смоленськом. Після госпіталю його направили в систему абверу. Педантичний, небагатослівний, він був надзвичайно високої думки про свою персону, вважаючи, що два ордени залізного хреста першого і другого класу промовляють самі за себе. Сім'я його загинула в перші ж місяці війни при бомбардуванні Кенігсберга радянською морською авіацією. Тому для всіх було зрозуміло, чому він похмурий і відлюдькуватий. Так само коротко і без усмішки Петер Хіммель, він же Петрусь Матусов, доповів про себе Вайсові, передаючи йому секретку Центру. Сім'я Петруся Матусова загинула в Мінську в перші дні війни. З групою білоруських чекістів він організував партизанський загін. Потім його відізвали в партизанський штаб. Командував загоном, був тяжко поранений, пролежав у госпіталі. Потім він відбував військову службу, як санітар одного з госпіталів для поранених німецьких військовополонених. Знання німецької мови допомогло йому вміло прислужувати німецьким солдатам і офіцерам, а також узнавати те, що мала знати людина, яка виявила бажання працювати у ворожому тилу. Після того як він таким чином підвищив не тільки медичну кваліфікацію, але й кваліфікацію розвідника, серед німецьких військовополонених знайшли відповідний типаж з підхожою біографією. Потім Матусова перекинули через лінію фронту, пройшовши систему явок, він опинився в розташуванні «штабу Валі» на вищезгаданій посаді. Поступово вводячи Матусова в курс справи, Вайс переконався, що йому є на кого покластися, якщо виникне необхідність передати свою посаду — не ту, яка числиться в штатному розкладі співробітників «штабу Валі», а ту, яку мусить тут виконувати радянський розвідник. Петер Хіммель цілком впорається, коли заступить Йоганна Вайса, який просунувся в своїй службовій кар'єрі уже до звання обер-лейтенанта служби абверу.\nОчевидно, імперський радник фон Клюге говорив по телефону з Гердом і Лансдорфом про Йоганна Вайса. У всякому разі, в такий гарячий час, коли всі співробітники «штабу Валі» захопилися організацією переїзду, Вайс одержав розпорядження вирушити у відрядження, щоб відвідати кілька концентраційних таборів, указаних йому імперським радником. Олександр Бєлов так міцно зжився з Йоганном Вайсом, що щиро відчував себе ображеним. Його не на жарт обурило несправедливе ставлення до Вайса: ніхто з керівництва не заперечував проти його відрядження, ніхто не висловив жалю, що такий цінний працівник — а в Йоганна Вайса були всі підстави вважати себе цінною для абверу людиною — від'їздить у важкий для «штабу Валі» час. Керуючись цією логікою, Вайс тримався при Лансдорфі з підкресленою холодною повагою, і вираз ображеної гідності не сходив з його обличчя. Він навіть насолоджувався думкою про вчинену йому образу. І для цього були причини. Образили його явно несправедливо, виходить, надалі він може розраховувати на компенсацію. Але важливіше було інше. Поки що це цілком безперспективне в службовому відношенні відрядження несподівано вивільнило для нього кілька днів, які були необхідні, щоб знайти Ельзу. Вся інформація, зібрана Вайсом з найрізноманітніших джерел, і натяку не мала на причину арешту Ельзи. Та в яку тюрму її посадили, він довідався. Тюрма ця містилася досить далеко, в одному з гірських районів, на території старовинного замка. Стародавні стіни приховували невелику залізобетонну споруду сучасної конструкції. Ця тюрма призначалася для особливо небезпечних політичних злочинців. Перебувало там звичайно десятків зо два в'язнів. Відповідно невелика була і варта.


У Росії тривають маніпуляції з допінгом – колишній голова московської антидопінгової лабораторії\n27 липня 2020, 20:45\nКолишній голова московської антидопінгової лабораторії Григорій Родченков\nКолишній голова московської антидопінгової лабораторії Григорій Родченков заявив в інтерв’ю Бі-бі-сі, що ситуація із застосуванням допінгу в російському спорті не змінюється. У першому інтерв’ю, яке Родченков дав після торішнього рішення Всесвітньої антидопінгової агенції (ВАДА) про відсторонення російських спортсменів на чотири роки від основних змагань, він наголосив, що масштаб фальсифікацій наростає.\n9 грудня 2019 року виконком ВАДА вирішив усунути російських спортсменів від міжнародних змагань на чотири роки. Як зазначалося в постанові, спортсмени не зможуть виступати на міжнародних змаганнях під російським прапором, включно з Олімпійськими іграми. Це означає, що спортсмени, які зуміли довести, що не використовували допінг, зможуть виступити на літній Олімпіаді в Токіо під нейтральним прапором.\nВ опублікованому 27 липня інтерв’ю Родченков висловився категорично: «Необхідна абсолютна, безумовна заборона без будь-яких винятків та індивідуальних допусків».\nУ 2019 році Росія передала ВАДА матеріали лабораторних тестів минулих років. Це було умовою зняття обмежень на участь Росії в основних міжнародних змаганнях. Обмеження були запроваджені в 2015 році за спроби приховати використання допінгу. ВАДА заявила, що виявила нові махінації, і продовжила мораторій ще на чотири роки.\nРодченков стверджує, що в Росії обман і маніпуляції з документами про застосування допінгу тривають. «Ми маємо справу з обманом нечуваних масштабів. Це доводить, що держава нічому не вчиться», – наводить його слова Бі-бі-сі в публікації під заголовком «Григорій Родченков: російським спортсменам на Олімпіаді в Токіо не місце».


Яким відділом кишечника людини неперетравлені рештки їжі безпосередньо надходять до прямої кишки\nСостоит из слепой, ободочной (восходящей, поперечной, нисходящей, сигмовидной) и прямой кишки. Толстая кишка — конечный отдел пищеварительного тракта, длиной около 1,5 м. Участие в пищеварении толстой кишки незначительно и происходит преимущественно за счет ферментов, попавших в нее из тонкой кишки.\nИсточник статьи: http://studarium.ru/article/86\nТовстий кишечник — це частина травної системи, в якій закінчується процес перетравлення і виводяться назовні незасвоєним залишки. Починається товстий кишечник від ілеоцекального кута (перехід клубової кишки в сліпу), закінчується анальним отвором. Баугиниевой заслінка, розташована спочатку, пропускає харчова грудка тільки в одну сторону.\n2 Структура кишкової стінки\n4 Захворювання органа\n5 Методи діагностики стану товстого кишечника\nТовстий кишечник складається з сліпої, ободової і прямої кишки, кожна з яких має свої особливості.\nОсновна стаття: Сліпа кишка: розташування, будова і функції\nЦе початок товстої кишки, яке отримало свою назву від того, що один кінець її непрохідний. У спокійному стані сліпа кишка схожа на невеликий мішок. Розміри: вертикальний 6 см, поперечний від 75 см до 14 см. Сліпа кишка оточена очеревиною з трьох або з усіх боків.\nНа 5 см нижче ілеоцекального клапана (Баугиниевой заслінки) примикає червоподібний відросток або апендикс у вигляді вузької трубки, що має різну індивідуальну довжину і зігнутість. Апендикс може розташовуватися як у правій клубової ямці, так і спускатися в малий таз. Апендикс являє собою скупчення лімфоїдної тканини, в ньому розмножуються травні бактерії.\nОсновна стаття: Ободова кишка\nПісля сліпої кишки на рівні печінки, селезінки і малого таза проходить ободова кишка, що має 4 відділи відповідно вигинів:\nОбодова кишка оперізує черевну порожнину. Висхідний відділ розташований праворуч, йде вертикально вгору до рівня печінки. У правій області у нижнього краю останнього ребра кишка утворює печінковий кут, далі йде горизонтально, утворюючи поперечний відділ. У лівій підреберній області у селезінки кишка знову робить вигин, далі починається сигмовидний відділ.\nЗагальна довжина ободової кишки становить близько півтора метрів, від сліпої кишки її відділяє сфінктер Бузі. У побуті місце переходу висхідного відділу в поперечний називає печінковим кутом, а поперечного в спадний — селезінковими. Селезінковий кут гострий, фіксується диафрагмально-ободової зв’язкою.\nСигмовидний відділ займає ліву клубову ямку, зібрана в дві петлі. Місця з’єднання відділів кишки фіксуються брижі або складкою очеревини, що складається з двох листків.\nОсновна стаття: Пряма кишка\nВід сигмовидної кишки до анального отвору йде пряма кишка, що утворює в початковому відділу ампулу або розширення. Назва відображає анатомічна будова — в кишці немає вигинів.\nДіаметр прямої кишки — від 4 до 6 см, розташування — малий таз. Пряма кишка закінчується двома анальними сфінктерами — внутрішнім і зовнішнім. Відділ рясніє нервовими закінченнями, є рефлексогенні зоною. Акт дефекації — складний рефлекс, контрольований корою великих півкуль головного мозку.\nСтруктура кишкової стінки\nСтінка товстої кишки має такі шари:\nвнутрішня слизова, що складається з епітелію, слизової і м’язової пластинок;\nСлизова оболонка зібрана всередині товстого кишечника в глибокі складки або крипти, завдяки яким поверхня всмоктування збільшується в рази. У слизовій пластинці знаходяться Пейєрових бляшки або скупчення лімфатичної тканини у вигляді фолікулів (схоже на пухирці). Тут же розташовуються ендокринні L-клітини, що виробляють гормони білкового будови.\nГладкі м’язи кишечника зібрані в поздовжні і кругові пучки. Це необхідно для скорочень, які просувають харчова грудка.\nБезпосередньо до зовнішньої серозної оболонці примикає і місцями прирощується сальник або скупчення жирової тканини, що прикриває кишечник з боку черевної стінки.\nТовста кишка виконує остаточне перетравлення їжі, бере участь у формуванні клітинного імунітету, має ендокринну функцію, містить особливу мікрофлору, формує і виводить назовні калові маси.\nПеретравлення. Мускулатура товстого кишечника робить різні рухи (перистальтичні і антиперистальтические, митників, сегментарні), під дією яких химус розтирається, перемішується і просувається в бік ануса. Тут всмоктується вся вода з розчиненими в ній речовинами — цукрами, вітамінами, електролітами, амінокислотами і іншим. У міру проходження химус ущільнюється, а всосавшиеся речовини надходять в кров. Перистальтика або волноподобний ритм скорочень — найважливіша функція, завдяки якій харчові речовини піддаються послідовному переварюванню, кожне в своєму відділі. Забезпечується перистальтика послідовним скороченням м’язових волокон, розташованих поздовжньо і поперечно.\nКлітинний імунітет. Е то активація макрофагів і лімфоцитів, велика частина яких знаходиться в стінках кишечника (див. докладніше Прово кишечник і імунітет ).\nЕндокринна функція. У L-клітини виробляють ентероглюкагон або гормон з сімейства секретину. Цей гормон виробляється тільки у відповідь на прийом їжі. Його функція — ослаблення моторики шлунка, стимуляція вироблення інсуліну, участь в роботі серцево-судинної системи, щитовидної залози, нирок та інших органів.\nМікрофлора . Складається з більш 500 видів бактерій, переважна кількість яких належить до анаеробів (живуть без доступу кисню). Це кишкова паличка, біфідо- і лактобактерії, фузобактерии, протей, клостридії та інші. У міру наближення до анального кінця кишечника кількість бактерій в ньому збільшується. У кишечнику уживаються як травні, так і умовно патогенні бактерії, серед які дріжджоподібні гриби, стафілококи, кишкові віруси. Дослідження показують, що мікрофлора кишечника і людина знаходяться у взаємовигідних відносинах. Це анаеробне перетравлення непотрібних людині залишків їжі, придушення зростання патогенних видів шляхом тренування імунної системи.\nФормування і виведення калових мас. У Накопичення відбувається в ампулі прямої кишки. Далі відбувається роздратування внутрішнього сфінктера, і людина відчуває позив до дефекації. Послідовне розслаблення внутрішнього, а потім зовнішнього сфінктера забезпечує спорожнення кишечника.\nЧитайте по темі: Які вітаміни виробляються в кишечнику?\nХвороби поділяються на кілька груп:\nпорушення моторики — ослаблення або посилення перистальтичних рухів (діарея або пронос, запор або обстипація з затримкою стільця більше 3-х діб);\nрозлади травлення і всмоктування корисних речовин (синдром мальабсорбції) ;\nзапалення ( апендицит і коліт );\nновоутворення ( поліпи і рак );\nвроджені дефекти розвитку (дивертикули, хвороба Гіршпрунга , Атрезії);\nМетоди діагностики стану товстого кишечника\nДеякі методи прийшли з глибини століть, інші стали можливі завдяки досягненням науки:\nПальцеве дослідження . Доступно в будь-яких умовах, виявляє тріщини, поліпи, геморой, різноманітні новоутворення.\nРентгенографія з контрастом (іригоскопія) . Виявляє всі хвороби, дефекти і нові освіти добре видно.\nАноскопія . Дозволяє оглянути всю пряму кишку, при необхідності взяти матеріал для біопсії;\nРектороманоскопія . Інструментальний метод, видно 30 см кишки, можливе використання разових ректоскопію;\nКолоноскопія . Огляд за допомогою гнучкого зонда, оснащеного відеокамерою, довжина зонда до 2 м, оглянути можна всю товсту кишку;\nУЗД трансректальное . Дослідження ректальним датчиком, введеним в пряму кишку;\nАнгіографія. Рентгенівське дослідження після введення в кров контрастної речовини. Дозволяє точно локалізувати пухлини, використовується при підготовці до оперативного лікування.\nКолоноскоп поставляється в складі комп’ютерного комплексу, що дозволяє зберігати дані пацієнта необмежений час. Варіант колоноскопії — капсульна методика , Коли людина ковтає ендокапсулу, що транслює зображення на монітор.\nИсточник статьи: http://moezdorovia.com.ua/tovstiy-kishechnik-budova-funkcyi-organu\nПряма кишка: розташування, будова і функції органу\nПряма кишка (Лат. — rectum, грецьк.- proktos) — термінальний відділ товстої кишки , Службовець для формування, накопичення і подальшого видалення калових мас. Довжина прямої кишки в середньому становить 13-16 см. Діаметр її неоднаковий протягом, і в найширшій частині досягає 16 мм.\n4 Методи дослідження прямої кишки\n5 Захворювання органа\nПряма кишка є природним продовженням сигмовидної кишки , І бере свій початок на рівні верхнього краю другого крижового хребця. Більшою своєю частиною вона розташована в малому тазу і лише невелика частина (анальний канал) відноситься до промежини.\nСпереду пряма кишка межує з сечовим міхуром, насіннєвими бульбашками, простатою — у чоловіків, із задньою стінкою шийки матки і піхви — у жінок. Ззаду розташовується крижі і куприк, простір між стінкою кишки і окістям виконано жировим шаром. З боків знаходяться сідничного-ректальні ямки, в яких проходять клубові судини і сечоводи.\nУ сагітальній площині пряма кишка має S-подібну форму, і як би повторює хід крижів і куприка. Верхній вигин звернений назад і відповідає угнутості крижів, в подальшому напрямок кишки змінюється на протилежне, і у куприка утворюється другий вигин, звернений опуклістю вперед. Далі кишка йде назад і вниз, продовжуючись у анальний канал, і закінчується анусом.\nВідділи прямої кишки\nПряма кишка має 3 відділи:\nАмпула — верхнеампулярном, среднеампулярного, ніжнеампулярном відділи;\nРектосігмоідний відділ — це невеликий по протяжності ділянку, який представляє собою перехідну зону між сигмовидної кишкою і ампулою прямої кишки. Його довжина становить 2-3 см, а діаметр близько 4 см. На цьому рівні очеревина покриває кишечник з усіх боків, утворюючи коротку трикутну брижі , Яка далі швидко зникає. М’язові волокна, на відміну від верхніх відділів, розподілені рівномірно по колу, а не зібрані в стрічки. Змінюється також напрямок ходу судин з поперечного на поздовжній.\nАмпула — найдовша і широка частина прямої кишки. Її довжина становить 8-10 см, а діаметр у здорової людини близько 8-16 см, при зниженні тонусу може досягати 40 см.\nУ верхнеампулярном відділі очеревина покриває кишку з трьох сторін — спереду і з боків, донизу очеревинної покрив поступово зникає, переходячи на матку (у жінок) або сечовий міхур (у чоловіків), а також на бічні стінки таза. Таким чином нижні відділи прямої кишки розташовуються екстраперітонеально, прикритий очеревиною лише невелику ділянку передньої стінки кишки.\nАнальний канал — перехідна зона між власне кишкою і анальним отвором. Канал має довжину близько 2-3 см, оточений м’язовими сфінктерами. У звичайному стані, за рахунок тонічного скорочення внутрішнього сфінктера, анальний канал щільно зімкнуті.\nБудова стінки прямої кишки\nВнутрішня вистилання в верхніх відділах представлена одношаровим перехідним епітелієм, в нижніх — багатошаровим плоским. Слизова оболонка утворює 3-7 поперечних складок, що мають гвинтоподібний хід, а також численні непостійні поздовжні складки, які легкого розгладжуються. В анальному каналі є 8-10 постійних поздовжніх складок — колони Морганьї, між якими утворюються поглиблення — анальні пазухи.\nПідслизова основа в прямій кишці сильно розвинена, що забезпечує рухливість слизової і сприяє утворенню складок. У підслизовому шарі проходять судини і нерви.\nМ’язова оболонка має 2 шари: циркулярний (всередині) і поздовжній (зовні).\nУ верхній частині анального каналу циркулярний шар різко потовщується і утворює внутрішній сфінктер. Зовні від нього і кілька дистальніше розташовується зовнішній сфінктер, утворений поперечносмугастих м’язовими волокнами.\nПоздовжні м’язи розподілені рівномірно в стінках кишки і внизу переплітаються з зовнішнім сфінктером і м’язом, що піднімає задній прохід.\nПряма кишка виконує наступні функції:\nРезервуарна і евакуаційна. Пряма кишка служить резервуаром для накопичення калових мас. Розтягування ампули прямої кишки фекаліями і газами викликає роздратування інтерорецептори, розташованих в її стінці. Від рецепторів імпульси по чутливих нервових волокнах надходять у головний мозок, а потім по рухових провідних шляхах передаються на м’язи тазового дна, черевного преса і гладкі м’язи прямої кишки, викликаючи їх скорочення. Сфінктери ж навпаки розслабляються, завдяки чому і відбувається звільнення кишечника від вмісту.\nФункція утримання. У пасивному стані внутрішній сфінктер скорочений, а анальний канал зімкнуть, завдяки чому вміст утримується всередині кишки. Після виникнення позиву до дефекації, гладкі м’язи кишки скорочуються, а внутрішній сфінктер розслаблюється мимоволі. Зовнішній же сфінктер є довільним, тобто його скорочення підпорядковується вольового зусилля. Таким чином, людина може самостійно регулювати процес дефекації .\nВсмоктування речовин . У прямій кишці відбувається всмоктування води, спирту і деяких інших речовин, в тому числі і лікарських. Функція всмоктування має важливе значення в медицині, дозволяючи застосовувати ректальні форми лікарських препаратів.\nМетоди дослідження прямої кишки\nПальцеве дослідження — це обов’язковий метод обстеження прямої кишки, який проводиться перед будь-яким іншим інструментальним методом. До того, як почати пальцеведослідження, виконується пальпація живота, у жінок проводиться гінекологічний огляд, оцінюється стан періанальної області.\nДля проведення обстеження хворий займає колінно-ліктьове положення, лікар обробляє палець в рукавичці вазеліном і вводить в задній прохід. Залежно від мети дослідження і передбачуваної патології положення пацієнта може змінюватися.\nДане обстеження дозволяє оцінити тонус сфінктера, стан слизової оболонки прямої кишки, навколоректальній клітковини і розташованих в ній лімфатичних вузлів. У чоловіків за допомогою пальцевого дослідження можна оцінити стан передміхурової залози.\nРектороманоскопія дозволяє візуально оцінити стан слизової прямої кишки і частково сигмовидної, її колір, вираженість судинного малюнка, наявність різних дефектів і новоутворень, визначити ширину просвіту кишечника на різних його рівнях, складчастість, рухливість слизового шару, виявити джерело кровотечі. Обстеження проводиться за допомогою спеціального приладу — ректороманоскопа.\nЦей метод нагадує ректороманоскопию, але є більш спеціалізованим і застосовується для прицільного обстеження анального каналу. У діагностиці захворювань ректального і сигмовидної відділів кишечника аноскопія малоинформативна.\nВисокотехнологічний метод з використанням апарату на основі гнучкого световолокна, який дозволяє досліджувати весь товстий кишечник.\nЗавдяки великій роздільній здатності апаратури колоноскопія дозволяє виявити захворювання на ранніх стадіях, виконати множинну біопсію , Видалити поліпи.\nМетод рентгенологічного обстеження. Для його проведення в пряму кишку за допомогою клізми вводять контрастну речовину, а потім виконують рентгенівські знімки. Показанням для даного методу є новоутворення товстого кишечника.\nДослідження проводиться спеціальним ректальним датчиком і дозволяє оцінити стан стінки кишечника, її товщину, уточнити розміри патологічних вогнищ.\nСфінктерометрія і профілометрія\nДані методи призначені для оцінки замикаючої здатності сфінктера заднього проходу.\nДо найбільш поширених захворювань прямої кишки відносять:\nгеморой і його ускладнення ;\nгострий і хронічний парапроктит ;\nдоброякісні новоутворення (поліпи) ;\nзлоякісні новоутворення (колоректальний рак) .\nИсточник статьи: http://moezdorovia.com.ua/pryama-kishka-roztashuvannya-budova-funkcyi-organu


На Запоріжжі право на пільги отримали 14 тис. учасників АТО/ООС - Телеканал Z\nГоловна / Uncategorized / На Запоріжжі право на пільги отримали 14 тис. учасників АТО/ООС\nУ Департаменті соціального захисту населення облдержадміністрації відбувся онлайн-семінар з питань реалізації заходів соціального захисту учасників антитерористичної операції у 2020 році. Семінар було організовано для начальників (заступників начальників) управлінь праці та соціального захисту населення міських рад міст обласного значення.\nВідкриваючи захід, заступник директора Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації Ірина Разуваєва наголосила, що в масштабах держави, на рівні обласної і місцевої влади соціальний захист та всебічна підтримка учасників антитерористичної операції, членів їх сімей та членів сімей загиблих учасників АТО є одним з пріоритетів.\nНа сьогодні на обліку в базі даних єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, перебуває понад 13,8 тис. учасників АТО/ООС. У 2020 році станом на 23 вересня санаторно – курортного лікування з них потребує 442 особи, або 3% від загальної кількості. Виявлено 274 учасника АТО з потребою психологічної реабілітації. Для соціальної та професійної адаптації учасників АТО області виділено кошти у сумі 1,2 млн грн. При цьому професійне навчання зазначеної категорії громадян здійснюється не лише за робочими професіями, а й шляхом підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації.\nПід час обговорення озвучувалась та обговорювалась тема забезпечення учасників АТО автотранспортом, а також технічними й іншими засобами реабілітації. Окремо розглядалось питання використання у поточному році коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення реабілітації дітей з інвалідністю. Зокрема, учасників семінару було проінформовано, що Запорізький центр медико-соціальної реабілітації у складі некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» проводить реабілітаційні заходи в стаціонарному та амбулаторному режимі.


Прийом маркетингу №30: уречевлення - Articlebox\nДодому Школа маркетингу Прийом маркетингу №30: уречевлення\nЦей прийом особливо добре працює у тих, хто займається послугами або продажем нематеріальних товарів. При цьому використовувати його можуть усі, незалежно від обраної ніші.\nСуть: Ви берете щось нематеріальне, наприклад, послугу, і овеществляете, надаючи тим самим їй додаткову цінність. Скажімо, Ви продаєте участь на тренінгу. Але сама по собі участь складно уявити. Набагато простіше продавати квитки на тренінг. Такий підхід чимось схожий на прийом порівняння.\nІнший приклад: Ви надаєте послуги. Проблема більшості послуг полягає в сильній залежності від часу і місця. Уречевлення дозволяє зняти це обмеження. Наприклад, Ви вводите подарунковий сертифікат, який можна використовувати в будь-якій точці мережі. Клієнтові зручно, тому що він не залежить від місця і може в будь-який момент скористатися послугою або взагалі подарувати сертифікат своєму другові чи знайомому. Аналогічно працюють сертифікати на N-ну суму грошей.\nТретій приклад: знижки. З одного боку, можна робити просто знижку, а з іншого — видавати знижкові купони. У другому випадку явні переваги: вища цінність, простота відстеження, гнучкість використання. Саме завдяки купонами обіг багатьох знижкових сервісів вимірюється в сотнях тисяч доларів.\nЧетвертий приклад: инфобинес. Саму по собі інформацію складно уявити. Але зате легко уявити навчальний курс в коробці, книжку або звіт. Коли людина бачить, за що платить гроші, той купує охочіше.\nДо речі, інформацію можна дуже вдало використовувати в малому і середньому бізнесі. Наприклад, Ви займаєтеся шиномонтаж. Ніхто не заважає Вам випустити брошуру, скажімо, “Як замінити колесо за 5 хвилин в будь-якому місці, не забруднилися”. Далі, ви кожного клієнта пропонуєте купити цю брошуру разом з послугою.\nВартість брошури, скажімо, $5 (коли люди купують у Вас шини по $50-100 за штуку, заплатити додаткові $5 за цінну інформацію для них не складе особливих труднощів, див. прийом “контраст”). Якщо за місяць у Вас куплять таких брошур штук 100, це додаткові $500 до прибутку і додаткова реклама Вашого шиномонтажу.\nПримітка: цей прийом чимось схожий на “пакети”, реалізований тільки трохи інакше.


Твір по книзі «Маленький принц» | Короткий зміст\nТвір по книзі «Маленький принц»\nПрочитав я цю книгу, як говориться (на одному диханні).Сів якось увечері і прочитав її годинки за два. Книга (Маленький принц) про хлопчика, насамперед про двох, хоча один з них вже досить дорослий, але не дивлячись на це в душі він все ж дитина. А другий хлопчик або ж маленький принц з планети, правильніше буде сказати з маленького астероїда 666-б. Так от перший (хлопчик), вже не хлопчик, а льотчик, і у нього один раз, це було шість років тому, зламався мотор, і йому довелося зробити вимушену посадку в пустелі. Де він і провів ніч, а під ранок його розбудив чийсь дзвінкий сміх, як дивно перед ним стояв маленький хлопчик, який просив намалювати баранчика, в десяти тисячах кілометрів про всякого житла. Але що було робити, я сказав, що не вмію малювати баранчиків, він відповів, ( ну і що, все одно намалюй), я намалював, але цей був великий другий маленький, тоді я намалював коробку в якій був баранчик, і маленький принц, як ч дізнався потім, подякував мені. З кожним днем я дізнавався щось нове про маленького принца і його планеті, я, наприклад, дізнався що він прилетів з планети 666-б, ще у нього на планеті було все дуже маленьке, як і сама планета, у нього було два діючих і один не діючий вулкан, заввишки йому по коліно, а ще у нього на планеті був дуже гарна квітка, але також ця квітка був дуже гордий, але він доглядав за цією квіткою, і виростила його, а той чи точніше та троянда тільки й думала про себе, але ось маленький принц вирішив відправитися в подорож. І троянда зізналася йому, що дуже любить його, за його турботу. Але маленький принц все-таки не залишився і пішов вперед, в подорож.\nА от що було далі ви дізнаєтеся, прочитавши цю книгу.\nЯ б хотів зробити висновок, що ця книга про взаємної любові (Маленький принц любив і доглядав за трояндою, а вона теж любила його, та дарувала йому аромат), про дружбу ( з лисом і звичайно з автором), а також про дорослих, а точніше про їх особливості. буває так що дорослий може довго битися і не дізнається відповіді, а дитина подивиться і відразу скаже відповідь, або дорослі можуть не зрозуміти того що розуміють діти. Ось наприклад на планеті під номером 668 жив один чоловік, який говорив що всі зірки його, але маленький принц йому відповів (цитую) ось я доглядаю за своєю трояндою і люблю її і вона теж мене любить тому, ну а що ти робиш для своїх зірок. ця книга змусила по-новому поглянути на життя, ось наприклад є безліч квітів, ми купуємо їх і даруємо, або робимо з ними що захочемо, але от якщо ти сам виростив цю квітку, доглядав за ним, то він тобі за особливим доріг. Або ось якщо у тебе є ну наприклад черепашка або хом’ячок, то ти несеш за них відповідальність, але здавалося и їх тисячі, але цей твій і він тобі по особливому доріг.


Полтава-Південна - Знам'янка Пасажирська: купити квитки на поїзд з Tickets.ua\nЖ/Д квитки Полтава-Південна → Знам'янка Пасажирська\nПолтава-Південна - Знам'янка Пасажирська\nЗалізничні квитки Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська\nОднак не на всі потяги передбачена посадка за електронним квитком. У цьому випадку ви зможете забронювати та оплатити квитки на поїзд Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська онлайн і обміняти роздрукований електронний квиток на класичних паперовий квиток у касі без черги.\nЩоб купити квиток або оплатити бронювання на потяг з Полтава-Південна в Знам'янка Пасажирська за допомогою сервісу Tickets.ua, необхідно вказати дату і пункти відправлення та прибуття. Система автоматично знайде всі можливі варіанти проїзду і покаже вам їх від найдешевшого до найдорожчого. Із запропонованих варіантів залізничних рейсів ви можете вибрати найзручніший для вас за ціною і часом відправлення та прибуття. Ви зможете вибрати тип вагона (плацкарт, купе, СВ або загальний), місця та додаткові послуги (постіль, чай, кава та інші). Вартість квитка на потяг з Полтава-Південна в Знам'янка Пасажирська відобразиться нижче.\nБронювати або оплатити електронний квиток на потяг Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська онлайн можна за допомогою банківської карти Visa/MasterCard, через Приват24 (інтернет-банкінг) або WebMoney. Після здійснення оплати електронний квиток буде надісланий на ваш email. Якщо на документі зазначено, що він є підставою для проїзду, його достатньо просто роздрукувати та надати перед посадкою, якщо ні — обміняти в касі вокзалу без черги.\nЩоб купити залізничні квитки Полтава-Південна — Знам'янка Пасажирська на сервісі Tickets.ua, вам потрібно всього кілька хвилин. Ми пропонуємо вам у зручний час дізнатися вартість проїзду на будь-якому маршруті, розклад усіх потягів за потрібним вам напрямком на потрібну дату, наявність вільних місць, вибір класів вагона і додаткових послуг. З нашим сервісом вам вдасться вибрати кращі пропозиції з усіх можливих.\nПотяги Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська\nХочете швидко й без великих зусиль знайти квитки на потяг Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська? Скористайтеся зручним і простим сервісом Tickets.ua, за допомогою якого забронювати залізничні квитки можна всього за декілька хвилин. Забудьте про довгі черги до залізничних кас — квитки на потяг Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська тепер можна купити не виходячи з дому.\nЩоб знайти пропозиції зручних рейсів, просто заповніть пошукову форму. У ній достатньо зазначити напрямок подорожі й обрати у календарі дату поїздки. На сторінці результатів ви зможете ознайомитися з усіма результатами за своїм запитом, ознайомитися з маршрутом руху потяга «Полтава-Південна – Знам'янка Пасажирська» і включити у замовлення постільну білизну.


Чат у Vorzel. Безкоштовне відео в Vorzel, Київ\nЧат Rush • Україна • Київ • Vorzel\nЧат у Vorzel\nБезкоштовний чат в Vorzel ⭐ Ні завантаження, ні налаштування, і відсутність відеореєстрації випадкового відео в Vorzel.\nСкільки користувачів перебуває в чаті Vorzel?\nКількість користувачів у будь-якому чаті залежить від часу доби. Vorzel має населення 8.500.\nБільшість користувачів підключені до чату вдень і ввечері. Саме тому завжди доцільно підключатися до чату в години пік, щоб відчути максимальну кількість користувачів, підключених до чату в Vorzel.\nЗагальна інформація про Vorzel\nVorzel розташований за адресою Київ (Україна) і має населення 8.500.\nНаразі користувачі 4 з Vorzel підключені до чату. Отже, постарайтеся підключитися до наших онлайн-чатів і поспілкуватися з користувачами онлайн з Vorzel.\nБільше інформації про Vorzel\nВорзель - місто міського типу в Київській області України. Разом з Гостомелем і Коцюбинським воно підпорядковане Ірпінській міській раді. Населення: 5,677 осіб. Тут проживає Міжнародний молодіжний табір Союзу Писань.\nЧати найближчих міст до Vorzel\n4.16km • Чат у Буча 42.279\n7.33km • Чат у Ірпінь 40.789\n8.34km • Чат у Гостомель 12.450\n10.93km • Чат у Клавдіэво-Тарасове 4.685\n12.72km • Чат у Горенка 5.358\n13.93km • Чат у Коцюбинське 13.934\nМісцевий час Vorzel - це годинник +2. Цей часовий пояс належить Europe/Kiev.\nЯк правило, найбільший приплив чатів і дозвілля в Інтернеті відбувається вдень і ввечері. Тому, якщо ви бажаєте розпочати розмови з користувачами, підключеними до чату в Vorzel, ми рекомендуємо вам отримати доступ до чатів у часи, коли Vorzel відбувається ввечері або вночі.\nЦікавість та інші дані про Vorzel\nVorzel також відомий як:\nПоштові коди Vorzel\nВисота над рівнем моря Vorzel\nВисота в метрах над рівнем моря Vorzel - 166.\nЦе означає, що резидент Vorzel має повітря з атмосферним тиском 98,18 відсотка відносно атмосферного тиску на рівні моря.\nЧат у Vorzel, Київ