Володимир Рутківський ДЖУРИ КОЗАКА ШВАЙКИ Частина Перша – Urkland. Персональний сайт учителя української мови та літератури Тихомирової Катерини Валентинівни\nГоловна / Зміст творів 6 клас / Володимир Рутківський ДЖУРИ КОЗАКА ШВАЙКИ Частина Перша\nКатерина Валентинівна Листопад 15, 2016\tЗміст творів 6 клас 2 коментарі 5,386 Перегляди\n(Повний текст із малюнками за посиланням)\n– Лети, Вітрику, – знеможено прохрипів вершник. – Тепер або пан, або пропав…\n– Давай, Вітрику, – з зусиллям шепотів вершник. – Давай, друже…\nПраворуч тягнувся неозорий степ, рудий від торішньої трави і рівний, мов стіл. Від пильного татарського ока в ньому й миша не сховається. Тож залишилася єдина надія – на вірного Вітрика. Але ж чи довго витримає він таку гонитву?\n– До Барвінка, Вітрику, – вичавив з себе вершник. – Десь тут я наказав йому зачекати… До Барвінка!\nУ відповідь Вітрик хитнув головою. До Барвінка – то означало забратися в такі нетрі, де й розвернутися важко. Проте можна було бодай хвилю перепочити…\nА ногайці були зовсім поруч. Широкою підковою оточували вони самотнього втікача. Ті, що з боків, – були юні, легші воїни. Вони мали відволікати увагу втікача, як мисливські пси відволікають оточеного ведмедя.\nПосередині летів сам Гафур-ага, дебелий, сивуватий татарин зі шрамом через щоку. Він не зводив з утікача пильного погляду. Стріляти в нього він заборонив ще зранку: і так було ясно – нікуди цей невірний не втече.\nЧас від часу на вуста Гафур-аги набігала зловтішна посмішка. Надто вже впікся цей уруський розбійник, цей невловний козак ординцям, аби здобути його мертвим. Ні, він потрібен був живий, аби шкіру з нього здерти, посадити на палю посеред улусу – хай усі побачать, що чекає на того, хто завдає лиха ординській державі!\nА цей завдав лиха чи не найбільше. Звідкілясь дізнавався про час та напрямок татарського набігу на уруські села і попереджав своїх гяурів. З усіх уруських вивідників був чи не найвсюдисущіший і найневловиміший. То його сліди зринали біля дніпровського острова Хортиці, Очакова, а то й у самій Кафі – серці непереможного Криму. Скільки разів на нього влаштовували засідки і ставили пастки, скільки кінних загонів розсипалося через нього по неосяжних ординських степах – і все на марне. Вислизав він, як хитрий змій. Прокрадався, неначе вовк. Або перевертень, що приймав будь яку подобу.\nА чом би й ні? У них, невірних, усе може бути. А ворожбитів та перевертнів більше, ніж будь де. Він, Гафур-ага, ще позаминулого року пересвідчився в цьому. Спинилися вони тоді зі своїм славетним родичем Саїд-мурзою перепочити у вибалку, оточеному старими могилами. Посеред ночі прокинувся Гафур-ага, повів оком туди сюди і завмер: на вершині однієї з могил замість татарського сторожа чітко вимальовувалася під місяцем постать вовка. Великого, завбільшки з теля. Не встиг Гафур-ага протерти очі – як вовка мов лизень злизав. А замість нього промайнула і так само швидко щезла постать уруса. Кинулися охоронці до могили – а від того й сліду не лишилося. Лише вартовий, дужий яничар, усе ще сіпався, спливаючи кров’ю. І не стрілою була пробита його горлянка, не ножем – а розпанахана могутніми вовчими іклами!\nПохитнувся, захрипів знеможений кінь. Пронизливо вереснув Гафур-ага, на ходу перескочив на іншого і знову погнав услід за втікачем. Добрячий кінь у цього уруса! Вже третіх міняють татари – а наздогнати не можуть. Коли усе ж полонять цього Швайку (в чому Гафур-ага вже не мав ані найменшого сумніву), то коня його забере собі. Звісно, на такому перед турецьким султаном не погарцюєш, проте в поході про кращого годі й мріяти.\nА Швайку таки спіймають. Бо вчора ще поранено його було, і крові, либонь, не один кухоль втратив. От лише б устигнути схопити Швайку до заходу сонця – і вся слава належатиме йому, Гафур-азі!\nЗненацька втікачів кінь почав забирати убік, майже назустріч правому крилу. Гафур-ага вражено закліпав очима: здурів той Швайка, чи що? Сам у полон напрошується. Та ні, скидалося на те, що невірний уже не в змозі правити конем – он як схилив голову на кінську гриву, то й підвести її не може.\n– Не випускайте його! – заволав він до свого правого крила. – Обходьте!\n– Обходьте діброву! Не випускайте його! – знову заволав Гафур-ага до свого правого крила, а сам кинувся по сліду. Гарні сліди, чіткі. Таких лишень сліпий не розгледить. Попереду аги летіли двійко випробуваних охоронців – Мустем та Мустафа. Ці вже знають, що робити, не випустять невірного. Згинуть, та не випустять. А втім, чому вони мають гинути? Того Швайку зараз можна взяти голими руками, як безпомічну перепілку. І це зробить він, Гафур-ага. Сам, своїми руками…\nВсі воронівські хлопці, мабуть, уже подалися до річки. Хто просто купається, хто ловить раків під берегом, а хто взяв камінь і з очеретиною в роті сидить під водою – вдає, ніби ховається від татарського набігу.\n– Щоб вам добра не було, – стиха, аби не почула мати, буркотів Санько. – Шуліка б вас схопив!\n«Шуліка!» – подумки вигукнув Санько, і в ту ж мить стривожено заквоктала квочка, а курчатка, мов пухнасті кульки, стрімголов покотилися до неї.\nПро це Санькове вміння навіть Грицик не знав. Та якби й знав, то не повірив би. Подумаєш – приклалася долонею замість лозини! Та й з курчатами теж: навіщо їх лякати подумки, коли можна просто кишнути?\n– Ти чому вдома сидиш? – запитав Грицик. – Хіба не знаєш, що наші йдуть козакувати?\n– А куди це ти розігнався?\n– Мамо, там же хлопці ідуть козакувати! – благально почав Санько. – Я ж тільки подивлюся – й назад! Ну, мамо…\n– А курчата?\n– Так вони… ти поки що вдома побудеш, еге ж? Шуліки ж побачать, що курчата не самі. А я шви ко, мамо…\n– От же реп’ях, – зітхнула мати. – Ну, гаразд, можеш збігати. Тільки ж дивися, щоб я тебе вночі не шукала!…\nУ Воронівці так повелося здавна: як тільки висівали в землю зерно, найметкіші хлопці збивалися у ватагу і йшли у дніпровські плавні полювати на звіра чи ловити рибу. Раніше це називалося здобичництвом. А тепер, хоча хлопці займаються все тим же, чомусь називається козакуванням. А чому саме – ніхто вже й не скаже.\n– По-татарському козак – це вільна людина, котрій і сам чорт не брат. Хоче – звіра полює, хоче – візьметься за шаблюку і йде на ногайця. А нинішні… – тут дід Кібчик презирливо спльовував на землю, – швидше від кози пішли. Обгризає геть усе в плавнях, а з очеретів і носа не висовує. Щоб, бува, якийсь татарин його не побачив.\nХто його знає, може, й мав рацію дід Кібчик. Бо козакував майже все своє життя. Кажуть, ніби аж до самого моря добирався. Таке хіба що одному козакові Швайці нині під силу. Проте того Швайку ніхто у Воронівці не бачив, а дід – ось він, поруч живе.\nПро діда Санькові розповів Грицик. І взагалі, Санька інколи аж злість бере: це ж він – дідів родич, а якийсь Грицик про діда знав куди більше. І не тільки про діда, а геть про всіх.\nУ Воронівці переконані, що з Грицика ніколи не буде гарного пастуха. Бо все йому треба кудись бігти, щось розізнавати. І якби не страшний бугай Петрик, котрий слухається лише Грицика – нізащо б йому не бути пастушком.\n– А як же череда? – запитав Санько, ледь встигаючи за товаришем. – Хто її пасе?\n– Та Петрик же сам і пасе… О! Бачиш – ще стоять. А я боявся, що вже запізнився.\nВнизу, під зруйнованими валами старого городища звивалася річечка Іржавиця. Одразу за городищем вона вливалася в болото, розчинялася в ньому на десятки плес та протічків – і вже ген, аж на обрії, впадала в неозорі дніпровські плавні.\n– Левку, слухай… ти ж казав, що візьмеш і мене!\n– Та то я не подумав. Ну, куди я тебе візьму такого малого?\n– Я чув, що в козаків є такі… ну, хлопці, як я. Ті, що коня доглянуть, зброю почистять і взагалі…\n– Так я ж іще не козак! Я тільки збираюся ним бути. І коня в мене ще немає, сам знаєш. От зароблю на нього, тоді поговоримо.\n– Ой, синку, на кого ж ти мене покидаєш? – розпачливо примовляла мати. – Я ж не переживу, коли щось станеться з тобою…\nПісля цих слів, мов по команді, заголосили й інші матері. Бо ж козакування – то справа дуже небезпечна. Он як пішли минулого року п’ятеро хлопців з сусідньої Михайлівки, то й досі не вернулися. Чи то буря застала їх посеред Дніпра, чи татари захопили в полон. Та краще б вони загинули, бо татарський полон куди жахливіший…\n– Ну чого б я ото так рюмсав? – врешті обурився дід Кібчик. – Хлопці в дорогу зібралися, а ви їх виряджаєте, наче на кладовище. Ет, баби, одне слово! Ану, хлопці, відійдемо вбік. Треба трохи погомоніти…\n– Ви от що, хлопці… Пливіть водою, а до берега поменше приставайте. Бо, кажуть, татарви цього літа більше, ніж сарани. Зрозуміли мене?\n– Зрозуміли, – за всіх відказав Левко Заярний.\n– Ми тільки на островах будемо зупинятися, – запевнив діда Тиміш Перепічка.\n– Еге ж, тільки там, – підтримав його Володко Кривопичко.\n– І правильно зробите. А як дістанетеся Кам’яного острова, то шукайте Байлемового Василя. Не забули такого?\n– Та ні, – запевнив діда Левко Заярний, що був сусідою Байлемів. А сам Василь уже другий рік не повертається до Воронівки. Так і зимує десь у дніпровських плавнях. Сподобалося, мабуть, йому там.\n– А коли Василя не буде? – запитав Лесь Одуд.\n– Це ж чому? – здивувався дід Кібчик.\n– Ну… мало що могло статися.\n– Там він. Нікуди не дінеться. То ж коли розшукаєте, пристаньте до нього. Скажіть, що я так велів. Зрозуміли?\nСлова ці дід Кібчик промовляв тихо, і чули його лише майбутні козаки, всюдисущий Грицик та ще дідів онук Демко Дурна Сила. Дурною Силою його називали не тому, що в Демковій голові бракувало якоїсь клепки. Ні, Демко був хлопець, як і всі. І не набагато старший від Санька з Грициком. Лише на три роки. От тільки сила у нього була якась дурна. Як стисне комусь руку, то у того аж пальці злипаються. А одного разу дядьки засперечалися, хто з них зможе витягти з баюри навантаженого воза. Тягли, тягли – ні в кого не виходило. А Демко підійшов, уперся в землю, смикнув за дишло – і відлетів кроків на п’ять. Разом з дишлом. А віз так і залишився в баюрі. Аж доки його не витягла тітка Мокрина, Санькова мати.\n– Діду, я теж піду з хлопцями, – занидів Дурна Сила.\n– Цить! – гримнув на нього дід і замахнувся здоровою рукою. – Молоко на губах ще не висохло! – і знову повернувся до майбутніх козаків: – Пливіть уже, хлопці. А то так і до ранку не рушите.\nОдин лише Санько був переконаний, що з хлопцями нічого лихого не станеться. А звідкіля йшла та певність – і сам не знав.\nГрицик і Санько поверталися разом із дідом Кібчиком. Панський пастушок з повагою позирав на старого. Ще б пак – не кожного діда так слухаються дорослі хлопці! Що не накаже – те й зроблять. От би наказав Левкові Заярному, аби той взяв з собою і його, Грицика! Або комусь іншому, хто теж піде козакувати. Бо все одно Грицикові у Воронівці нічого робити. Ні хати, ні матері з батьком не лишилося. Ще з позаминулої осені, коли зненацька наскочили татари…\nАле що для цього треба зробити? Прохання і сльози не допоможуть – дід тонкосльозих не любить. От якби якось йому сподобатися! Тоді, може, і на казав би комусь дід: візьми з собою і цього хлопця! Гарний хлопець: око зірке і шаблю вміє тримати…\n– Діду, а знаєте, що я хочу сказати?\n– Як хочеш, то скажи, – байдуже відказав дід. Видно, його думки блукали десь далеко звідсіля.\n– А сміятися не будете?\n– Коли пальця покажеш, то, може, й засміюсь…\n– Ні…- зніяковів Грицик. – Скажіть, а нечиста сила у Воронівці є?\n– Як тобі сказати… Поки що її не бачили.\n– А я бачив! – зраділо вигукнув Грицик. – У мене, діду, знаєте, яке зірке око! Ні в кого такого немає.\n– То й де ж ти ту силу бачив?\n– Внизу, на старих згарищах. Коли звідси йти до сторожового дуба. Знаєте Сидіркове подвір’я?\n– Нечиста сила, кажеш… Викинув би ти це з голови, хлопче, і не лазив би, куди не слід. Там же гадюк повно.\n– А я їх не боюся, – гордо відказав Грицик. – Ломакою по голові – раз! – і все.\n– Я тобі покажу – раз! – гримнув він. – Нічого там немає! А коли ще раз дізнаюся, що там вештаєшся – ноги повисмикую, зрозумів?\n– Зрозумів! – скрикнув Грицик. – Ой, дідусю, зрозумів!\n– То гляди ж мені…\n– От виросту і теж посмикаю його за вуха. І подивлюся, сподобається йому таке чи ні!\n– Так я ж не встиг, – виправдовувався Грицик. – Я ж у тітки Дарки ночував. А зранку не встиг.\nВчора Грицик гнав череду до Воронівки трохи пізніше, ніж звичайно. Треба було заспокоїти бугая Петрика, котрий завжди нервував, коли його підданих корів ділили на два гурти – воронівський і той, що належав канівецькому старості панові Кобильському, – пан чомусь вважав, що паша біля Воронівки краща, аніж під Канівцями. І поки Грицик заспокоював бугая, сонце майже сховалося за деревами. А перед самою Воронівкою одна дурна телиця раптом задерла хвоста і кинулася до лісу. То ж Грицик і подався за нею. Вже і лаяв її, і кликав – мов у воду впала. А коли споночіло, вибрався Грицик на Кам’яну гору та й за журився. Іти до села – страшно, бо ж хазяйкою телиці була люта баба Пріська. Залишатися ночувати на горі – теж боязко.\n– Сам же знаєш, у якому місці ця гора, – пояснив Грицик.\nСанько кивнув. Страшно не тому, що вона крута, а тому, що дуже підозріле там місце. Хоча з одного боку видніється Воронівка зі старим городищем, зате внизу під горою лежить згарище Сидіркового подвір’я, котре чомусь полюбили болотяні гадюки. А праворуч, за плавнями, ледве вгадується Вовкулацький кут. Кажуть, там водяться справжні вовкулаки. Вони інколи навідуються до Воронівки. А дорога від Вовкулацького кута до Воронівки одна – через кам’яну гору…\nОтож сів Грицик край гори та й задумався, як бути далі. І раптом бачить – знизу, на Сидірковому подвір’ї, ніби щось ворухнулося. Чи то кінь, чи то людина. Потім щось стукнуло.\nІ в ту ж мить поруч з Грициком щось затріщало і теж, здається, загарчало. Грицик і не зчувся, як скотився з гори у видолинок. Але й тут не зупинився, бо те щось погналося за ним. Гналося і ні на крок не відставало. Навіть коли під місяцем завиднілися воронівські хати – все одно мчало слідом.\n– Йой! – вихопилося у Санька. – ІЦо ж це було?\n– Телиця, що ж іще, – похмуро відказав Грицик. – Вона, мабуть, теж чогось злякалася, бо бігла за мною, наче навіжена.\n– Може, на Сидірковому подвір’ї були вовки? – запитав він.\n– Та ні. Щось більше.\n– Невже ведмідь?\n– Тю, – сказав Грицик. – Там же зблиснуло. Ніби хтось викресував вогонь.\n– Тоді, мабуть, то були якісь люди, – здогадався Санько.\n– Можливо, – згодився Грицик. – Але які?\n– Як які? Наші, воронівські.\n– А чом би це воронівські ходили в таке місце, та ще й уночі? Що їм, дома робити нічого?\n– Тоді… тоді це були чужі. – очі у Санька стали круглими. – Може… татари?\n– Я теж спочатку так гадав… А оце зранку збігав туди, дивлюся – нікого немає…\n– Сам збігав? – запитав Санько. – Без дорослих?\n– Звісно, сам. Одні сліди там лишилися. І знаєш які?\n– Мабуть, людські. – І вовчі теж. Людські і вовчі. І перетинаються. То вовчі поверх людських, то людські поверх вовчих…\n– То що ж виходить – вовки і люди були разом, так?\n– Еге ж, – згодився Грицик.\n– Але так не буває!\n– Не буває. То ж я думаю, що це були не люди і вовки, а вовкулаки!\nСанькові перехопило подих. Про вовкулаків казали, що вони ще страшніші од татарів. Від тих хоч сховатися можна, а від вовкулаків – ні. І розпізнати їх теж неможливо, бо вони можуть набути будь-якої подоби. Он у них в селі до минулого літа жила баба Мотря. Якось ще малою пішла вона до лісу по ягоди. Аж раптом чує, ніби її мати кличе. Дивиться – і справді мати. Ходімо, каже, за той видолинок, там ягід ще більше. Йде баба Мотря за нею, а сама думає: як же це мати опинилася в лісі, коли вона хвора вдома лежить? І ледь подумала про це, як голова у матері стала не людська, а вовча. Добре, що хоч люди були неподалік і прибігли на бабин крик. А перевертень завив з люті і подався до свого Вовкулацького кута…\n– Треба комусь про це розказати! – схопився на рівні Санько. – А то вони ще людей погризуть.\n– Казав уже, – невесело заперечив Грицик і до торкнувся до все ще червоного вуха. – Бач, як мені повірили?\n– А як від них врятуватися, не знаєш? – нарешті подав голос Санько.\n– Я чув, що коли вовкулака збирається кидатися на тебе, то треба негайно обвести навколо себе коло, а тоді перехрестити того вовкулаку…\n– А чи встигнеш? – засумнівався Санько. – Бо поки те коло обводитимеш, він тобі тричі горлянку перегризе.\n– Та ж коло треба обводити заздалегідь, – пояснив Грицик. – Дізнаєшся, де ті вовкулаки водяться – і окреслити.\n– А я чув, що на вовкулаків треба ходити гуртом, – сказав Санько.\n– Я теж про це чув…\n– Слухай, Саньку, а давай-но підемо туди разом! – сказав він.\n– Р-разом? – зіщулився Санько. – Так… мама ж не пустить!\n– Ех, ти, – з жалем сказав Грицик і підвівся.\n– Зачекай, – зупинив його Санько. – Я подумаю. Тільки добре було б ще когось взяти. З дорослих.\n– Було б добре, – згодивсь Грицик. – Але кого?\n– Ти куди? – почувся з двору сердитий голос діда Кібчика. – Куди тебе, бісів сину, понесло?\n– Як куди? – здивувався Демко. – Ви ж бачите, діду, яке воно? Ще біди накоїть…\n– Ану, назад! – гримнув дід.\n– Кому я кажу! Назад, песиголовцю, а то ще покалічиш бідну тварину!\n– Ти що, Петрику, здурів? – запитав він. – Ану, пішли до череди!\nПетрик, угледівши свого малого господаря, перейшов з розгніваного реву на докірливе гримкотіння. Та аби хто не подумав, що він аж такий слухняний, бугай уперся лобом в молодий кленок – і той зламався, мов тріска. Тоді Петрик підійшов до Грицика і задер голову, аби той почухав під шиєю. Потому легенько підштовхнув свого господаря рогом: ходімо, мовляв, а то стомилися вже тебе чекати.\nВони подалися до череди. І невідомо було, хто кого веде: пастух бугая, чи навпаки – бугай пастуха.\n– Тепер я знаю, кого візьмемо з собою.\n– Кого? – почувся за тином переляканий Саньків голос.\n– Демка. З довбнею. І не бійся, Саньку, можеш виходити на вулицю. Петрик добрий, він малих не чіпає.\n– Мені й тут незле, – відказав Санько.\nДемко Дурна Сила стояв біля повітки і в задумі чухав те місце, котре було трохи нижче спини. Він почувався вельми кепсько. Не тому, що в котрий раз отримав від діда, а тому, що дідова наука ніяк не йде йому на розум. Почав оце Демко скородити город, і все ж ніби йшло гаразд. Та як згадав, що хлопці пішли козакувати без нього – то така взяла Демка досада, що й не зчувся, як зламав надвоє граблі. Чи то слабкі були, чи то натис сильніше, ніж годиться. От і отримав більшим уламком від діда. Так отримав, що й досі свербить.\n– А де дід? – запитав він.\n– Та нема, – відказав Демко. – Подався до лісу за новою рогачкою для граблів. А що, він тобі потрібен?\n– Навпаки, – відказав Грицик і перебрався через перелаз. – Демку, хочеш піти з нами?\n– Зараз ми тобі розкажемо…\n– Ну чого ти не хочеш іти з нами, чого? – допитувався Грицик. – Ти ж нічого не боїшся. Ми ж бачили, як ти хотів зупинити Петрика.\n– Так то бугай… – нерішуче відмагався Демко. – Його ж видно, за що хапати. За роги, чи за хвоста… А там – вовкулака. За що ти його вхопиш?\n– За вуха, – порадив Санько. – Чи теж за хвоста.\n– Еге ж, за хвоста… Покаже він тобі несправжнього. Ти за нього – хап! А в руці нічого. От. А він тобі за цей час в горлянку вчепиться…\n– Отак як крутону, то аж засвистить, – сказав він.\nПотому змахнув довбенькою – і справді почулося щось схоже на свист. Хлопці аж відсахнулися.\n– І хреста можу викрутити, і коло окреслити. Ні і, довбня таки зручна річ, не те, що ваші шабельки. Від них користі, як від комара.\nДобре було Демкові – він уже майже дорослий і міг не спати хоч цілу ніч. Грицик теж навчився прокидатися коли завгодно. Найважче було Санькові – мати заганяла його до хати майже з курми і будила тоді, коли сонце піднімалося над деревами.\n– Прив’яжи мотузок до ноги, – порадив Грицик. – А інший кінець виведи за двері. Я смикну – і ти прокинешся. Тільки ж дивися, матері не збуди. Бо буде і тобі, й мені.\n– Еге ж, – підтримав Грицика Демко. – Не у всякого дядька така важка рука, як у твоєї матері.\nЗасинаючи, Санько увесь час доторкувався до мотузка – а раптом відв’язався і йому тоді не вдасться стати на бій з вовкулаками?\nСнилася йому якась чортівня. То татари тягнуть його кудись із хати, а він опирається. То навпаки – Санько тяг татарина до хати, а той боявся заходити…\nІ раптом – ще один ривок. Та такий, що Санькові здалося, ніби йому відірвало ногу.\n– Я тебе смикав, смикав, аж рука заболіла, – пошепки сказав Грицик. – Аби не Демко – ти й зараз спав би…\nДо лісу увійшли, коли місяць підбився високо в небо. Йшли один за одним, вервечкою. Спочатку хлопці, не змовляючись, випустили вперед Демка. На той випадок, коли вовкулака накинеться на них раніше, ніж вони встигнуть його побачити. Проте за якийсь час Грицикові спало на думку, що вовкулака, забачивши таку довбню, спереду напасти не посміє. Зачекає, поки Демко пройде – і накинеться ззаду. Певно, така ж гадка запала і в Санькову голову, тому що хлопці, не змовляючись, одночасно рвонули перед Демка.\n– В мене зіркіше око, – прошепотів Грицик, відтираючи Санька. – Що, забув?\n– У мене теж зірке, – наполягав Санько. Втім, наполягав недовго, бо збагнув, що найкраще місце під час такої небезпечної подорожі – бути посередині.\n– Нікого тут немає. Це все твої вигадки, Грицику.\n– Цс-сс, – прошипів Грицик. – Це не тут. Це ж далі.\nНараз Грицикові здалося, ніби в дверях щось засіріло. Він похапцем тричі перехрестив неясну сіру пляму. Демко теж стріпнувся і заніс довбню над головою. Бо ж бувалі люди казали, що вовкулака кидається, мов блискавка, і для нього десять кроків, котрі відділяли хлопців від льоху, – ніщо.\nПроте сіра пляма, схоже, нікуди кидатися не збиралась. Хіба що ледь-ледь ворухнулася. Місяць знову визирнув з-за хмари, і Грицикові здалося, що та пляма стала скидатися на згорблену дідусеву постать. І хоч обличчя розгледіти не зміг, усе ж відчув, що той, хто вийшов з кам’яниці, пильно дивиться в їхній бік. Нараз незвична млявість огорнула хлопця. Не було сил навіть поворухнутися. Краєм ока Грицик встиг завважити, що Демко похитнувся і повільно опустив свою довбню на землю. І останнє, що привиділося Грицикові – нечітка постать наблизилася до них, і в Грицикову душу зазирнули чиїсь сяйливі очі. І десь, ніби зовсім збоку, з’явилася вовча пащека…\n– Де ж це поділася моя довбня?\n– А то не вона? Он на берестку висить.\n«Обійшлося», – полегшено зітхнув Санько.\n– Я тебе туди посилав? Чого сам поліз? Ану, дай лозину, бо ця зламалася!\n– Та діду… – розгублено бубонів Демко. – Ну, що ви… Я ж не воза ламав чи граблі… Хлопці казали, що там вовкулаки засіли. От я…\n– А в тебе що – свого розуму не вистачає, дитячим живеш?\nЗа якусь хвилину Демко гнав корову до череди. Ішов позад неї, чухав звичне місце і скрушно похитував головою: знову щось не так він вчинив. А що саме – ніяк не міг збагнути.\n– Ні, вельможний пане. Мені це не підходить.\n– Дурний ти, хлопче, – сказав нарешті. – А я тобі гарне діло пропоную. Бо шаную рід твій і прадідів твоїх. Вони з моїми разом стояли під Синіми Водами. У якій битві вистояли! Трьох ханів прогнали з нашої землі. А чого прогнали? Бо пліч-о-пліч стояли. І дід твій Митро разом з моїм пшеницю грекам возили… А тепер ти на мене звіром зиркаєш. Гадаєш, не знаю чому? Бо в мене он…- пан повів рукою по світлиці, – всього вдосталь, а в тебе – стара свитка і шапка в дірках. Ото і всього. То ж я тобі діло пропоную, а ти…\n– Негарне це діло, пане. Одна справа – стежити за татарами, і зовсім інша – за своїм братом. І потім – пан переяславський староста дозволяє козакувати всім, хто того забажає.\nПри згадці про переяславського старосту пан Кобильський ніби аж на зріст поменшав. Бо хоч і сам був старостою, проте лише канівецьким. А канівецька земля була часткою переяславської. І цей обідраний впертюх, цей лайдак ходить у переяславського старости в улюбленцях. Носиться той з ним як з писаною торбою. Ще б пак – кращий вивідник землі переяславської!\nА що, коли цей обідранець Швайка донесе до вух переяславського старости його, пана Кобильського, слова? Михайло Масло – людина гарячкувата, не встигнеш і озирнутися, як перестанеш бути паном. Тому якомога спокійніше пан Кобильський додав:\n– Та я що? Я ж не проти здобичництва. А кажу про десяту частку, яку той здобичник має сплачувати. А хто перевірить, яка вона? Може, десята, а може, й сота. От я тобі й кажу: дай мені знати, хто де промишляє. А далі – то вже не твоя справа. І тебе не обділю. Бо ж сам поглянь, у чому ходиш. Ну то як?\n– Ні, пане. Те, що ви називаєте поміччю, я називаю зрадою.\n– Зрадою?! – заревів пан Кобильський. – Це ти мені кажеш? Ти нігтя мого не вартий!\n– Заспокойтеся, пане, – посміхнувся Швайка. – Я скажу вам лише те, що мушу сказати: готуйтеся до татарського нападу. А про все інше – я вас не чув і ви мене не бачили.\n– Пся крев! – лайнувся пан Кобильський. – Бидло, лайдак! Ну, стривай… – І визирнув у вікно: – Тишкевича! Швидше!\n– Слухаю ясновельможного пана, – догідливо сказав він.\n– Бидло, – повторював він, бігаючи по світлиці. Нараз зупинився перед Тишкевичем і запитав:\n– Що, прошу пана? – здивувався той, ніби й не стояв хвилину тому під дверима і не вслухався в кожне слово. – Що пан має на увазі?\n– Та то я так… Ти запам’ятав того хлопа, який тільки-но вийшов?\n– Еге ж, вашмосць! Бридке бидло, так і проситься на палю!\n– На палю не треба, а… куди він подався?\n– Схоже, у бік Воронівки, проше пана.\n– Ага… Мабуть, за Сулу зібрався. То ти от що… На палю, кажу, не треба, а… – він провів ребром долоні по горлянці. – Тільки не тут, а десь подалі. Зрозумів?\n– Зрозумів, ваша вельможність! – виструнчився Тишкевич. – Перехопимо під Мохначем. Він дорогою – а ми навпростець!\n– Під Мохначем – то й під Мохначем. Тільки візьми жовнірів зо п’ять, бо то такий хлоп, що просто так до рук не дасться.\n– Не турбуйтеся, вашмосць!\nА він, Пилип, свого батька майже не пам’ятає. Загинув батько. Не змогли татари вибити його з хати, то спалили разом з нею. Швайка все це бачив на власні очі, бо встиг сховатися в болоті. Он там його хата була, за воронівською кам’яною горою. Була та загула. І тепер його хатою став увесь білий світ – від Канева до Кафи, від Переяслава до Хаджибея…\n– Щось ніби їхало. Чи, може, здалося?\n– Де ж той клятий Швайка? – знову подав голос той, хто кашлянув. – Може, подався іншою дорогою?\n– Помовч, – порадив інший і цвикнув зубом.\n– І чого це наш пан на нього так з’ївся? – запитав третій.\n– Заткніть пащеки, пся крев! – сердито прошипів той, хто перед цим цвикнув зубом. – І ні пари з вуст, бо коли не порішимо того хлопа, то краще панові на очі не потикатися…\n«Чекайте, хлопці, чекайте, – з сумною посмішкою подумав він. – Не минути вам канчуків пана Кобильського…»\nГрицик випасав худобу не сам. Крім нього, було ще троє дідів-пастухів. Зазвичай, коли худоба лягала на відпочинок, діди збиралися до гурту – і тоді починалися такі балачки, що Грицикові аж подих перехоплювало.\nОт і сьогодні Петрик був у кепському гуморі. Тож мудрі діди вирішили, що Грицик – а з ним і Петрик – повинні триматися подалі від їхнього гурту.\n– Вже роки не ті, щоб стрибати по деревах, – пояснив Грицикові дід Микола. – То ти, хлопче, забирай своє страховидло, та погуляй десь, поки воно не втихомириться.\nТо ж тепер Грицик сидів осторонь і знічев’я майстрував калинову сопілку. Одну собі, а іншу – своєму найліпшому приятелеві Санькові. Взагалі, воронівські хлопці ставилися до Санька трохи насторожено. І було за що. То посеред якоїсь гри Санько раптом відійде від гурту, усядеться десь на горбку і ніби починає до чогось прислухатися. Або ні сіло, ні впало візьме та й скаже: за Городищем телиця в болото залізла. Хлопці туди – а воно й справді так.\nТа Грицикові до того байдуже. Головне – Санько вірний товариш і ділиться, чим може. То окрайцем хліба, то шматком сала. І тітка Мокрина теж добре ставиться до нього, Грицика. Он позавчора обідом нагодувала і штанцята пообіцяла справити…\n– Ви куди? – підхопився Грицик.\n– Здається, пан Кобильський їде, – відказав дід Микола і хльоснув свого старого коня, що вже й бігати розучився. – То ти, синку, побудь тут замість нас. Може, тебе Петрик врятує.\nПан Кобильський не просто так вибрався на прогулянку по своїх землях. Коли вже той клятий Швайка твердить, що прийдуть татари, – то вони таки прийдуть. Швайка ще ні разу не помилявся.\nЗа закрутом дороги завиднілися пишні присульські луки. Найближче пасся гурт первісток. Обличчя Кобильського проясніло. Гарні телички – вгодовані, жваві. І всі до одної належать йому.\n– Гарна, ой і гарна у нашого пана худобина буде!\n– Худобина то гарна, – втрутився інший. – Але ти краще-но на бугая поглянь. Не бугай, а справжній Вельзевул! Хіба що дим з ніздрів не валить. Від такого й сам король не відмовився б.\n– Гей, ти, – гукнув пан Кобильський. – А підійди-но сюди!\n– Не можу, – відказав хлопчина. – Петрик сьогодні дуже лютий. І тут з задніх лав вихопився Тишкевич.\n– Як ти смієш, негіднику, перечити панові? Ти чув, що він велів?\n– Оце охоронець! – відсміявшись, сказав пан Кобильський. – Не те що ви…- І він презирливо махнув рукою на своїх слуг. – Як тебе звати? – звернувся пан до хлопця.\n– Грицик, – відказав той.\n– Гаразд, – сказав пан Кобильський. – Коли заберу Петрика до свого двору, прийдеш разом з ним. А де ж інші? Що – нашкодили і бояться на очі з’явитися?\n– Та ні, – заперечив Грицик. – З того боку вони. Стережуть, аби якась телиця у болото не залізла.\n– Ну, пасіть, – дозволив пан Кобильський. – Тільки ж дивіться мені!\n– Ти диви? – здивовано прошамкав дід Микола, – оборонив-таки Петрик малого! А що той пан казав?\n– Та нічого такого не казав, – відповів Грицик. – Питав тільки, куди ви щезли.\n– Ну а ти?\n– А я сказав, що ви стережете череду з того боку, аби якась телиця не залізла у болото. А там же ніякого болота і немає.\n– Молодець, – похвалив його дід Микола.\n– Діду, то я побіжу до села, – попрохав Грицик. – Подивлюся, чого вони приїхали.\n– Біжи, біжи, – згодився дід. – Заробив. Та й нам потім розкажеш, з чим пан зволили приїхати.\n– Може, щось гарне привезли, – висловив здогад другий дід, Микита.\n– Тримай кишені ширше, – засумнівався дід Микола. – Коли це ти бачив, аби він з добром приїхав? Ні-і, то був би хто завгодно, лише не пан Кобильський.\n– А решта де? Куди інші щезли, питаю тебе?\n– Козакувати подалися, – буркнув у відповідь дід Кібчик. Хоча старий і схилив голову, проте час від часу зиркав на пана так, що тому ставало лячно.\n– Як стоїш? – обурився старший челядник Тишкевич. Цвикнув хворим зубом і замахнувся на старого нагаєм. – Що, забув, хто перед тобою? То я нагадаю!\n– Не чіпайте діда! – почулося з гурту, і наперед вибрався Демко Дурна Сила.\n– Що-о? – пронизливо вереснув він, отямившись. – Це ти мені кажеш?\n– Вам, кому ж іще, – підтвердив Демко.\n– То отримуй!\n– На мого слугу руку піднімаєш? – гарикнув він і повернувся до решти. – Взяти цього лайдака!\n– Прив’язати до воза, – звелів пан Кобильський. «Ич, який здоровань, – подумав він про себе. – Гарний охоронець може вийти, коли не дати лайдакові лінуватися».\n– Що ви робите, нелюди! – гукнув дід Кібчик і кинувся на допомогу онукові. – Воно ж іще дитина! Йому і п’ятнадцяти немає!\n– Дитина! – зареготали челядники. – Ну й дитинка!\nЩо було далі, Грицик дивитися не став. Він поспішав до свого приятеля. Та й нічого було мозолити очі панові Кобильському і його челядникам. Побачать, що він не біля череди, – шкіру здеруть.\n– Хто це тебе так? – запитав Грицик.\n– Та той… – схлипнув Санько. – Тишкевич і ще двоє.\n– А тітка Мокрина де? Вона ж така сильна, як Демко. Чи злякалася Тишкевича?\n– Не злякалася. Вони попросили квасу. А коли мама спустилася до льоху, – зачинили двері і каменюками придавили. А потім винесли все з хати… І одіж, і подушки… і сувій полотна. А мені мама пообіцяла з нього пошити нову сорочку…\n– А мені штани, – сумно сказав Грицик. – Ну, нічого, я їм це пригадаю…\n– Не треба, тітко Мокрино. Зараз вони дременуть так, що й собаки за ними не вженуться.\n– Накажете рушати? – звернувся Тишкевич до пана Кобильського.\n– Тікайте! Татари йдуть!\nЧелядники миттю опинилися на конях і на чолі зі своїм паном рвонули так, що пилюка здійнялася до неба. Слідом за ними сипонули до своїх хат воронівці. Вони хапали малих дітей і бігли з ними хто куди – одні до болота, інші – до старого городища, аби сховатися за його валами.\n– Стійте! – заволав Грицик. – Зупиніться, ніяких татар нема!\nНа нього недовірливо озиралися. Все ж метушня потроху припинилася. А коли воронівці дізналися, в чому справа, – над селом здійнявся такий регіт, що його, мабуть, почув і пан Кобильський зі своїми челядниками.\nПроте челядникам прислухатися було ніколи. Вони блискавкою промайнули повз ошелешених дідів-пастухів, ледь не розтоптали бугая Петрика, що приліг було відпочити – і розчинилися в канівецькому лісі.\n– Дурні, чого гигикаєте? – раптом загукав дід Кібчик. – От повернеться пан, тоді зарегочете на кутні!\n– А й справді, – сказав хтось. – Що ж тепер робити?\n– Там буде видно. А спочатку розберіть усе назад. Потім треба цих двох шибеників кудись заховати. Нехай пасуть худобу подалі від шляху, бо пан таких жартів не розуміє. І днів зо три нехай до села не повертаються.\n– А ми як? – запитав Тодось Невмивака, який, теж прив’язаний до воза, стояв поруч з Демком.\n– Цього не скажу. Кожен хай чинить, як хоче.\n– То я вже краще подамся козакувати, – сказав Тодось і звернувся до Демка, що повільно розтирав затерплі руки. – Підемо разом?\n– Та я…- нерішуче почав Дурна Сила. – Я б ого-го! Так діда шкода.\n– Не бійся, Саньку! Він тільки з виду страшний. А насправді він добрий. Правда, Петрику, ти сьогодні добрий?\n– Та не бійся, кажу! Підходь ближче. І трави йому нарви. Петрик любить їсти траву з рук. Правда, Петрику?\nПроте Санькові ноги відмовлялися рухатися. Легко Грицикові казати – підійди ближче! Вони з Петриком давно знайомі. А він, Санько, оце вперше в житті опинився перед такою горою рогів та м’язів. Правда, щось ніби підказувало Санькові, що йому цього бугая боятися не слід. Та насправді хтозна, що в цього Петрика зараз у голові. Може, захоче розправитися з ним, як ранньої весни розправився з двома вовками? Або з молодим туром, який місяць тому на своє лихо вигулькнув з лісу? Бідолаха і заревіти не встиг…\nКоли б Санькові не довелося так нагально втікати з Воронівки, він би і на політ стріли не наблизився до цього страховиська. А так – діватися нікуди. Хто його знає, скільки ще доведеться тут бути…\n– Ну от, а ти боявся, – зауважив Грицик. – А тепер можеш ще нарвати. Тільки не дуже квапся, бо Петрик подумає, що ти втікаєш від нього.\n– Хоче, аби ти його почухав, – пояснив Грицик.\n– Це йому подобається не менше, ніж трава.\nСанько чухав Петрикову горлянку і дивувався, як оце він ще зовсім недавно боявся навіть наблизитися до цього лютого зовні звіра. А насправді – бач, аж очі заплющує від насолоди. Точнісінько як їхній Мурчик, коли його гладиш.\nА Петрик теж дивувався. Вік нікого не любив, окрім своєї череди та малого хазяїна. Ну, корів – то звісно, чому. Бо він їхній ватаг. А ватаг має оберігати і любити своїх підлеглих. А маленький хазяїн завжди водить туди, де найсмачніша паша і найсолодша вода. І чухає його за вухом або під горлянкою. Та, виявляється, є ще одна істота, доторки якої такі ж приємні, як і хазяїнові.\n«Дивина, та й годі», – подумав би Петрик, аби вмів думати. Але думати він не вмів. То ж вдоволено зітхнув і відвів голову убік, щоб новий приятель почухав ще й за вухами.\n– Ти диви! – щиро здивувався Грицик. – Я й не думав, що він тебе так швидко прийме.\n– Стежте за мною, – сказав він хлопцям ще зранку. – Коли за вами їхатимуть – я дам знати.\n– Не завадило б їх почистити, – зауважив він, заклопотано роздивляючись свою зброю. – Ич, як заіржавіли!\n– Хех! – скрикував Грицик точнісінько так, як дід Кібчик, коли рубав дрова.\n– Ану, лайдаки, йдіть-но сюди! – звелів вусатий челядник.\n– А ви нам нічого не зробите? – запитав Грицик.\n– Диви, воно ще й пащекує! Чуєш, що тобі кажуть?\n– Не підходьте, – попередив Грицик. – Бачите, бугай сердиться!\n– Тікаймо! – гукнув він Грицикові і кинувся у бік Чортового яру.\nЗаревли, заметушилися корови. Вони відчули запах крові. Якусь мить старший челядник отетеріло роздивлявся роздертий живіт коня і непорушне тіло свого товариша. Тоді зло лайнувся і, широким колом оминаючи розшалілого Петрика, кинувся за хлопцями. Проте не встиг – ті вже скотилися до яру. Між кущів промайнула брудна Грицикова сорочка, і вершник, не роздумуючи, пустив у хлопця стрілу. Не вцілив. Другу і третю випустив навмання. А затим чимдуж погнав коня назад, бо Петрик уже був неподалік від нього.\nСанько мимоволі зойкнув – мамине обличчя було геть вкрите синцями.\n– Тікайте, синочки, – шепотіла вона розпухлими вустами. – Ці нелюди обіцяли скарати вас на смерть, коли спіймають. Втікайте, дітоньки, бо вони взавтра повернуться!\n– Куди ж нам втікати, мамо? – розгублено запитав Санько.\n– Аби ж то я знала! – розпачливо схлипнула мати. – Ось тобі свитка, ось вам сорочечки і вузлик з хлібом… Тікайте, дітки! Десь переховайтеся, а за тиждень повертайтеся. Може, і вгамується.\n– За тиждень повертайтеся, – прошепотіла їм услід.\n– Ледве дістався, небого, – сказав він. – Схоже, всі печінки повідбивали, гаспиди… Демкові теж перепало. І всім хлопцям, які не встигли втекти. Побили і забрали з собою… – з зусиллям вдихнув повітря і поцікавився: – Твій хоч приходив?\n– Приходив, – схлипнула мати. – Вигнала я їх з хати… Нехай заховаються, де зможуть… А мені вже байдуже.\n– Гай-гай, – похитав головою дід Кібчик. – А я оце збирався сказати їм, куди податися. Та бачиш, не встиг. Ноги, бач, не тримають…\nХлопці скрадалися між городів, мов двійко злодіїв. Бо хто його знає – побачить якийсь сусіда, спіймає і відведе до пана. Бо ж пан велів нагородити тих, хто їх спіймає.\n– Куди тепер? – запитав Санько.\n– Підемо до Сторожового дуба, – нарешті ви рішив Грицик.\nПро Сторожовий дуб у Воронівці знали всі. Він стояв на півдорозі до Сули і був набагато вищий за довколишні дерева. З його вершини можна було побачити геть усе – і те, що робиться біля Сули та Дніпра, і очерети Вовкулацького кута, і саму Воронівку. А коли добре придивитися, то можна розгледіти навіть канівецьке городище, де мешкав пан Кобильський.\n– Мабуть, від вовків утікають, – висловив здогад Грицик. – Чи від ведмедя.\n– А він сюди не забереться? – запитав Санько.\n– Не забереться, – заспокоїв його Грицик, котрий знав усе на світі. – Дорослі ведмеді по деревах не лазять.\n«Ну, гаразд, – роздумував Санько. – Дорослий ведмідь по деревах не лазить. А напівдорослий?»\nХлопець пильно вдивлявся в темряву – туди, звідкіля нещодавно долинуло жахливе ревіння. Зненацька йому привиділось, ніби там щось блимнуло. На якусь мить щезло. Потім знову блимнуло, проте вже в іншому місці.\n– Грицику, – прошепотів він. – Глянь, щось світить.\n– Де? – стрепенувся зі сну Грицик.\n– Дика кішка, – ледь чутно мовив Грицик. – Коли б не полізла до нас…\n– Тепер не страшно, – сказав Санько. – Вона вже сита.\n– Хтозна, – заперечив Грицик. – Вони й ситими нападають.\n– Ой… – раптом злякано прошепотів Грицик. – В нас же і зброї нема!\n– Що ж робити? – запитав Санько.\n– Не знаю…- відказав Грицик. Він і справді не знав, як бути. Мабуть, вперше у житті.\n«Не лізь, – подумки умовляв він її, як ото нещодавно курчат на своєму подвір’ї. – Ти ж сита. Навіщо тобі ще й ми? Ну, не лізь же далі, зупинися!»\n«Молодець, – подумки продовжував він говорити з дикою кішкою. – Йшла б ти собі до лісу, га? Ну, що тобі варто це зробити? Там же поживи скільки завгодно. Ну, йди, прошу тебе, йди геть!…»\n– Пішла! – зраділо видихнув Грицик. – А я вже було подумав… Як ти гадаєш, Саньку, чого вона пішла? Невже чогось злякалася? А чого?\n– Не знаю, – силувано відказав Санько. Якась дивна кволість огорнула його. У скронях гупали велетенські дзвони, і голова аж розривалася від того бамкання. – Я попросив її піти…\n– Як попросив? – не зрозумів Грицик.\n– Хтось їде, – прошепотів Грицик.\n– Може, то олені? – кволим голосом відгукнувся Санько.\n– Олені від села не йдуть, – заперечив Грицик. – Схоже, що це…\n– Хто б це міг бути? – стиха запитав Санько. – Кашляло ж як людина. Слухай, може, нас уже шукають панові слуги?\n– А дикої кішки вже не видно. Аби то був хто з людей – вона залишилася б на місці.\n– То, виходить, це не людина проїхала?\n– А хто ж тоді був?\n– Я чув, що єдиний, від кого ховається навіть дика кішка – це вовкулака…\n«Тепер вже не страшно, – сонно подумав Санько.\nОчі йому злипалися. – Над ранок хижаки ховаються. І вовкулаки, мабуть, теж. Тепер можна й поспати…»\nІ чи то він вже заснув, чи ще ні – але нараз перед його очима зринула постать білобородого діда. Вона сповільна пропливла в далеч за клубками туману. Дідові вуста щось шепотіли до Санька, проте він не міг розібрати, що саме. А коли постать відпливла в далеч, – Санько раптом побачив себе і Грицика на трав’янистій купині, котру повільно зносила вниз дніпрова течія. А попереду виднівся острів. Санько його ніколи не бачив, але чомусь знав, що острів цей носить назву Кам’яного…\n– Саньку, та прокинься нарешті! – розлючено заволав вітер Грициковим голосом, і Санько прокинувся.\n– Спиш? – докірливо сказав він. – А я вже на вершечку побував. Ніде нікого. А знаєш, що я вирішив? Біля Воронівки ми ховатися не будемо. А підемо до Кам’яного острова. І знаєш, коли я це придумав? Коли спав. Сплю, а мені хтось ніби каже: «Ідіть до Кам’яного острова, ідіть до Кам’яного…» Диви! Що там?\nПід дубом лежало двійко ножів. Поруч з ними – два луки і сагайдаки зі стрілами.\n– Як побачимо татарина – мерщій в очерети, – пояснив він Санькові. – А в очеретах татарин нас нізащо не знайде.\n– Зате там повно кабанів, – заперечив Санько. Дивна млявість все ще не полишала його.\n– Ну то й що? Хрюкне кабан – ми одразу в степ!\n– Краще було б пливти по Дніпру. Там ні кабанів, ні татарів нема.\n– Звідкіля ти знаєш? – заперечив Грицик. – Не татари, то ще хтось є. Та й пливти довго. Аж цілих п’ять діб. А пішки, хлопці казали, до Кам’яного острова можна дістатися за три дні.\nІ ніде – жодного татарина. Хіба промайне вдалині стадо диких коней-тарпанів, чи осудливо погляне з високої могили на малих втікачів кам’яна баба.\n«Мабуть, якесь звірятко, – заспокоював себе Грицик. – Бо ж у степу ні диких кішок, ані ведмедів немає…»\n– Навіщо? – запитав Санько.\n– Просто так, – навмисне бадьорим голосом відказав Грицик. – Схоже, ховрашок проскочив.\n– Ні, не ховрашок, – заперечив Санько. – Щось більше. І набагато.\n– Ти теж його бачив?\n– Еге ж. Може, лисиця? Так ні. Вона руда. А те, що прошмигнуло, було сіре.\n– Мабуть, заєць…\n– Ого, скільки їх тут! – дивувався Санько. – Немов у дуплах діда Мусія.\n– Куди тому дідові, – заперечив Грицик. – Тут їх значно більше. От тільки б знати, де вони тримають мед.\n– Мабуть, байрак, – сказав Санько.\n– Що з тобою? – запитав Грицик. Проте відповіді не дочекався, бо розлютовані бджоли обсіли і його.\n– Чого це вони на тебе так налетіли? – ледве зміг вимовити Грицик, бо його вуста вже нагадували дві пишні пампушки. На цих двох пампушках усілася здоровецька груша. Санько відчував, що й у нього не кращий вигляд. Ліве око запухло так, що його можна було розплющити хіба з величезним зусиллям, горіли вуха, а до шиї наче хтось приклав розпечене залізо.\n– Хіба я знаю, – відказав Санько. – Ішов і раптом провалився у яму…\nІ він провів рукою по зашерхлих вустах. Рука була навдивовижу солодка. Санько придивився до неї здоровим оком, ще раз лизнув – і вигукнув:\n– Та це ж мед! Грицику, я провалився у медову яму!\n– …ед, – нарешті задоволено вичавив він із себе.\n– Що ти кажеш? – не зрозумів Санько.\n– …Оди, – повторив Грицик. -…ити…\n– Зрозуміло, – сказав Санько. – Хочеш води?\n– Еге, – відказав Грицик. Це було єдине слово, яке він міг вимовити, не ворушачи вустами.\n– Грицику, давай зробимо пліт, – запропонував він товаришеві, що ніяк не міг відірвати обличчя від води. Проте той лише заперечливо повів головою і знову занурив її у річку по саму шию.\nСанько тяжко зітхнув. Це ж стільки ще треба йти до того Кам’яного острова! А так – лежиш собі на сухій траві, роздивляєшся на всі боки – а Дніпро сам несе тебе туди, куди потрібно.\n– Грицику, глянь… – затинаючись, сказав Санько.\nВовк, здається, теж здогадувався, що Грицикова стріла особливої шкоди йому не завдасть. Він улігся на траву і позіхнув, вишкіривши ікла. Санько мимоволі здригнувся – такі ікла і здоровецькому турові миттю перегризуть ногу…\n– Бачиш, Грицику, він нас зовсім не боїться, – сказав Санько. – А що ж буде вночі? Ні, ти як хочеш, а я далі не піду. Я буду робити пліт.\nДля воронівського хлопця зробити пліт було звичним ділом. До того ж усе було під рукою – і сухі палиці, і торішня трава, і мотузки дикого хмелю. Не встигло сонце заховатися за очеретами, як на дрібних брижах погойдувалося щось схоже на копичку сіна. Хлопці, не гаючись, забралися на плота, і Грицик відштовхнувся тичкою від берега. Пліт повільно зрушив з місця і поплив за течією до Дніпра.\n– Глянь! Знову з’явився.\n– Не встиг, – сказав Санько. – Шукай собі іншу поживу!\n– Як виросту, буду козаком, – мовив Грицик. – Але не таким, як наші воронівські.\n– А яким? – поцікавився Санько. – І чим тобі наші не подобаються?\n– Бо не цікаво. Сиди собі та лови рибу чи бобра. А потім староста все забирає собі. Ні, я буду такий, як Микола Сом. Чи навіть Вирвизуб…\n– Невже не чув? Це ж, ого, які козаки! Татари їхнього духу бояться. Бо вони не рибу ловлять, а йдуть у степ полювати на ногайців. То відіб’ють полонених, то налетять на татарське селище і мстяться за наших… А найбільше я хотів би бути таким, як Швайка. Чув про нього?\n– То що ти тоді взагалі чув? А це ж такий розвідник, якого ще світ не бачив! Не встигнуть татари зібратися в набіг, як Швайка вже передає про це переяславському старості, і ніхто з татар його не спіймає. А знаєш, чому?\n– Ех, ти! А тому не спіймають, що він уміє перекидатися на вовка…\n– То він що – вовкулака? – вжахнувся Санько.\n– Мабуть, що так, – згодився Грицик. – Тільки він добрий. На своїх не кидається. Або ще під’їде до найголовнішого хана і стрілою в нього – раз! – і нема хана.\n– А татарські слуги навіщо? – засумнівався Санько. – Вони ж його не підпустять до свого пана!\n– А вони й не знають, що це Швайка. Бо він часто вбирається у татарську одіж і вміє балакати по-татарському, як справжній татарин… – Грицик зітхнув. – А я ще не зовсім навчився балакати по-татарському. От якби до осені побув з дідом Миколою, то напевне б навчився. А потім пробрався б до татар і, коли всі захропуть, – шаблюкою – раз, раз! Оце вам за маму! Оце за тата!\n– Я б теж хотів помститися їм за тата, – сказав він. – Але ж не знаю по-їхньому. Слухай, Грицику, може, ти мене хоча б трохи навчиш, га?\n– Не така вже це й легка справа, – нарешті озвався він. – Проте коли ти просиш, то навчу. Для друга мені нічого не шкода.\n– От спасибі! – вихопилося у Санька. – І тоді ми разом поїдемо у ту орду. Швайка один, а нас двоє було б, уявляєш? От здорово!\n– О! Ми тоді б з тобою… – почав він, проте одразу й замовк. – Слухай, за нами, здається, хтось пливе, – прошепотів він. – Ховаймося! І хлопці пірнули до нори, що була в копичці. Позад них почулося легке плюскотіння. Ніби хтось загрібав веслами. Затим пролунали голоси. Навіть не голоси, а тиха пісня:\n– Замовкни! – раптом пролунав розгніваний голос. – І без тебе кішки на душі шкребуть.\n– Та я що? – знітився той, хто співав. – Я ж нічого. Що люди співають, те й я.\n– Люди, люди, – передражнив його власник розгніваного голосу. – Чхав я на твоїх людей!\n– Та не смикайся ти, Митре, – озвався третій голос. – Наше діло маленьке. Що дадуть, те й повеземо. А звідкіля воно візьметься – то вже не наше діло.\n– Дивіться, куди правите! – сердитим голосом сказав той, хто сидів на носі. – Он трохи на копицю не наскочили.\n– Ну й розвелося всілякої погані, – пробурчав той, хто сидів на веслах. – То тобі корч, то копиця. Проїхати вже ніде.\n– Дядьку Митре, а що нам можуть накласти в човни? – запитав той, хто перед цим співав. – Тільки не сердьтеся, коли я щось не те запитав. Я ж оце уперше з вами.\n– Поясни йому, куме, коли воно таке святе, – сказав задній. – А я тим часом трохи подрімаю.\n– А що тут пояснювати? – відказав кум. – Роби, що велено, та й годі. Роби, поки голову не знесуть.\n– Таке скажете, дядьку! Хто це нам голову знесе? Ми ж по панському наказу пливемо.\n– От-от. А тут тобі панів нема. Тут козаки хазяйнують. А в них свої порядки.\n– Які ж то свої?\n– А такі. Коли спіймають на гарячому – не зважать, панський ти чи ні.\n– То що, дядьку… Ми щось не те чинимо, га?\n– А ти як думав? З добрими намірами вночі не скрадаються…\n– А де ж інші?\n– Подалися понад плавнями. Запопадуть якогось роззяву – і бувай здоров. А ми його здобич повеземо до пана.\n– Якісь дивні люди, – сказав Санько. – А в мене так в носі засвербіло, що ледь не чхнув.\n– Добре, що не чхнув, – спохмурнів Грицик. – Бо пішли б ми з тобою на дно раків годувати.\n– Еге ж, від таких треба, мабуть, триматися подалі, – сказав він. – Як ти гадаєш, Грицику, скоро буде Кам’яний острів?\n– Та повинен вже бути, – сказав нарешті. – Про те хто його зна – Кам’яний він чи якийсь інший. Треба б у когось запитати…\n– Нічого не розібрати, – нарешті сказав він. – Мабуть, Саньку, треба йти у плавні. Може, когось зустрінемо. А ні – подамося у степ. Я чув, що на впроти Кам’яного острова росте діброва. І там є дуб майже такий, як у нас Сторожовий.\n– У нас болото, як болото, – сказав Грицик, викручуючи одежу. – Одразу видно, куди ступати. А тут… Я гадав, що це галявинка, а воно бач, що вийшло…\n– Свят, свят, – перехрестився він. – Скільки перебачив у цих болотах всілякої чортівні, але дітей – уперше.\nІ все ж, як розшукати Байлемового Василя, чи бодай де живуть воронівські хлопці – не знав.\n– Я в цих місцях ще недавно, – пояснив він. – Знаю хіба що рудого Мацика. Тільки він мешкає ближче до степу…\n– Спасибі вам, – сказав Грицик, і хлопці подалися у тому напрямку.\nВже звечоріло. Хлопці нерішуче зупинилися. Повертатися назад вони побоювалися. Плавні – то не таке місце, аби по ньому розгулювати вночі. Проте й серед голого степу теж не хотілося ночувати. Можна прокинутися з татарським арканом на шиї.\n– Давай проберемося он туди, – запропонував Грицик і показав на купу дерев, що бовваніла неподалік очеретів. – Переночуємо у гіллі, а зранку видно буде.\n– А тепер – переодягатися! – і цвикнув зубом. – От бісова личина – знову розболівся…\n– Га, Свириде, тепер тебе рідна мати не впізнає, – зареготав один з них. – Вилитий бусурман!\n– Краще б на себе подивився, – огризнувся Свирид.\n– А що, я теж такий, – згодився насмішник. – Мудро пан рішили. Коли що – хай нас шукають межи ногайців.\n– Готові? – запитав той, що цикав зубом. – Ану, на коні! Рушили!\n– Саньку, давай слідом!\n– Та… – нерішуче опирався Санько. Чомусь йому страшенно не подобалися ці люди. А чому – і сам сказати не міг.\n– А раптом це сам Швайка! – наполягав Грицик. – Забув, як він у татарську одежу перевдягається?\n– То побігли! Може, й нас із собою візьме!\nВрешті шурхіт припинився. Натомість почулися вигуки і звуки якоїсь метушні. Ще кілька кроків – і перед очима у хлопців з’явилася невеличка галявина з куренем посередині. Неподалік від куреня горіло багаття. Воно освітлювало руду людину зі зв’язаними руками. Четверо спішених вершників нишпорили в курені та під очеретами. П’ятий стояв перед зв’язаним і розмахував канчуком.\n– Де ж твоє хутро, лайдаче? – допитувався він.\n– Немає в мене ніякого хутра, – відказав зв’язаний. – Ще не наполював…\n– Скажеш тепер?\n– Гарно попрацював лайдак, – сказав кремезний зайда, що трохи накульгував на праву ногу.\n– Та хіба це праця? – зневажливо відказав інший. – Це кожен зможе. А от хутро де?\n– Знайшов! – почувся радісний голос.\n– Гай-гай, та від цієї здобичі сам пан не відмовляться!\n– Це вам так не забудеться, – крізь зуби вичавив бранець. – Згадаєте ще рудого Мацика…\n– Замовч! – гарикнув на нього той, хто розмахував канчуком. Тоді підійшов до знахідки, провів по хутру рукою і наказав: – В’яленину та віск з медом тягніть до ріки. Там куми, мабуть, уже припливли. Хутро – на коней!\n– А з цим що робитимемо? – той, хто знайшов шкірки, кивнув на рудого Мацика.\n– Камінь на шию – і в воду!\n– Ич, розсвистівся, – зауважив кульгавий. – Справжній тобі канівецький соловейко.\n– Мабуть, з глузду з’їхав, – здогадався інший. – Від переляку.\nА з іншого боку – цьому Мацикові треба якось допомогти. Але як?\nЗненацька один із них стріпнув головою і сполошено заіржав. В ту ж мить з очеретів йому на шию кинулося щось сіре й довге. При світлі багаття мигнули прищулені очі, зблиснули білі ікла. Кінь схарапудився, став дибки. Та було вже пізно – вовк вчепився в його горлянку. Решта коней зірвалися з місця і з голосним іржанням кинулися в темряву.\n– Пся крев! – лайнувся він. – За мною, боягузи!\nПроте вовка вже не було. Він наче розчинився в темряві. І якби не мертвий кінь на траві – ніхто й не здогадався б, що тут тільки-но трапилося.\n– Здається, рудий свистів не просто так, – нарешті порушив мовчанку один з них. – То він викликав цього вовкулаку.\n– Схоже на те, – згодився старший і люто цвикнув крізь зуби. – Я ж йому зараз…\nХлопці бігли не озираючись. Куди – й самі не знали. Чи то в бік татарського степу, чи назад, до Сули. А може, і ще в якийсь бік. Нестримний переляк додавав їм сил.\n«Раз – і вчепився в горлянку, – згадав Грицик і мимоволі пришвидшив свій біг. – На очах у всіх, ні кого не злякався… А що, як він оце жене за нами?»\n– Саньку, не відставай! – гукнув він. Але тут же перечепився через купину і заорав носом у траву.\n– Ти не забився? – запитав захеканий Санько, схилившись над товаришем.\n– Не відставай!\n– Ноги не несуть, – поскаржився Санько і знеможено присів на струхлявілий стовбур. Грицик опустився поруч.\n– Трохи відпочинемо і підемо далі, – сказав він.\n– Підемо, – ледь чутно згодився Санько.\n– Тихіше, Грицику, – не розплющуючи очей, сказав Санько. – Здається, щось має статися.\n– Де? – спохопився Грицик і озирнувся.\n– Ніде нічого, – сказав Грицик. – Вигадуєш ти, Саньку.\n– Підсмажимо надвечір – і рушимо в дорогу, – сказав він, хоча не мав ані найменшого уявлення, в який бік вони повинні рушити.\n– Грицику, поглянь!\n– Татари! – видихнув Грицик, і хлопці грушами скотилися з дерева. Не змовляючись, шугонули в кущі шипшини.\n«Ой, мамо, – розпачливо думав Санько, сховавши голову в торішнє листя. – Попалися! Що ж тепер буде?»\nПершим отямився Грицик. Він підвів голову, озирнувся довкола – і ледь не розреготався. Його друг Санько голову таки заховав добре, а от все інше, мабуть, виднілося на цілу версту.\n– Саньку, не стій рачки, – прошепотів він.\n– Га? – запитав Санько і підняв нажахане лице.\n– Не стій рачки, кажу!\nЦе, зрештою, зрозумів і сам втікач. Він лише на мить зупинився, і цього було достатньо, аби переслідувачі охопили його широким півколом. Втікач, майже не цілячись, випустив стрілу – і один з татарів звалився під ноги коневі. Інші мимоволі стишили біг і, користуючись цим, втікач знову вихопився вперед.\nЦю хитрість воронівські хлопці добре знали. Як знали і те, як з тою хитрістю боротися. Висмикнеш надламану очеретинку – і тільки бульки йдуть з глибини. А невдовзі з’являється і сам утікач – захеканий, і очі на лоба вилазять… Але чи знають про це татари?\nПроте втікач ловитися все не хотів. Уже й сонце почало скочуватися за Дніпро – а татарські пошуки все ще були марними. Уже з лайкою повернулися ті, хто кинувся навперейми коневі втікача – а його самого все ще не було знайдено. Ні живого, ні мертвого.\n– Схоже, і цього разу вислизнув таки невірний з наших рук.\n– З наших вислизнув, – зло реготнув інший, – але ж не з цього озера. Тут йому й смерть.\n– Може, він ще живий, – сказав Грицик, сам не вірячи у свої слова. – Може, лежить десь непритомний. То ми його порятуємо.\nТа коли дістався до озера – і сам пересвідчився у марності своїх сподівань. Кінські копита перетворили землю довкола озера в суцільне місиво. На поверхні плавали купи скошеного очерету та шелюги впереміж з жабуринням. І жодної цілої очеретини, з допомогою якої міг би дихати втікач.\n– Може, й мій батько десь отак лежить, – стиха сказав Грицик.\nНевдовзі каламуть вляглася. Та скільки хлопці не вдивлялися в глибочінь – так нічого й не роздивилися. Торф’янистий намул заховав у собі і тіло незнайомого сміливця, і навіть сліди копит.\n– Нічого вже ми тут не знайдемо, – нарешті ви рішив Грицик. – Треба йти далі.\n– Ти краще вилізь по гілці, – порадив Санько. – Он бач, майже до землі схилилася…\n– Ти що – не бачиш, куди лізеш?\nВзагалі, і так було відомо, що вони наближаються. Про це свідчили чорні димові стовпи ген на обрії. Хто їх запалював – простим поселенцям нині було невідомо.\nРаніше, звісно, всі знали, хто цим займався, – сторожові роз’їзди та княжі вивідники. Проте зараз поріділим князям стало не до того, і сторожові роз’їзди щезли – а дими все одно здіймалися до неба, попереджаючи про небезпеку.\nХоча бувало й інакше – татари налітали майже одночасно з появою сигнальних димів. Поки поселянин розглядає дим та, чухаючи потилицю, роздумує, куди ж йому податися цього разу – татари вже тут як тут.\nА бувало й навпаки. Татарів ще й духу немає, а між поселян вже ходять чутки, що вони прийдуть, скажімо, завтра під ранок. І що найдивніше – ці чутки зазвичай справджувалися. Але хто їх поширював, звідкіля вони бралися – ніхто й не знав.\nСпочатку Дурній Силі дали найбільшу шаблюку. Проте і вона виявилася залегкою для Демкової руки. Не шабля, а пір’їнка з півнячого хвоста. Та й розмахував нею Демко так затято, що, зламавши навпіл шаблі п’ятьох супротивників, вона, зрештою, й сама розлетілася на друзки. Тож відвели Демка до конюшні, всипали за те, що нівечить панську зброю, і веліли озброюватися самому. Розшукав Демко десь замашного окоренка, такого, що не кожен і втримає в одній руці, засмалив на вогні – і тепер від тої Демкової зброї всі шаблі відскакували, мов горох від стінки. А Демковій довбні хоч би що.\n– На коня треба заробляти самому, – сказав.\n– Ану, хлопче, піди поглянь, що там робиться. У тебе ж теє… найзіркіші очі.\n– Як там мій дідо? – запитав Демко. – Ще не оклигали?\n– Та вже ніби трохи прийшов до тями, – відказав дід Микола. – А ти ж чого затесався поміж тих песиголовців?\n– Бо я, дідо, вже й сам той… жовнір, – гордовито пояснив Дурна Сила. – Мене пан взяв на службу.\n– Тьху, – відказав на те дід Микола. – То ти що – тепера своїх будеш шмагати? Атож, гарний онук у Кібчика, нічого не скажеш!\n– Не буду я шмагати, – сказав Демко.\n– Будеш, – запевнив його дід Микола. – Під панську дудку і не такі танцювали.\n– Гей, ви, чого там шепчетеся? – гукнув Куролуп. – Ану, старий, іди-но сюди! Та шкандибай швидше, поки канчука не отримав.\n– Так от, старий, треба заховати панську худобу. Чи, може, не чув, що татари йдуть?\n– Та чув…\n– То ж заховати, кажу, треба. І стерегтимеш. Коли що – не носити тобі голови. Зрозумів?\n– Що ж тут не розуміти…\n– А місця підходящі є?\n– Та є. Оно, коли рушити до тієї улоговини, а потім по гатці дістатися до Жабиного острова – то там і сам чорт нічого не знайде.\n– Він правду каже? – звернувся Куролуп до Демка.\n– А, пся крев! – лаявся Куролуп улюбленою лай коюпана Кобильського. – Так ми і до татарського пришестя не впораємося. Ану, допоможемо цим ледарям!\n– Ну, тепер вже легше, – зазначив Куролуп і витер шапкою спітніле обличчя.\n– Аби ж то, – заперечив дід Микола. Він притис долоню до лоба і став вдивлятися кудись у далечінь. – Здається, ці бусурмени вже тут…\n– Ви куди? – ревнув Куролуп до жовнірів, що вже розвертали коней у протилежному від татарів напрямку. – До мене, пся крев!\n– Тікайте, діду… Скажете в селі, що татари поруч.\n– Та вони вже знають, – відказав дід Микола, уперіщив свого коня і зник в лісі.\n– Тримаймося! – підбадьорював жовнірів Куролуп. – Чом зирите на кущі? Не бачите, що й татари нас бояться?\n– Ти, хлопче, будеш попереду. А ми тебе підтримаємо з боків.\n– Здавайтеся! Хто здасться в полон, тому я, Мустафа-бек, подарую життя!\n– Знаємо, як ви його даруєте, – крізь зуби пробурчав один з челядників, Варивон. – Аркан на шию – і гайда в Крим.\n– Ану, хто з вас не боязкий? – гукнув Демко до татар і здійняв над головою свою важку зброю.\n– О, гляньте! – гукнув хтось за Демковою спиною.\nЛіворуч від них випірнуло з лісу ще десятків зо два татар. На якусь мить вони завмерли, тоді перегукнулися з нападниками Мустафи-бека – і з вереском кинулися на жовнірів пана Кобильського.\nСпробував Дурна Сила розвернути і свого коня, проте той лише сумно похитав головою і не зрушив з місця. А далі Демкові було вже не до коня. Татари оточили його з трьох боків. Проте наблизитися побоювалися – з таким посвистом злітала у повітря важка довбня. Один з нападників звів лука, проте Мустафа-бей люто гримнув на нього, і той закинув лук за спину.\n– Здавайся! – гукнув він до Демка.\n– Боїтеся, так? – гукав Демко. – Ану, хто перший!\nЗамість того в повітря злетіло кілька арканів. Демко легко відмахнув довбнею перші три. Ще два обплелися навколо довбні. Смикнув їх Демко до себе – і два нападники вилетіли з сідел. Проте знову замахнутися Демко не встиг. Шостий аркан обвив його шию. Потемніло Дурній Силі в очах, і він гепнувся під ноги коневі. А той, як і раніше, стояв непорушно і не зводив сумовитого погляду з густих димів, що один за одним здіймалися уподовж Сули.\n– Апчхи! – сказала голова. – Ну, чого б я ото товкся, як Марко в пеклі?\n– Апчхи! – востаннє сказав він. Тоді поглянув на хлопців і весело сказав: – О, знайомці з Воронівки! Як ви сюди потрапили?\n– Ну, як, бачили щось подібне до цього? Ні? То ж бо й воно. А тепер, хлопче, – звернувся він до Грицика, – збігай-но до тих дерев та поглянь, чи не повертаються татари.\n– Ну, розказуй, як ви дісталися аж сюди.\n– Ми втекли з Воронівки… – почав було Санько, проте незнайомець його зупинив.\n– Та я про це знаю, – сказав він. – Знаю, як ви налякали пана Кобильського і його слуг, як ночували на Сторожовому дубі.\n– То це ви тоді чхнули? – здогадався Санько. – А ми вже подумали, що то були ці… вовкулаки.\n– Невже ви їх не викурили зі старих згарищ? – насмішкувато запитав незнайомець. Виявляється, він і про це знав!\n– То, виходить, це ви підклали нам луки і ножі?\n– Був такий гріх, – охоче згодився незнайомець. – А то аж зло взяло: такі сміливі хлопці – і тремтять на гілках, мов дві синички. А ще чого ви боялися?\n– А ще за нами скрадався вовк, – згадав він. – Такий страшний. Навіть удень не ховався від нас.\n– Страшний, кажеш. І все ж ви лишилися живі й здорові. То, мабуть, розправилися з ним, так?\n– Та ні, не розправилися. Втекли від нього. Зробили пліт і втекли по Дніпру.\n– Молодці, здогадалися, – схвально хитнув головою незнайомець. – А на Дніпрі з вами нічого не трапилося?\nКоли Санько розказав про таємничі човни, очі незнайомця погрозливо зблиснули. А коли дійшов до того, як якісь люди, переодягнені татарами, пограбували і ледь не вбили рудого чоловіка Мацика, – незнайомець скреготнув зубами.\n– Ну, нечестивці, почекайте, – пригрозив він невідомо кому. – То, кажеш, його врятував вовк?\n– Еге ж. Мені навіть здається, що той рудий Мацик його навмисне висвистував.\n– Молодець, – похвалив Санька незнайомець. – Правильно здогадався. Будуть з тебе люди, якщо татари не спіймають.\n– То, кажеш, попався Швайці? І за що ж вони на того Швайку так в’їлися?\n– Ніде нікого, – сказав Грицик. – Я і в степ дивився, і на плавні. Пустка. Одні лише птахи літають.\n– Ну, птахи нам не страшні, – заспокоїв його незнайомець. – Не ми їх, а вони нас нехай бояться…\nНезнайомець підвівся, ступив крок, другий – і раптом кудись щез. Мов крізь землю провалився. Хлопці лише очі протерли: тільки-но стояв перед ними, посміхався – і все! Навіть трава не ворухнулася. А ще за хвилину щось, схоже на його постать, промайнуло на пагорбі межи дерев, звідкіля щойно повернувся Грицик.\n– Не вірить, – образився Грицик. – Пішов перевіряти. Про що він тебе розпитував?\n– Як ми сюди потрапили, – відказав Санько. Тоді озирнувся у бік пагорба і стиха додав: – Мені здається, що він за нами стежив.\n– Вигадуєш ти все, – сказав він. – Я б його побачив. В мене око зірке.\n– Не віриш? А звідкіля він знає, як ми вовкулаків хрестили? А зброю хто нам приніс до Сторожового дуба? Він сам зізнався. От тільки про нічних веслярів на Дніпрі не знав…\n– А таки не знав, – згодився він. – За це вам, хлопці, велике спасибі. А тепер слухайте мене. Ви здатні дістатися до плавнів? Не втомилися?\n– Ні, – сказав Грицик. – Але ж там…\n– Ти про тих, хто схопив рудого Мацика? То вже хай голова болить не у вас.\n– Та ми не про те, – сказав Грицик. – Ми там на пагорбі залишили куріпку. Хотіли з Саньком засмажити, бо голодні.\n– Доведеться, хлопці, трохи потерпіти. А ви гарно заховалися, – похвалив він їх. – Молодці. І за куріпку від мого товариша вам велике спасибі.\n– Від якого товариша? – запитав Санько.\n– Є в мене такий. На нього покладаюся не менше, ніж на себе.\n– То чого ж він не прийшов сюди? – запитав Грицик.\n– Бо дуже сором’язливий. Та й справ у нього нині багато, Грицику.\n– Звідкіля ви знаєте, як мене звати? – здивувався Грицик. – А, знаю! Це вам Санько сказав.\n– Нічого я не казав, – заперечив Санько.\n– Я, хлопче, мушу знати все, – сказав незнайомець. І невідомо було, жартує він чи ні. – Що ж, друзі, відпочили – і гайда далі.\n– Саньку, не відставай. І під ноги дивися, бо на гадюку наступиш.\n– А як вас звати? – не витримав врешті Грицик.\n– Кличте мене Пилипом. – Подумав і додав: – Поки що.\n– Як це? – не зрозумів Грицик.\n– А так. Сьогодні я Пилип. А завтра, може, буду якимось Саїд-беєм.\n– Не бійтеся. Для вас я ніколи беєм не стану.\n– Щось у мене, хлопці, на серці неспокійно. Піду трохи пройдусь, а ви тут зачекайте.\nСказав – і знову щез, мовби його й не було. Повернувся надвечір. І не пішки, а на коні. І це був саме той кінь, на якому Пилип утікав від татар.\n– Пощастило нам з вами, хлоп’ята, – сказав він. – Ще б трохи затрималися біля того озера – і бути б нам зараз в татарському полоні.\n– А вони що – повернулися назад? – жахнувся Грицик.\n– Та ні, інші під’їхали. З іншої орди. А у вас як тут – все гаразд?\n– Та ніби все гаразд, – відказав Грицик. – Тільки дуже їсти хочеться. Ми вже збиралися щось вполювати та засмажити.\n– Добре, що не зробили цього, – сказав Пилип і його чоло насупилося. – Бо ті нечестивці були зовсім неподалік. Ледве встиг відвести їх убік. Ішли по нашому сліду. А якби ще і дим угледіли – нізащо б не звернули.\n– То вони що – знову за нами ганялися?\n– Трохи було, – відказав Пилип. – Тільки куди їм до мого Вітрика!\n– Підживіться трохи, – сказав він. – А вечеряти, сподіваюся, будемо в іншому місці.\n– Здам вас добрим людям, – розмірковував Пилип далі, – і подамся своєю дорогою.\n– А куди саме? – не втримався Санько.\n– Ну, чого ти пристав? – обурився Санько. – Дядько Пилип куди захочуть, туди й поїдуть. Бо він козак, вільна людина!\n– Саме так, – згодився Пилип. – Тільки, хлопці, перестаньте говорити до мене, як до двох. Не такий вже я й старий для того. Згода?\nПопередній Фільм Камінний хрест 1968\nНаступ. Володимир Рутківський ДЖУРИ КОЗАКА ШВАЙКИ Частина Друга + 4 аудіозаписи частин\nPingback: Володимир Рутківський біографія + посилання на текст ДЖУРИ КОЗАКА ШВАЙКИ – Urkland. Персональний сайт учителя української мови та літерату\nPingback: Володимир Рутківський. Уроки під час дистанційного навчання. 6 клас – Urkland. Персональний сайт учителя української мови та літератури Тих


Найкращий роботодавець в IT і зростання на 70%. Підсумки-2021 від Intellias | Vector\nНайкращий роботодавець в IT і зростання на 70%. Підсумки-2021 від Intellias\nСвоїми підсумками лаконічно ділиться IT-компанія Intellias.\n2400 спеціалістів. Саме стільки людей наразі працює в Intellias.\n70% — зростання компанії за кількістю спеціалістів.\n2572 вакансій розмістив Intellias 2021 року та став першим за цим показником в Україні.\n7 розробницьких центрів. 2021 року Intellias почав оснащувати новий офіс у Дніпрі.\n1 місце посів Intellias у рейтингу найкращих IT-роботодавців України за версією DOU. Також компанія визнана одним із найкращих ІТ-роботодавців за рейтингами Forbes, MC Today, E&Y, «Топ-100. Рейтинги найбільших» тощо.\nУ першому півріччі 2021 року ми ввійшли до найкращих п’яти IT-компаній за темпами зростання.\nIntellias запустив безплатну школу IntelliStart, яка пропонує навчання талановитими початківцями, які мріють розпочати свій шлях в ІТ-галузі.\nМи набули членства в мережі Глобального договору ООН.\nМи першими серед IT-компаній в Україні підписали Принципи розширення прав і можливостей жінок, ініційовані Глобальним Договором ООН та агенцією «ООН Жінки».\nIntellias підписав Декларацію задля гендерної рівності та запобігання домашнього насильства.\nВідкриття офісу в Сербії, в місті Нові-Сад.\n2. Подальший розвиток розробницького центру в Кракові.\n3. Офіційне відкриття центру розробки в Дніпрі в першому кварталі 2022 року.\n4. Активне нарощування власної консалтингової експертизи.\n5. Розширення географії наймання спеціалістів.\n21 Грудня 2021, 13:00 7 хв читання


Поняття і структура методу економічної теорії - VuzLib.com\nГоловна Економічна теорія Поняття і структура методу економічної теорії\nПоняття і структура методу економічної теорії\nНайважливішими елементами структури діалектичного методу дослідження є загальнонаукові та філософські принципи.\nМетод (грец. methodos — шлях до чогось, спосіб пізнання, дослідження, вчення, теорія) економічної теорії — засіб пізнання як певна сукупність або комплекс прийомів І операцій для мисленого відтворення економічної системи, притаманних їй законів і суперечностей.\nКомплекс таких прийомів і операцій повинен узгоджуватися з об'єктивними законами розвитку самої дійсності, з найновішими досягненнями діалектики. Систему прийомів, способів наукового пізнання вивчає методологія (грец. methodos — шлях і logos — слово, вчення) — система різноманітних методів, засобів і прийомів наукового пізнання та наука (вчення) про цю систему.\nЯкщо діалектика відображає закономірності розвитку всієї дійсності (природи, суспільства, мислення), то діалектичний метод є гносеологічним і логічним відображенням всієї діалектики.\nМетод економічної теорії, як і предмет цієї науки, складається з різних структурних елементів, головними з яких є філософські, загальнонаукові принципи, закони і категорії діалектики, закони і категорії економічної теорії, дисциплінарні та міждисциплінарні методи, передусім економіко-математичні і статистичні.\nЗамість них у багатьох навчальних виданнях виокремлено такі нечисленні елементи методу пізнання в економіці, за допомогою яких предмет науки дослідити неможливо. Так, у підручнику "Економіка" елементами методу економічної теорії названі методи порівняльного аналізу, метод наукової абстракції, метод графічних відображень і метод економіко-математичного моделювання, а також принципи взаємодії теорії та практики, єдності мікро-і макроаналізу та реального історизму1; у навчальному посібнику "Курс економічної теорії" — метод наукової абстракції, функціонального аналізу, економіко-математичне моделювання та економічні експерименти; у підручнику "Економічна теорія" за основу взято цивілізаційний підхід до дослідження виробництва3. Застосування таких елементів методу призводить до еклектизму економічної теорії, поверховості висновків і узагальнень.\nДо філософських методів належать принципи матеріалізму, розвитку, саморуху, відображення, суперечності, детермінізму, взаємодії, об'єктивності та ін. До загальнонауковнх принципів і методів — принцип системності, методи аналізу і синтезу, індукції та дедукції тощо. Основні закони діалектики — це закон єдності та боротьби протилежностей, кількісно-якісних змін і закон заперечення. Інструментами економічного дослідження є такі категорії філософії, як "кількість" і "якість", "сутність" і "явище", "зміст" і "форма" і т. д.\nЧотири перших групи структурних елементів діалектичного методу дослідження не накладаються механічно на економічні явища і процеси, що вивчаються, а відображаються через предмет і метод економічної теорії (як окремої науки), набуваючи специфічних форм використання, органічно вплітаються в економічне дослідження. Ці групи елементів діалектичного методу в поєднанні із законами і категоріями економічної науки та дисциплінарними і міждисциплінарними методами утворюють систему інструментів і методів пізнання предмета економічного дослідження. Водночас кожен із них відіграє різну роль у пізнанні певного суспільного (наприклад, капіталістичного) способу виробництва чи окремих його стадій, етапів.\nПерші два структурні елементи синтезує системно-структурний підхід.\nСистемний підхід в економічному дослідженні — методологічна орієнтація дослідження та вивчення різних типів господарства (національного, світового та ін.) у вигляді систем, підсистем, тобто комплексу складових частин, елементів у взаємодії, яка формує їх цілісність щодо навколишнього середовища.\nНеобхідність системного підходу в економічному дослідженні зумовлена ускладненням різних типів господарства, зростанням ролі методологічного аналізу в системі елементів діалектичного методу дослідження, багаторівневості і поліваріантності їх розвитку, процесом взаємозбагачення методів дослідження різних наук, зокрема методів різних напрямів і шкіл західної економічної науки та політичної економії.\nПерший і найважливіший елемент системного підходу — принцип цілісності, оскільки цілісність формує систему, є одним з її найважливіших констатуючих аспектів. Інші аспекти — наявність підсистем і елементів системи, а також характер зв'язків між ними. Обов'язковою умовою цілісності системи є її взаємодія (єдність і суперечність) з навколишнім середовищем. Ним, наприклад, для сільського господарства (як елементу національного господарства) є інші сфери й галузі економіки, кліматичні умови, конкуренція з боку іноземних виробників сільськогосподарської продукції тощо, а для національного господарства — господарства інших країн, міжнародні фінансово-кредитні та економічні організації та ін.\nПринцип цілісності в економічному дослідженні передбачає розгляд об'єкта як складної системи, утвореної з окремих відносно самостійних підсистем, елементів, компонентів, взаємодія яких (специфіка зв'язків і відносин між ними) зумовлює виникнення інтегративних законів і суперечностей, якостей і властивостей цілісної органічної єдності, не притаманних її підсистемам, елементам тощо. Так, взаємодія продуктивних сил і виробничих відносин у межах суспільного способу виробництва певного національного господарства зумовлює виникнення і дію закону адекватності виробничих відносин (відносин економічної власності) рівню, характеру і структурі продуктивних сил; взаємодія елементів технологічного способу виробництва — виникнення і дію закону концентрації виробництва, усуспільнення виробництва і праці.\nНайскладнішим системоутворюючим об'єктом у межах економічної системи є її основні підсистеми: продуктивні сили, відносини економічної власності, техніко-економічні та організаційно-економічні відносини, господарський механізм. У межах підсистем виокремлюють найважливіші складові частини, а в їх межах — елементи, які, у свою чергу, формуються з відповідних компонентів. Складовими частинами відносин економічної власності є власність на засоби виробництва, робочу силу та інші об'єкти. Такі види власності функціонують і розвиваються майже в усіх сферах суспільного відтворення. Окремими елементами відносин економічної власності є ціна, заробітна плата, прибуток тощо. Відносно відокремленими компонентами відносин економічної власності, наприклад заробітної плати, є різні її форми й системи. Складові частини господарського механізму — державне регулювання і ринкові важелі саморегулювання економіки. Окремими елементами державного регулювання є бюджетне регулювання, податкове, грошове, кредитне та ін. Кожне з них формується з певної кількості компонентів. Так, податкове регулювання передбачає встановлення різних видів податків, ставок оподаткування тощо.\nПідсистема, складова, елемент і компонент стають системоутворюючими об'єктами лише за умови їх взаємодії з іншими структурними утвореннями (підсистемами тощо), а без взаємодії вони є певною річчю. Так, закуплена нова технологія не стане елементом продуктивних сил (складовою засобів виробництва) доти, поки не будуть підготовлені відповідні кадри, придбана або виготовлена якісно нова сировина тощо.\nВажливу роль відіграють такі типи полярних систем, як цілісні та сумативні, органічні й механічні, динамічні й статичні. В цілісних, органічних і динамічних системах ціле відрізняється від структурних утворень наявністю системи зв'язків між ними (підсистемами, частинами тощо), внутрішньою організацією, певним комплексом цілісних інтегративних якостей і властивостей, інтегративних функцій і є більшим від суми складових частин, елементів. У механічних системах ознаки та властивості сукупності збігаються з сумою якостей і ознак окремо взятих складових частин. У такому разі складові, елементи тощо є самостійними стосовно один одного і щодо сукупності загалом.\nКонкретизує принцип цілісності структурний метод, згідно з яким необхідно аналізувати внутрішні зв'язки між окремими підсистемами. Структура (як спосіб взаємозв'язку і взаємодії підсистем та їх складових і як внутрішній зв'язок, внутрішня організація системи) виражає сутність органічної системи й розкривається в загальних для всієї системи економічних законах, у системних законах. Тому сутність — це комплекс внутрішніх, необхідних, глибинних і спільних зв'язків і відносин, які визначають основні властивості, особливості, функції та тенденції розвитку економічної системи. Оскільки кожний закон, пронизаний суперечністю чи певною сукупністю суперечностей, є способом взаємозв'язку між різними їх сторонами, то структурі властиві й системні суперечності: основна суперечність, суперечності кожної підсистеми з іншими.\nСистемний підхід в економічному дослідженні передбачає з'ясування основних типів зв'язку між підсистемами, їх складовими, елементами та компонентами. Це значною мірою збігається із з'ясуванням основних типів економічних законів та особливостей їх взаємодії. Основними типами зв'язків є техніко-природничі зв'язки і відносини, властиві речовим факторам виробництва техніко-технологічні зв'язки, техніко-біологічні, працеформуючі, техніко-організаційні зв'язки, властиві техніко-економічним відносинам техніко-економічні зв'язки, зв'язки і відносини у сфері економічної власності, зв'язки, пов'язані з функціонуванням та розвитком господарського механізму.\n1. Техніко-природничі зв'язки і відносини. Відображають ставлення людини до природи у процесі праці, перетворення речовини природи відповідно до потреб та інтересів людини. Для цього типу зв'язків характерна взаємодія законів природи і законів людської діяльності у сфері безпосереднього виробництва.\n2. Властиві речовим факторам виробництва техніко-технологічні зв'язки. Виникають між різними видами техніки і технології як у межах одного технологічного способу виробництва, так і між технікою і технологією трьох технологічних способів виробництва (що базуються на ручній, машинній і автоматизованій праці).\n3. Техніко-біологічні зв'язки. Відображають взаємодію людини і техніки. Концентрованим виразом цих зв'язків є закон переміщення функцій від особистісного до речових факторів виробництва, а також закон приведення в дію всезростаючої маси виробництва з дедалі меншою витратою людської сили.\n4. Працеформуючі зв'язки. Пов'язані зі спільною діяльністю людей у процесі праці (безвідносно до відносин власності). У цій сфері діє закон переміни праці, закон усуспільнення праці та ін.\n5. Техніко-організаційні зв'язки. За їх допомогою підсистема продуктивних сил формується в цілісність, у якій взаємодіють засоби і предмети праці, людина, використовувані людьми сили природи, наука, інформація. Цей тип зв'язків виникає і розвивається на основі такого елементу продуктивних сил, як форми й методи організації виробництва.\n6. Властиві техніко-економічним відносинам техніко-економічні зв'язки. Властиві відносинам спеціалізації, кооперування, комбінування виробництва, його концентрації. На їх основі діють техніко-економічні закони: закон концентрації виробництва, закон усуспільнення виробництва та ін.\nУсі перелічені вище типи зв'язків існують і розвиваються в межах технологічного способу виробництва (єдності продуктивних сил і техніко-економічних відносин). У межах цього способу виробництва загалом, в окремих його складових тощо виникає і розвивається певна цілісність різноманітних суперечностей.\n7. Зв'язки і відносини у сфері економічної власності. Це зв'язки економічного привласнення, оскільки власність, що розглядається в процесі руху, динаміки, є привласненням другого типу. Перший тип привласнення відбувається у процесі праці, коли здійснювалося привласнення предметів природи, їх перетворення відповідно до потреб людини. Привласнення другого типу — це комплекс зв'язків і відносин між людьми з приводу привласнення робочої сили, засобів виробництва, необхідного і додаткового продукту, інтелектуальної власності, послуг в усіх сферах суспільного відтворення.\nОскільки власність є складною і багатоплановою соціологічною категорією (в ній, крім економічного, виокремлюють соціальний, правовий, політичний, національний і психологічний аспекти), поряд із зв'язками економічного привласнення необхідно розмежовувати економіко-соціальні, економіко-правові та інші зв'язки й відносини.\nУ межах підсистеми відносин економічної власності (сутнісних виробничих відносин) окремими видами зв'язків (що формуються на рівні окремих елементів цієї підсистеми) є зв'язки економічного привласнення у сфері безпосереднього виробництва, розподілу, обміну і споживання. На їх основі виникають, функціонують і розвиваються закони власності: закон централізації власності, закон-тенденція середньої норми прибутку до зниження, закон монополістичного (в тому числі олігополістичного) привласнення, закон одержавлення власності та ін. У межах підсистеми формуються і розвиваються відповідні підсистемні суперечності: між відносинами власності у сфері виробництва і відповідними відносинами у сфері розподілу (аналогічно між іншими сферами), між прибутком та заробітною платою і цінами, між різними сторонами прибутку та ін.\n8. Пов'язані з функціонуванням та розвитком господарського механізму зв'язки. їх можна назвати системоутворюючими і регулюючими. Це основний тип зв'язків у межах господарського механізму національного господарства. З-поміж них виокремлюють ринкові зв'язки, на основі яких діють закони конкуренції, закон пропорційного розвитку, закон грошового обігу та ін. Ще одним видом зв'язків, пов'язаних із функціонуванням сучасного господарського механізму, є державне регулювання (адміністративне, правове та економічне) у формах національного планування, програмування та прогнозування народного господарства. У межах світового господарства останніми десятиліттями формується такий елемент господарського механізму, як наднаціональне регулювання з боку наднаціональних органів та міжнародних фінансово-кредитних організацій. На основі всіх видів системоутворюючих (регулюючих) зв'язків виникають і функціонують закони підсистеми: закон поступового послаблення ринкових важелів саморегулювання економіки й посилення державного та наддержавного регулювання, закон планомірного розвитку економіки та ін.\nРаціонально сформований господарський механізм (ця раціональність залежить від оптимального співвідношення державного і ринкового саморегулювання, вмілого поєднання адміністративних і правових важелів та інших чинників) перетворює на органічну цілісність усі інші підсистеми, а отже, їх складові частини, елементи й компоненти, узгоджує виконувані ними функції, інтереси класів та соціальних груп через виконання основних функцій самим господарським механізмом. Водночас цілісність окремих підсистем забезпечує наявність у них відповідних форм — речової, суспільної та ін.\nНаступний елемент принципу системності — виокремлення різних рівнів системи в ієрархічній підпорядкованості. Це дає змогу сформувати комплекс ступенів, в якому кожен наступний випливає з попереднього, діалектично його заперечуючи. Так, в економічній системі капіталізму виокремлюють дві стадії: висхідну — домонополістичний капіталізм (початок XVI — кінець XIX ст.) і нисхідну — імперіалізм (початок XX ст. — до сучасності). Основними ступенями домонополістичного капіталізму були проста капіталістична кооперація, мануфактура і машинне виробництво; вищої стадії імперіалізму — монополістичний (або олігополістичний) капіталізм, державно-корпоративний (ядром якого є державно-монополістичний) та інтернаціональний капіталізм. Перший ступінь імперіалізму розвинувся упродовж перших трьох десятиліть XX ст., другий — з кінця 30-х років до кінця 60-х років XX ст., третій — з кінця 50-х років — до наших днів (з часу створення ЄС).\nКапіталістичному способові виробництва властиві загальні (загальносистемні економічні) закони (притаманні обом стадіям) і закони розвитку окремих ступенів. Так, для першого ступеня вищої стадії характерним е закон монополізації виробництва і власності, для другого — закон одержавлення економіки, закон планомірного розвитку, для третього — закон інтернаціоналізації господарського життя (інтернаціоналізації виробництва, обміну тощо). При переході до розвинутіших стадій або ступенів загальносистемні закони і їх суперечності модифікуються, наповнюються елементами якісно нового змісту.\nУ процесі такої еволюції поступово зростає організованість, планомірність в русі економічної системи, роль свідомого регулювання, суб'єктивного в дії економічних законів. Кожен ступінь теоретично відображається як у загальносистемних категоріях (прибуток, заробітна плата, ціни та ін.), так і в сукупності категорій певної стадії і ступеня.\nОскільки заперечення вищою стадією або ступенем нижчої має діалектичний характер, то посилюється диференціація економічної системи, а отже, її організованість. Диференціація відбувається в межах кожної підсистеми, складової частини, елементу і компонента. При цьому ускладнюється структура всієї системи, виконувані нею функції, інтегративні якості й цілі. Виникає необхідність пізнання внутрішніх зв'язків між рівнями (стадіями і ступенями) системи, притаманними їм законами.\nНа нижчих ступенях еволюції економічної системи ціле виражає сутність цієї системи нижчого порядку, на вищих — сутність більш високого порядку.\nКонкретизацією системного підходу та названих вище принципів є необхідність пошуку в системі загальної мети. З розвитком економічної системи, переходом від одного ступеня до іншого ускладнюються її цілі, модифікується загальна мета, яка також є системоутворюючим елементом. Загальною метою капіталістичного способу виробництва є виробництво і привласнення прибутків. Нині досягнення такої мети у розвинутих країнах неможливе без розвитку загальноосвітнього і кваліфікаційного рівнів найманих працівників, їх творчих та організаторських здібностей, без формування людини-власника, впровадження національного регулювання економіки, часткового перерозподілу національного доходу на користь найбідніших верств населення тощо. Така модифікація мети капіталістичного способу виробництва вимагає зміни засобів її досягнення, виконуваних системою функцій. Виникнення елементів соціалістичного способу виробництва в надрах капіталізму означає появу принципово нової мети — максимізації привласнення доходу кожним працівником.\nЦілісність економічної системи залежить від ступеня підпорядкування, узгодження всіх її структуроутворюючих складових для виконання спільних функцій і спільної мети. Для її реалізації система може створювати необхідні органи: державні та наддержавні органи регулювання макроекономічних процесів на національному та наднаціональному рівнях. На національному та наднаціональному (зокрема, в межах ЄС) рівнях для реалізації поставлених цілей затверджується бюджет (що є підставою для виділення відповідних ресурсів)" формується відповідна законодавча база тощо. Водночас виникає потреба у спільному інформаційному забезпеченні, інтегративній інформації.\nДжерелом руху економічної системи є розвиток її внутрішніх суперечностей та суперечностей між системою та її зовнішнім середовищем (людиною і природою). Еволюція системи супроводжується їх ускладненням. Це збагачує джерело розвитку (а водночас і джерело криз меншої глибини), посилює диференціацію системи (форм власності, організаційно-економічних відносин, техніко-економічних відносин, структури продуктивних сил тощо), Ті організованість і стабільність, ускладнює механізм дії економічних законів.\nОскільки економічні системи еволюціонують, при їх аналізі (стадій, ступенів, підсистем, елементів, законів, суперечностей тощо) необхідно застосовувати узгоджений з принципом цілісності історичний підхід. Щодо дії економічних законів він передбачає з'ясування законів, які регулюють виникнення, існування, розвиток і занепад економічної системи, а щодо суперечностей системи — їх дослідження у стадії тотожності, відмінності, власне суперечності, конфлікту та переходу в принципово та якісно нові форми руху. У фазі тотожності й відмінності діють закони зародження певної економічної системи (що водночас означає використання структурно-генетичного методу аналізу складних систем), у фазі суперечності — закони існування (або функціонування) цієї Системи, у фазі конфлікту — закони занепаду, переходу одного суспільного способу виробництва в інший, менш розвинутої економічної системи у розвинутішу.\nСистемно-структурний підхід означає, що в процесі еволюції економічної системи виникають різні варіанти й моделі її розвитку, альтернативність. Учений, державний діяч повинен зважено оцінювати різні точки зору і обирати пріоритетну істину, а не підпорядковувати світогляд певній догмі.


bcll-finance.webnode.fr Відгуки | законний або фішинговий?\nчи є bcll-finance.webnode.fr законним чи афера?\nМи збираємо дані з більш ніж 40 джерел, щоб визначити Рейтинг Довіри. Ми ще не зібрали всю необхідну інформацію про bcll-finance.webnode.fr. Будь-ласка, оновіть сторінку через 5 хвилин скориставшись посиланням нижче. Приносимо наші вибачення за незручності.\nbcll-finance.webnode.fr має середній рейтинг довіри. Чому?\nНаш алгоритм Scamadviser розглянув bcll-finance.webnode.fr зі значенням [value]. Показник довіри базується на 40 різних точках даних, які ми зібрали. Від, якщо контактні дані приховані, до інших веб-сайтів, розташованих на одному сервері, відгуки, які ми знайшли в Інтернеті, тощо.\nХоча наш рейтинг bcll-finance.webnode.fr є середнім і низьким рівнем ризику, ми рекомендуємо Вам завжди виконувати свій належний аналіз, оскільки оцінка веб-сайту була зроблена автоматично. Також перевіряйте веб-сайт. Ви можете скористатися нашою статтею Як розпізнати веб-сайт афера як інструмент, який допоможе вам.\nФакти про bcll-finance.webnode.fr ( Оновити дані )\nРейтинг bcll-finance.webnode.fr переглянуто 317 разів.\nРейтинг bcll-finance.webnode.fr останньо перевірявся 01-09-2019. Хотіли б мати оновленi цифри? Використовуйте посилання "Оновити дані" внизу цієї сторінки.


➤ Купити Подарунковий набір для жінок на День закоханих у Києві, Дніпрі, Львові, Одесі, Харкові, Запоріжжі\nПодарунковий набір для жінок на День закоханих | Для неї\nДень закоханих – саме час порадувати милих Жінок приємним і корисним подарунком. Пропонуємо Вам спеціально для цього наш святковий комплект.\n«Щоденник Нового Життя»\nЦе практики на кожен день для поліпшення самопочуття та досягнення внутрішньої гармонії. Брама в ту реальність, де ви приваблива, кохана, щаслива… Де світ говорить із вами, а ваше тіло підказує правильне рішення…\nІнструменти для усвідомлення своїх емоцій, вчинків та взаємин.\nСекрети налаштування на зміну найважливіших життєвих ситуацій.\nПоради для поступового формування цілісного сприйняття себе та свого життя.\nВи знайдете та зможете реалізувати свої внутрішні ресурси.\nВи зможете без страху й сумнівів будувати своє життя на основі особистісних цінностей і принципів.\nІнеса Кравченко – канд. філос. наук, коуч-тренерка, експертка з техніки емоційного звільнення, фундаторка «Території реального життя», видавчиня журналу «Колесо Життя». Майстриня трансформаційних жіночих практик, психологиня, квантовий лайф-коуч, тета-хілер-практик, майстриня живих рун, космоенергент І-ІІ рівня, авторка і ведуча численних тренінгів.\nПереглянути щоденник "Щоденник Нового Життя"\nНабір мотиваційних карт Сила любові\nЦі мотиваційні карти допоможуть використати підказки Всесвіту для примноження любові у своєму житті. Для справжньої любові потрібно багато емоційних та енергетичних ресурсів, а ще постійна робота над собою і над стосунками. Мотиваційні карти «Сила любові» – це, власне, інструкція для розвитку кохання у вашому житті. Дістаньте карту і прочитайте підказку Всесвіту про те, що вам потрібно зробити, щоб сьогоднішній день був наповнений любов'ю.\nКожна колода має інструкцію з кількома варіантами використання карт.\nПереглянути набір мотиваційних карт "Сила любові"