Реферат: Проблема якості - BestReferat.ru\nРеферат: Проблема якості\nНазвание: Проблема якості\nТип: реферат Добавлен 08:26:24 15 января 2011 Похожие работы\nРозділ 1. Управління якістю як фактор конкурентоспроможності продукції підприємства ....................................................................……5\n1.1. Суть, показники та методи оцінювання якості продукції..............…………5\n1.2. Конкурентоспроможність продукції...................................................………14\n1.3. Стандартизація і сертифікація продукції та систем якості...............………20\nРозділ 2. Рівень якості і конкурентоспроможності продукції підприємства АТВТ “Трембіта” ............................................………..33\n2.1. Історія розвитку і техніко - економічна характеристика АТВТ “Трембіта”.............................................................................................……….33\n2.2. Показники якості і конкурентоспроможноті продукції АТВТ “Трембіта”..............................................................................................………44\n2.3. Структура служби стандартизації та метрології на АТВТ “Трембіта”................................................................................…..........………49\nРозділ 3: Вдосконалення управління якості продукції ...............…..57\n3.1. Досвід промислово розвинутих країн в управлінні якістю продукції..................................................................................................…….57\n3.2. Шляхи удосконалення вітчизняних систем управління якістю продукції.................................................................................................……..65\nСписок літератури ................….....................................................……………73\nВ умовах розвитку міжнародної торгівлі і споріднених їй видів діяльності, успіх окремих підприємств та галузей економіки на зовнішньому і внутрішньому ринках повністю залежить від того, наскільки їх продукція або послуги відповідають стандартам якості. Тому проблема забезпечення і підвищення якості продукції актуальна для всіх країн і підприємств. Від її вирішення в значній мірі залежить успіх і ефективність національної економіки. При цьому необхідно враховувати те, що підвищення якості продукції - задача довгострокова і безперервна. Рівень якості продукції не може бути постійною величиною. Вироби залишаються технічно прогресивними, зручними, красивими, модними до тих пір, доки їм на зміну не прийдуть нові, ще більш досконалі, що обумовлено науково-технічним прогресом в науці і техніці. Але на кожному часовому етапі якість продукції повинна бути оптимальною, тобто такою, що максимально задовольняє потреби споживачів при відносно мінімальних затратах на її досягнення.\nЗ розвитком науково-технічного прогресу проблема якості не спрощується, а, навпаки, стає складнішою. Тому вирішувати її традиційними методами, тобто лише шляхом контролю якості готової продукції, практично неможливо. Повинен бути комплексний, системний підхід, реалізація якого можлива лише в рамках системи управління якістю.\nЯкість, реалізована у виробничих процесах, товарах і послугах, може забезпечити фірмі величезні конкурентні переваги на ринку. І навпаки: якщо споживач вирішить, що він може за нормальну ціну одержати кращу якість в іншому місці, то його гроші швидко відправляться саме туди. Незважаючи на гасла і заклики, якість не стала для нас першорядним завданням. Більшість керівників підприємств і акціонерних компаній не думають про проблеми якості постійно, щодня. В період входження до ринкових відносин, коли західний ринок перенасичено своїми товарами, якість виготовлюваних виробів відіграє найважливішу роль у завоюванні ринку. Якість має бути закладена до кожного проекту, до кожного технологічного процесу, до кожного робітника, інженера, керівника, її не можна одержати шляхом тільки одного контролю. Управління якістю, що приділяє основну увагу виключно проведенню контролю,- це старий метод управління.\nСуть нового управління полягає в комплексному підході до справи. Необхідно усунути причину, першопричину, а не симптом. Коли вся продукція користується попитом, а споживачі говорять: «Ми відчуваємо довіру до цієї фірми та із задоволенням купуємо її продукцію»,- то це і означає, що в цій фірмі комплексний підхід до управління якістю виробів працює результативно.\nЗначну роль в підвищенні якості продукції відіграють стандарти, які є організаційно-технічною основою систем якості.\nВ останні десятиліття одним із важливих механізмів гарантії якості стала сертифікація, яка переросла в норму торгових відносин будь-якого рівня. Якщо на ранніх етапах появи і розвитку-сертифікації в її проведенні був зацікавлений головним чином виробник (з метою підвищення конкурєнтоздатності своїх товарів) і споживач (з метою одержання гарантій відповідності певних характеристик виробів), то зараз до вирішення задач сертифікації залучені громадські і приватні виробники, споживачі та науково-технічні організації, уряди більшості країн і навіть міжурядові організації. При цьому сертифікація з продукції поширилась на системи якості.\nТаким чином, проблема забезпечення якості продукції є комплексною: науковою, технічною, економічною і соціальною, і у вирішенні її повинні приймати участь висококваліфіковані спеціалісти, які вільно володіють сучасними методами управління якістю, незалежно від того, в якому секторі вони працюють: державному чи приватному, на великих підприємствах чи в малому і середньому бізнесі, тому що загальні принципи організації і забезпечення високої якості продукції та послуг не залежать від розміру підприємства.\nРозділ 1. Управління якістю як фактор конкурентоспроможності продукції підприємства.\n1.1. Суть, показники та методи оцінювання якості продукції.\nНині в українській економіці ключовим, вирішальним джерелом підвищення продуктивності праці та зростання ефективності виробництва є радикальна економічна реформа. Вже її перші роки дають усі підстави стверджувати, що курс на реформування економіки прийнято правильно. Ефективна економічна політика держави, раціональне використання ресурсів, виробництво для споживання не можливі без послідовного переходу до ринкових відносин. На глибокий жаль, не досить рішуча і некомплексна реалізація на практиці основних елементів економічної реформи ще не дозволяє нам подолати економічну кризу. Авторитарно-бюрократична система, що зберігається і на сьогоднішній день, не дає можливості підтримати виробника, а сприяє виключно формуванню його затратних економічних інтересів.\nМені б хотілося розглянути один з пріоритетних факторів, які впли вають на конкурентостійкість підприємства,- управління якістю у виробництві. Багато спеціалістів сприймають управління якістю як щось дане в завершеному вигляді (кінцевий продукт). Проте проблема поліпшення якості продукції та послуг є настільки складною і різноманітною, що її успішне розв'язання можливе лише за умови, коли всі учасники виробничого процесу не тільки переймуться прагматичним боком цієї справи, але й сформують нову, сучасну систему поглядів, розвиватимуть і вдосконалюватимуть систему управління якістю.\nПоряд із якістю існує поняття технічного рівня певних видів продукції. Це поняття за змістом вужче за попереднє, оскільки охоплює сукупність лише техніко-експлуатаційних характеристик. Його показники встановлюються за проектування (розробки) переважно нових знарядь праці (машин, устаткування, приладів, транспортних засобів тощо) і відображаються в спеціальних картах технічного рівня, які використовують у процесі вивчення ринку й визначення попиту на нові товари, складання бізнес-планів, рекламних матеріалів тощо.\nНеобхідність поліпшення якості продукції в сучасних умовах диктується такими обставинами як:\n• потребами науково-технічного прогресу;\n• зміною споживчих запитів населення;\n• нестачею або обмеженістю природних ресурсів;\n• підвищенням значення матеріального стимулювання в ринкових умовах, коли кожна людина, яка краще працює, може придбати за свою платню більш високоякісний товар;\n• розвитком зовнішньої торгівлі.\nВ тісному взаємозв'язку з якістю продукції перебуває її конкурентоспроможність. Формула конкурентоспроможності (КС) в загальному вигляді може бути представлена:\nУправляти конкурентоспроможністю можна шляхом забезпечення оптимального співвідношення між цими складовими, кожна з яких є також багатофакторною.\nОб'єктивна необхідність забезпечення належної якості в процесі проектування, виготовлення й використання нових виробів ініціює застосування у виробничо-господарській діяльності підприємств певної системи показників, що дає змогу визначати й контролювати рівень якості всіх видів продукції (рис. 1.1).\nСистема і зміст показників якості продукції.\nРівень якості — це кількісна характеристика міри придатності того чи того виду продукції для задоволення конкретного попиту на неї як порівняти з відповідними базовими показниками за фіксованих умов споживання. Оцінка якості продукції передбачає визначення абсолютного, відносного, перспективного та оптимального її рівнів.\nАбсолютний рівень якості того чи того виробу знаходять обчисленням вибраних для його вимірювання показників, не порівнюючи їх із відповідними показниками аналогічних виробів. Визначення абсолютного рівня якості є недостатнім, оскільки самі по собі абсолютні значення вимірників якості не відображають міри її відповідності сучасним вимогам. Тому одночасно визначають відносний рівень якості окремих видів продукції, що виробляється (проектується), порівнюючи її показники з абсолютними показниками якості найліпших вітчизняних та зарубіжних аналогів. Проте рівень якості продукції під впливом науково-технічного прогресу і вимог споживачів мусить постійно зростати. У зв'язку з цим виникає необхідність оцінки якості виробів, виходячи з її перспективного рівня, що враховує пріоритетні напрями й темпи розвитку науки і техніки. Для нових видів продукції і передовсім знарядь праці доцільно визначати також оптимальний рівень якості, тобто такий її рівень, за якого загальна величина суспільних витрат на виробництво й використання (експлуатацію) продукції за певних умов споживання була б мінімальною.\nЗалежно від призначення певні види продукції мають специфічні показники якості. Поряд з цим використовуються показники для оцінки багатьох видів виробів, а також вимірники відносного рівня якості всієї продукції, що виробляється підприємством. З урахуванням таких обставин усі показники якості виробів поділяють на дві групи: перша — диференційовані (поодинокі) показники, з яких виокремлюється найбільш розгалужена низка одиничних показників якості (див. Додатки: Табл. 1.1); друга — загальні показники якості всього обсягу продукції, що її виробляє підприємство [6, 347].\nНайбільш складна за кількістю система показників застосовується для оцінки якості (технічного рівня) знарядь праці. Вона охоплює більшість груп одиничних показників і майже всі комплексні вимірники якості. Крім специфічних, властивих лише певному виду виробів показників, якість (технічний рівень) знарядь праці характеризується також низкою загальних показників. До них, у першу чергу, належать надійність, довговічність, ремонтопридатність, продуктивність, патентна чистота тощо.\nПід надійністю розуміють властивість виробу виконувати свої функції зі збереженням експлуатаційних показників у встановлених межах протягом відповідного проміжку часу. Кількісно вона характеризується тривалістю безвідмовної роботи, тобто середнім часом роботи між двома несправностями.\nДовговічність — це властивість виробу тривалий час зберігати свою роботоздатність за тих чи тих умов експлуатації. Її оцінюють двома головними показниками — строком служби (календарною тривалістю експлуатації до певного граничного стану) і технічним ресурсом (можливим напрацюванням у годинах).\nРемонтопридатність техніки характеризує можливість швидко виявляти й усувати несправності в ній. Показник патентної чистоти виробу відображає використання за його розробки запатентованих винаходів і можливість безперешкодного продажу на світовому ринку.\nЯкість предметів праці оцінюють здебільшого за допомогою показників технологічності їхньої обробки й переробки. Більшість із них відображають фізико-механічні властивості та хімічний склад предметів праці. Показники для оцінки якості споживчих товарів диференціюють залежно від їхнього конкретного призначення. Зокрема якість продуктів харчування характеризують показники калорійності, консистенції, смаку, запаху, терміну зберігання тощо, а одягу та взуття — показники міцності, естетичності — колористика, силует тощо [2, 178].\nУ практиці господарювання важливо знати не лише якість окремих виробів, а й загальний рівень якості всієї сукупності продукції, що її виготовляє підприємство. З цією метою застосовують певну систему загальних показників, а саме:\n• частка принципово нових (прогресивних) виробів у загальному їхньому обсязі;\n• коефіцієнт оновлення асортименту;\n• частка продукції, на яку одержано сертифікати якості;\n• частка продукції для експорту в загальному її обсязі на підприємстві;\n• частка виробничого браку (бракованих виробів);\n• відносний обсяг сезонних товарів, реалізованих за зниженими цінами.\nВ ряді галузей промисловості якість продукції оцінюється по сортах за допомогою коефіцієнтів сортності ( Кс )\nде - відповідно випуск продукції нижчого і вищого сорту, одиниць;\n- ціна одиниці виробу відповідного сорту, грн.\nЕкономічн а ефективність поліпшення якості продукції характеризується розміром додатково отриманого прибутку від виробництва і реалізації продукції підвищеної якості.\nРічний економічний ефект (або річний прибуток від поліпшення якості) (Ея ) (грн.)обчислюється за формулою:\nде - приріст прибутку за рахунок реалізації одиниці продукції підвищеної якості, грн.;\nK - питомі капіталовкладення на проведення заходів щодо поліпшенння якості продукції, грн/од;\nN я - обсяг продукції поліпшеної якості в натуральних одиницях.\nЯкщо покращення якості продукції знаходить відображення у підвищенні її сортності, то додатковий прибуток створюється за рахунок підвищеної ціни на продукцію вищого сорту ( ):\nде - відповідно ціна одиниці продукції нижчого і вищого сорту,грн;\n- собівартість одиниці продукції нижчого і вищого сорту, грн.\nРічний економічний ефект у виробника продукції покращеної якості (E в ) може бути також обчислений як різниця приведених витрат на виробництво продукції покращеної і попередньої якості:\nде: - собівартість виготовлення одиниці продукції відповідно попередньої і покращеної якості, грн;\n- питомі капіталовкладення у виробництво продукції відповідно попередньої і покращеної якості, грн.\nДосить часто цей ефект може мати від'ємне значення тому, підприємство змушене змінити ціну виробу, щоб забезпечити собі необхідний рівень рентабельності виробництва. В такому разі економічний ефект можна обчислити як ( ).\nРічниіі економічний ефект у споживачів продукції більш високої якості (Ес ) (грн.) може бути обчислений як зміна річної величини одноразових і поточних затрат:\nде - питомі капітальні вкладення на придбання і експлуатацію виробів відповідно попередньої і підвищеної якості, грн;\n- річна сума експлуатаційних витрат по виробах відповідно попередньої і покращеної якості, грн:\n- коефіцієнт еквівалентності (спряження) старої продукції новііі по корисному ефекту (продуктивності, строку служби і т.п).\n( ) визначається як сума річних економічних ефектів при її виробництві і споживанні (експлуатації):\nВ ряді випадків при покращенні якості продукції її собівартість зростає, а ціна залишається без змін, хоча збільшується строк служби нового виробу. В такому разі річний економічний ефект (Ер ) (грн.) може бути обчислений за формулою:\nде С с ,С н - собівартість одиниці старого і нового виробу, грн;\nТ с ,Т н - строк служби старого і нового виробу, років.\nДля визначення рівня якості виробів, що виготовляються (освоюються) виробництвом, застосовують кілька методів: об'єктивний, органолептичний, диференційований, комплексний. Об'єктивним і органолептичним методами користуються для визначення абсолютного рівня якості, а диференційованим і комплексним — відносного рівня якості окремих видів продукції [7, 167].\nОб'єктивний метод полягає в оцінюванні рівня якості продукції за допомогою стендових випробувань та контрольних вимірювань, а також лабораторного аналізу. Такий метод дає найбільш вірогідні результати і застосовується для вимірювання абсолютного рівня якості засобів виробництва та деяких властивостей споживчих товарів. Зокрема ним користуються для визначення більшості техніко-експлуатаційних показників: засобів праці — продуктивність, потужність, точність обробки матеріалів; предметів праці — вміст металу в руді, міцність фарбування тканини; споживчих товарів — еластичність та вологостійкість взуття, вміст цукру або жиру в харчових продуктах тощо.\nОрганолептичний метод грунтується на сприйманні властивостей продукту з допомогою органів чуття людини (зір, слух, смак, нюх, дотик) без застосування технічних вимірювальних та реєстраційних засобів. Користуючись цим методом, застосовують балову систему оцінки показників якості, виходячи зі стандартного переліку ознак (властивостей), які найповніше охоплюють основні якісні характеристики виробу. Кожній оцінці (“відмінно”, “добре”, “задовільно”, “погано”) відповідає певна кількість балів (наприклад 5, 4, 3, 0).\nДиференційований метод оцінки рівня якості передбачає порівнювання одиничних показників виробів із відповідними показниками виробів-еталонів або базовими показниками стандартів (технічних умов). Оцінка рівня якості за цим методом полягає в обчисленні значень відносних показників, які порівнюються з еталонними (стандартними), що їх беруть за одиницю.\nКомплексний метод полягає у визначенні узагальнюючого показника якості оцінюваного виробу. Одним з таких може бути інтегральний показник, який обчислюється через порівнювання корисного ефекту від споживання (експлуатації) певного виробу і загальної величини витрат на його створення й використання. Іноді для комплексної оцінки якості застосовують середньозважену арифметичну величину з використанням за її обчислення коефіцієнтів вагомості всіх розрахункових показників.\n1.2. Конкурентоспроможність продукції.\nДостовірна оцінка конкурентоспроможності пріоритетної продукції потребує зіставлення її параметрів з рівнем, який відповідає потребам покупців, а також визначення відмінності від товару-конкурента як за ступенем відповідності конкретній потребі, так і за затратами на її задоволення. Для такої оцінки потрібні об'єктивні дані про технічний рівень, якість досліджуваної та конкуруючої продукції, а також інформація про насиченість ринку аналогічними товарами. Така інформація, як правило, відсутня, тому що її формування вимагає цілеспрямованих і капіталомістких заходів, які поки ще не узаконено відповідними документами.\nЗагалом поняття конкурентоспроможності характеризує властивість об'єкта задовольняти певну конкретну потребу як порівняти з аналогічними об'єктами даного ринку. Конкурентоспроможність можна розглядати стосовно найрізноманітніших об'єктів: проектно-конструкторської документації, технології виробництва продукції, окремого проекту, окремої фірми (підприємства, організації), галузі, регіону, країни в цілому.\nКонкурентоспроможність підприємства означає його здатність до ефективної господарської діяльності та забезпечення прибутковості за умов конкурентного ринку. Інакше кажучи, конкурентоспроможність підприємства - це здатність забезпечувати випуск і реалізацію конкурентоспроможної продукції.\nПід конкурентоспроможністю продукції заведено розуміти сукупність її властивостей, що відбиває міру задоволення конкретної потреби проти репрезентованої на ринку аналогічної продукції. Вона визначає здатність витримувати конкуренцію на ринку, тобто мати якісь вагомі переваги над виробами інших товаровиробників [6, 350].\nКомплексна система управління конкурентоспроможністю (див. Додатки: Схема 2.1.) являє собою багатофункціональну і багатокомпонентну систему, яка складається з органічно взаємопов'язаних програмно-цільових комплексних блоків (елементів), що відображають необхідні організаційно-економічні і техніко-технологічні заходи, реалізація яких забезпечує результативне здійснення управлінських рішень у даній сфері. Всі блоки розробленої системи, утворюючи певну цілісність, об'єднані єдиним принципом - кожний з них сприяє розв'язанню проблеми підвищення конкурентних можливостей підприємства, зміцнення його позицій на світовому і внутрішньому ринках, досягнення сталого розвитку за рахунок створення і підтримки довгострокових конкурентних переваг. Кожен з блоків, у свою чергу, розглядається як система, що включає багатоманітні системоутворюючі компоненти [12, 17].\nТака структуризація дозволяє здійснювати цілеспрямований системний пошук шляхів поєднання усіх компонентів організаційно-економічного забезпечення внутріфірмового менеджменту з метою концентрації зусиль і керуючого впливу на фактори, які визначають потенціал підприємства, здатний забезпечити підвищення його конкурентних можливостей.\nКонкурентоспроможність товарів закладається ще на стадії проектування. У процесі виробництва матеріалізуються найважливіші (визначальні) елементи конкурентоспроможності виробів: якість і витрати. Моделювання та визначення рівня конкурентоспроможності продукції є необхідною передумовою для її продажу (реалізації) на відповідному ринку. Загальновживану типову схему оцінки конкурентоспроможності зображено на рис. 2.1.\nВизначаючи конкурентоспроможність товару, виробник продукції має обов'язково знати вимоги потенційних покупців та оцінки споживачів. Тому формування конкурентоспроможності продукції починається з визначення суттєвих споживчих властивостей (потреб покупців), за якими оцінюється принципова можливість реалізувати продукцію на відповідному ринку, де покупці постійно порівнюватимуть її характеристики з товарами конкурентів щодо міри задоволення конкретних потреб і цін реалізації.\nпідприемства на ринку.\nБеручи загалом, для визначення конкурентоспроможності продукції продуценту необхідно знати:\n• конкретні вимоги потенційних покупців (споживачів) до пропонованого на ринку товару;\n• можливі розміри та динаміку попиту на продукцію;\n• розрахунковий рівень ринкової ціни товару;\n• очікуваний рівень конкуренції на ринку відповідних товарів;\n• визначальні параметри продукції основних конкурентів;\n• найбільш перспективні ринки для відповідного товару та етапи закріплення на них;\n• термін окупності сукупних витрат, зв'язаних із проектуванням, продукуванням і просуванням на ринок нового товару.\nКонкурентоспроможність конкретного об'єкта бажано вимірювати кількісно, що уможливить управління її рівнем. Для цього необхідна інформація, що характеризує корисний ефект даного об'єкта та об'єктів-конкурентів за нормативний строк їхньої служби й сукупні витрати протягом життєвого циклу об'єктів.\nКорисний ефект — це віддача об'єкта, інтегральний показник, що розраховується на підставі окремих об'єктивних показників якості об'єкта, котрі задовольняють ту чи ту конкретну потребу Його можна вимірювати в натуральних одиницях (наприклад продуктивність однопараметричних машин та устаткування), грошовому виразі або в умовних балах (для об'єктів з кількома важливими параметрами, що доповнюють один одного).\nСукупні витрати протягом життєвого циклу — це ті витрати, які обов'язково потрібно зробити, щоб одержати від об'єкта відповідний корисний ефект.\nКонкурентоспроможність об'єктів, для яких неможливо розрахувати корисний ефект чи сукупні витрати, можна визначити з результатів експериментальної перевірки за конкретних умов споживання, за результатами пробного продажу, експертних та інших методів.\nКількісну оцінку конкурентоспроможності однопараметричних об'єктів (наприклад машин та устаткування) можна зробити, користуючись формулою:\nде Кn — конкурентоспроможність продукції на конкретному ринку, частка одиниці; Еоп, Епк — ефективність відповідно оцінюваної продукції і продукції-конкурента, одиниця корисного ефекту/одиниця валюти; k1, k2, kn — коригуючі коефіцієнти, що враховують конкурентні переваги.\nЕфективність продукції (Еоп(пк)) визначається зіставленням її корисного ефекту за нормативний строк служби (Екнс) із сукупними витратами протягом життєвого циклу (Всжц ), тобто\nКорисний ефект зазвичай розраховується за одним показником, узятим для оцінки конкурентоспроможності того чи того виду продукції (продуктивність, потужність, енергоємність, калорійність тощо). Зокрема корисний ефект однопараметричних машин за нормативний строк служби рекомендується визначати за формулою:\nЕкнц = Пгп*Фрчр*k1*k2*k3*kn,\nде Тн — нормативний строк служби машини, років; Пгп — погодинна паспортна продуктивність машини; Фрчр — річний фонд часу роботи машини; k1.....kn — коефіцієнти, що характеризують невідповідність показників якості машини вимогам споживачів.\nДо показників (коефіцієнтів), що зменшують корисний ефект, належать:\n1) коефіцієнт зниження продуктивності машини в міру її техніко-економічного старіння;\n2) показники погіршання безвідмовності й ремонтопридатності;\n3) показники рівня шуму, вібрації та інші показники ергономічності та екологічності машини;\n4) показник організаційно-технічного рівня виробництва в споживачів машини.\nСукупні витрати протягом життєвого циклу однієї машини можна визначити за такою формулою:\nде Вмд.нддкр — кошторисна вартість маркетингових досліджень, науково-дослідних і дослідно-конструкторських робіт; Вотпв — кошторисна вартість організаційно-технологічної підготовки виробництва нової машини; N1, N2 — кількість машин, яку передбачається виготовити за даною конструкторською і технологічною документацією (N1 = N2, якщо є тільки один виробник даної машини); Ввм — витрати на виробництво машини (без амортизації попередніх витрат); Ввс — витрати на впровадження машини в споживача, що включають транспортні витрати та кошторисну вартість будівельно-монтажних і пускових робіт; Вер — витрати на експлуатацію, технічне обслуговування та ремонт у t -му році (без амортизації попередніх витрат); Вдл — витрати на демонтаж і ліквідацію (реалізацію) елементів основних виробничих фондів (включаючи саму машину), що вибувають з експлуатації у зв'язку з освоєнням і впровадженням нової машини. Якщо ці витрати менші за дохід від реалізації елементів основних фондів, що вибувають, то у формулі вони мають бути зі знаком мінус, якщо більші — зі знаком плюс.\nКонкурентоспроможність — багатоаспектна економічна категорія — це зумовлена економічними, соціальними і політичними факторами позиція країни або товаровиробника на внутрішньому і зовнішньому ринках. За умов відкритої економіки вона може визначатися і як здатність країни (фірми) протистояти міжнародній конкуренції на власному ринку і ринках інших країн. При цьому, у сучасних дослідженнях при визначенні конкурентоспроможності підприємства за основу найчастіше береться конкурентоспроможність товару. Віддаючи належне такому підходові і враховуючи реалії сьогоднішнього дня, а також практичний досвід, цілком очевидно, що рівень конкурентоспроможності підприємства повинен відповідати вимогам, які ставляться до лідерів відповідних товарних ринків [1, 103].\nСьогодні не можна не враховувати, що на світовому ринку поступальні процеси пошуку нових машин і технологій, досконаліших товарів не зупиняються ні на мить. Об'єктивно українські машинобудівні заводи відстали від цього стрімкого руху, і вихід з існуючого становища єдиний — підвищувати рівень своїх конкурентних можливостей. За умов сучасної конкурентної боротьби за ринки збуту при всій її масштабності, динамізмі і гостроті потрібні і більш жорсткі критерії оцінки рівня конкурентоспроможності підприємства.\n1.3. Стандартизація і сертифікація продукції та систем якості.\nСучасні умови господарювання змушують кожне підприємство запровадити дійовий комплексний механізм управління якістю продукції та суворо дотримуватись його вимог. Визначальними елементами цього специфічного менеджменту, що справляють найбільш істотний вплив на процес постійного забезпечення виробництва й постачання на ринок конкурентоспроможної продукції є стандартизація та сертифікація виробів.\n1.3.1. Стандартизація продукції.\nЖодне суспільство не може існувати без технічного законодавства та нормативних документів, які регламентують правила, процеси, методи виготовлення та контролю продукції, а також гарантують безпеку життя, здоров'я і майна людей та навколишнього середовища. Стандартизація якраз і є тією діяльністю, яка виконує ці функції.\nІснує хибна думка про те, що стандартна продукція є синонімом низької якості, одноманітної, позбавленої смаку продукції. Але сама природа дає нам хороші приклади геніальної стандартизації. Так, відомо, що вся фантастична різноманітність живих істот на землі, які мають різну форму, забарвлення, способи поведінки, побудована всього лише з 22 "стандартних деталей" — амінокислот.\nСтандартизація в техніці є своєрідним відображенням об'єктивних законів еволюції технічних засобів і матеріалів. Вона не є вольовим актом, який нав'язується технічному прогресу ззовні, а випливає як неминучий наслідок відбору засобів, методів і матеріалів, що забезпечують високу якість продукції на даному рівні розвитку науки і техніки. З роками з'являються нові методи виробництва і матеріали, що призводить до заміни старих стандартів новими. В цьому безперевному процесі головна мета полягає в тому, щоб на якому завгодно етапі економічного розвитку суспільства створювати якісні вироби при масовому їх виготовленні [9, 17].\nТаким чином, об'єктивні закони розвитку техніки і промисловості неминуче ведуть до стандартизації, яка є запорукою самої високої якості продукції, що може бути досягнута на даному історичному етапі, Завдяки стандартизації суспільство має можливість свідомо керувати своєю економічною і технічною політикою, домагаючись випуску виробів високої якості.\n• установлення вимог до якості готової продукції, а також сировини, матеріалів, напівфабрикатів і комплектуючих виробів;\n• розвиток уніфікації та агрегатування продукції як важливо;\nумови спеціалізації й автоматизації виробництва;\n• визначення норм, вимог і методів у галузі проектування та виготовлення продукції для забезпечення належної якості й запобігання невиправданій різноманітності видів і типорозмірів виробів однакового функціонального призначення;\n• формування єдиної системи показників якості продукції, методів її випробування та контролю; уніфікація вимірювань і позначень;\n• створення єдиних систем класифікації та кодування продукції, носіїв інформації, форм і методів організації виробництва.\nСтандартизація продукції здійснюється за певними принципами, головними з яких є:\n• урахування рівня розвитку науки і техніки, екологічних вимог, економічної доцільності та ефективності виробництва для виробника, користі й безпеки для споживачів і держави в цілому;\n• гармонізація з міжнародними, регіональними, а за необхідності — з національними стандартами інших країн;\n• взаємозв'язок і узгодженість нормативних документів усіх рівнів; придатність останніх для сертифікації продукції;\n• участь у розробці нормативних документів усіх зацікавлених сторін — розробників, виробників, споживачів, органів державної виконавчої влади;\n• відкритість інформації щодо чинних стандартів та програм робіт зі стандартизації з урахуванням вимог законодавства.\nВ умовах науково-технічного прогресу стандартизація є унікальною сферою суспільної діяльності. Вона синтезує в собі наукові, технічні, господарські, економічні, юридичні, естетичні і політичні аспекти. В усіх промислове розвинених країнах підвищення рівня виробництва, поліпшення якості продукції і ріст життєвого рівня населення тісно пов'язані з широким використанням стандартизації.\nРезультати стандартизації відображаються в спеціальній нормативно-технічній документації. Основними її видами є стандарти й технічні умови — документи, що містять обов'язкові для продуцентів норми якості виробу і способи їхнього досягнення (набір показників якості, рівень кожного з них, методи й засоби вимірювання, випробувань, маркування, упакування, транспортування та зберігання продукції). Нормативно-технічна документація, що застосовується на підприємствах, охогшює певні категорії стандартів, які різняться за мірою жорсткості вимог до виробів і за сукупністю об'єктів стандартизації.\nНайбільш жорсткі вимоги щодо якості містять міжнародні стандарти, розроблені Міжнародною організацією стандартизації — ISO, що їх використовують для сертифікації виробів, призначених для експорту в інші країни і реалізації на світовому ринку. Нині існують міжнародні стандарти ISO серії 9000.\n1) вироби загальномашинобудівного застосування (підшипники, інструменти, деталі кріплення тощо);\n4) організаційно-методичні та загальнотехнічні об'єкти (науково-технічна термінологія, класифікація та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, інформаційні технології, технічна документація, організація робіт зі стандартизації та метрології, довідкові дані щодо властивостей матеріалів і речовин);\n5) елементи народногосподарських об'єктів державного значення (транспорт, зв'язок, енергосистема, оборона, навколишнє природне середовище, банківсько-фінансова система тощо);\n6) методи випробувань. Вони містять обов'язкові й рекомендовані вимоги. До обов 'язкових належать вимоги, котрі гарантують безпеку продукції для життя, здоров'я та майна громадян, її сумісність і взаємозамінність, охорону.\nГалузеві стандарти розробляють на ту продукцію, щодо якої бракує державних стандартів України, або за необхідності встановлення вимог, котрі доповнюють чи перевищують такі за державними стандартами, а стандарти науково-технічних та інженерних товариств — у разі потреби поширення результатів фундаментальних і прикладних досліджень, одержаних в окремих галузях знань чи сферах професійних інтересів. Ця категорія нормативних документів може використовуватись на засадах добровільноїзгоди відповідних суб'єктів діяльності. Технічніумови містять вимоги, щорегу-люють відносини між постачальником (розробником, виробником) і споживачем (замовником) продукції. Вони регламентують норми й вимоги щодо якості тих видів продукції, для яких державні або галузеві стандарти не розробляються, тих, які виготовляються на замовлення окремих підприємств, а також щодо якості нових видів виробів на період їхнього освоєння виробництвом.\nСтандарти підприємств виокремлюють у самостійну категорію умовно (без правової підстави). Іх підприємства розробляють з власної ініціативи для конкретизації вимог до продукції й самого виробництва. Об'єктами стандартизації на підприємствах можуть бути окремі деталі, вузли, складальні одиниці, оснащення та інструмент власного виготовлення, певні норми в галузі проектування й продукування виробів, організації та управління виробництвом тощо. Такі стандарти використовують для створення внутрішньої системи управління якістю праці та продукції.\nСтандарти й технічні умови — це документи динамічного характеру. Їх треба періодично переглядати й уточнювати з урахуванням інноваційних процесів і нових вимог споживачів до продукції, що виготовляється (проектується). І\nСучасні напрямки вдосконалення стандартизації полягають у розробці державних і міжнародних стандартів не для кожного конкретного виробу, а для групи однорідної продукції, і в обмеженні кількості показників до найбільш істотних. Це дає змогу помітно зменшити кількість чинних стандартів, спростити їхній зміст і здешевити весь процес стандартизації.\n1.3.2. Сертифікація продукції та систем якості.\nІдея сертифікації і загальне її розуміння відомі давно. З давніх пір клеймування продукції виробником було підтвердженням високої її якості. Запевнення продавця покупцю відносно якості продукції також було однією з найдавніших і простих форм того, що зараз ми називаємо сертифікацією.\nСертифікація тісно пов'язана з стандартизацією. Коли виробник продукції вперше почав твердити, що вона відповідає вимогам загальноприйнятого стандарту, то тим самим уже зародилась найпростіша норма сертифікації. Клеймування, включення і перелік або похвала продукції, видача клейма чи сертифікату для підтвердження відповідності стандарту — все це входить в загальне поняття сертифікації.\nКожний вид товарів, який підприємство хоче вигідно продати на світовому ринку, мусить бути сертифікованим, тобто мати документ, що засвідчує високий рівень його якості, відповідність вимогам міжнародних стандартів ISO серії 9000. Набутий нашими підприємствами досвід зовнішньої комерційної діяльності показує, що так звана бсзсертифікатна продукція оцінюється на світовому ринку у 3— 4 рази дешевше, отже, фактично реалізується за безцінь.\nВ Україні розрізняють обов'язкову й добровільну сертифікацію. Обов 'язкова сертифікація здійснюється виключно в межах державної системи управління суб'єктами господарювання, охоплює перевірку й випробування продукції з мстою визначення її характеристик (показників) та дальший державний технічний нагляд за сертифікованими виробами. Добровільна сертифікація може проводитись з ініціативи самих суб'єктів господарювання на відповідність продукції вимогам, котрі не є обов'язковими (на договірних засадах).\nСуб'єкти господарювання (виробники, постачальники, виконавці та продавці продукції, що підлягає обов'язковій сертифікації) повинні:\n• у належному порядку та у визначений термін проводити сертифікацію відповідних об'єктів;\n• забезпечувати виготовлення продукції відповідно до вимог того нормативного документа, за яким її сертифіковано;\n• реалізовувати продукцію тільки за наявності сертифіката;\n• припиняти реалізацію сертифікованої продукції, якщо виявлено її невідповідність вимогам певного нормативного документа або закінчився термін дії сертифіката.\nОрганізаційною основою сертифікації продукованих підприємствами виробів є мережа державних випробувальних центрів (ДВЦ) для найважливіших видів продукції виробничо-технічного та культурно-побутового призначення, які широко створюються нині.\nПротягом останніх років почали формуватися й міжнародні системи сертифікації. Координує заходи зі створення таких систем спеціальний комітет із сертифікації — СЕРТИКО, що діє у складі ISO. Цим комітетом розроблено:\n* умови вступу до міжнародної системи сертифікації (наявність нормативно-технічної документації, що містить вимоги до серти-фікованої продукції; високий рівень метрологічного забезпечення виробництва; функціонування спеціальної системи нагляду за діяльністю випробувальних центрів і якістю продукції).\nУ кількох країнах уже функціонують акредитовані в СЕРТИКО ISO й визнані світовим співтовариством випробувальні центри, що видають сертифікати на певні види продукції. Зокрема у США діє центр з випробування тракторів і сільськогосподарських машин, у Франції — автомобілів, Чехії та Словакії — електроустаткування та медичної техніки.\nНа початку 1993 року Україна стала членом ISO та Міжнародної електротехнічної комісії— ІЕС. Це дає їй право нарівні з 90 іншими країнами світу брати участь у діяльності понад 1000 міжнародних робочих органів технічних комітетів зі стандартизації та сертифікації й використовувати понад 12000 міжнародних стандартів.\nЗ розвитком зовнішньоторгових і економічних відносин, науки і техніки виявилась необхідність проведення об'єктивних випробувань виробів, незалежних як від виробника, так і споживача продукції, тобто третьою стороною, що гарантувало відповідність виробу певним вимогам якості. Так з'явилась сертифікація в сучасному розумінні цього слова.\nВ наш час сертифікація стала одним із важливих механізмів управління якістю, який дає можливість об'єктивно оцінити продукцію, надати споживачу підтвердження її безпеки, забезпечити контроль за відповідністю продукції вимогам екологічної чистоти, а також підвищити її конкурентоздатаість.\nЗа кордоном безпека продукції для людини і навколишнього середовища давно підтверджується сертифікацією і, хоч вартість її значна, виробник змушений одержувати сертифікат для того, щоб мати ринок збуту і уникнути втрат при продажу своєї продукції. А втрати ці значні: за даними торгово-промислової палати, вони досягають 25% від обсягу продажу. А в окремих випадках бувають і вищі. Так, наприклад, Сумський завод бурильних труб до сертифікації продавав їх по ціні до 600 доларів США за тонну, а після сертифікації — від 900 до 1600 доларів — в залежності від типорозміру .\nСуттєвий вклад у вирішення питань сертифікації, а також захисту інтересів споживачів внесла ООН, яка розробила і затвердила Основний міжнародно-правовий документ "Звід загальних керівних принципів ООН щодо захисту інтересів споживачів".\nВ розробці і впровадженні нормативних документів, сертифікації продукції та систем якості активну роль відіграють такі міжнародні організації, як згадані в ч.1 ISO та ІЕС, з своїми технічними комітетами, Міжнародний Форум з акредитації лабораторій (ILAC), Всесвітній форум ISO 9000, Міжнародна асоціація з атестації та підготовки експертів-аудиторів (ІАТСА), а серед європейських: Європейський комітет з стандартизації в електротехніці (CENELEC), Європейська організація якості (ЕОQ), Європейський фонд з управління якістю (ЕFQМ), Європейська організація з випробувань та сертифікації систем якості (ЕQNЕТ), Європейська акредитація сертифікаційної діяльності (ЕАС) та інші.\nВ рамках країн РЕВ була розроблена і впроваджена з 01.01.88 р. система сертифікації СЕПРОРЕВ, яка відрізнялась від прийнятих міжнародних систем тим, що, крім вимог безпеки, охорони здоров'я і екології, велике значення надавала якісним техніко-економічним параметрам продукції, яка поставлялась за кооперованими поставками в країни-члени РЕВ. На першому етапі дії системи були проведені спільні роботи з акредитації лабораторій. В Україні одними з перших одержали право на проведення сертифікаційних випробувань головні випробувальні центри: виробничого об'єднання "Електропобутприлад" (Київ) і Всесоюзного науково-дослідного інституту вибухо захисного і рудникового електроустаткування (Донецьк).\nВ колишньому Союзі розроблялась державна система сертифікації, але після розпаду Союзу вона була введена в дію в Російській Федерації з 01.05.92р. спочатку під назвою "Система сертифікації ГОСТ", а в подальшому була перейменована в "Російську систему сертифікації".\nВ Україні робота з сертифікації стала проводитись після виходу постанови Кабінету Міністрів N 95 від 27.02.92 р. та Декрету Кабінету Міністрів, у відповідності з якими були розроблені перші нормативні документи системи сертифікації УкрСЕПРО.\nДоцільність економічних і торгових зв'язків між країнами СНД сприяла тому, що 13.02.93 р. між ними була підписана угода про проведення узгодженої політики в галузі стандартизації, метрології і сертифікації, згідно з якою особлива увага приділяється розробці і погодженню принципів та політики проведення робіт з сертифікації в державах СНД і взаємному визнанні результатів випробувань.\nЗараз в Україні діє 25 нормативних документів державної системи сертифікації УкрСЕПРО, 12 нормативних документів комерційної системи сертифікації СовАск та нормативні документи системи сертифікації СЕКТЕХ, яка поширюється на добровільну сертифікацію продукції.\nНаціональним органом, який керує всіма роботами з сертифікації в Україні, є Держстандарт. Під його керівництвом розроблено всі нормативні документи державної системи сертифікації УкрСЕПРО. Він активно працює з питань сертифікації в міжнародних, європейських організаціях та Міжнародній Раді з питань метрології, стандартизації і сертифікації СНД. Ця діяльність, в першу чергу, проводиться за такими напрямками:\n— підтримка вітчизняних виробників і захист прав споживачів засобами нетарифного регулювання ринку, а саме за допомогою сертифікації продукції, що імпортується в Україну, на відповідність вимогам, які спрямовані на захист життя, здоров'я громадян, довкілля, на боротьбу зі зловживаннями (право країн на таке регулювання визнане документами GATT/WTO, зокрема Угодою про технічні бар'єри в торгівлі);\n— створення сприятливого режиму для проникнення української продукції на світовий ринок за допомогою підписаних двосторонніх міжурядових та міжвідомчих угод про взаємне визнання результатів робіт із сертифікації відповідно до Угоди про технічні бар'єри в торгівлі.\nЗ цими напрямками діяльності тісно пов'язана проблема стандартизації і сертифікації імпортних товарів, яка стосується імпортерів іноземних товарів, що продають в Україні товари іноземного виробництва.\nЗ точки зору гарантій безпеки для життя і здоров'я громадян, їх майна і довкілля існуючий режим зовнішньої торгівлі в Україні є надзвичайно ліберальним. Завезти в США, ЄС або Японію імпортну продукцію може лише та компанія, яка у відповідності до встановленої законодавством процедури бере на себе повну юридичну відповідальності за якість і безпечність цього товару.\nЦя відповідальність страхується страховою компанією-резидентом. Митниця дозволить ввезти товар лише за умови наявності підтверджених уповноваженим державним органом гарантій безпеки і страхування. Ті, хто побував у США або в одній із країн ЄС, знають, що на етикетці завезеного в ці країни імпортного товару (обов'язково виконаній на державній мові) міститься інформація про країну і компанію виробника. Головне ж — вказується назва, повна адреса і телефон компанії-резидента, яка несе повну юридичну відповідальність за якість товару. Таким чином формується механізм реальної громадянської відповідальності за продаж неякісного або небезпечного товару.\nТому в економічно розвинених країнах власнику декількох тисяч доларів навіть на думку не спаде завозити дрібні партії продукції. Цей бізнес — для сильних компаній, здатних провести випробування, що підтвердять безпечність товару, і створити реальні фінансові гарантії відповідальності перед споживачем за безпечність кожної одиниці товару.\nНедосконалість українського законодавства призводить до того, що компанії-імпортери і реалізатори продукції ніякої реальної відповідальності за поставку неякісної продукції не несуть, як і не поспішають поділитися інформацією про іноземних виробників продукції, якою вони торгують. Це ставить їх у привілейоване становище в порівнянні з вітчизняними виробниками, дозволяє отримувати надприбутки ціною ризику для життя і здоров'я наших громадян.\nНедосконалістю українського законодавства в 1996 р. спробував скористатися Світовий Банк, який на підтримку економічних програм Кабінету Міністрів України вимагав одностороннього відкриття ринку для імпортної продукції.\nЗважаючи на можливий негативний вплив на вітчизняного виробника наслідків виконання умов Кредитної угоди Світового Банку, Держстандарт запропонував замість одностороннього відкриття ринку для імпортної продукції вживати заходів щодо підписання двосторонніх міжурядових угод про взаємне визнання результатів робіт з оцінки відповідності, як це передбачено Угодою про технічні бар'єри в торгівлі WТО, та внесення змін до системи сертифікації УкрСЕПРО у напрямку гармонізації її з міжнародними.\nРезультатом складних переговорів з представниками Світового Банку стало визнання з їхнього боку того, що Українська державна система сертифікації продукції повністю відповідає вимогам GATT/WTO, світовій практиці оцінки відповідності і не є дискримінаційною стосовно імпортерів.\nПротягом 1996 р. Держстандарт проводив політику, спрямовану на підписання двосторонніх міжнародних угод про співробітництво у сферах стандартизації, метрології та сертифікації, а також угод про взаємне визнання результатів робіт з оцінки відповідності. Протягом 1996 р. було укладено 18 таких угод і переговори проводились більш як з 30 країнами світу.\nЯкщо говорити про національне технічне регулювання, то проблема полягає в недостатній скоординованості дій окремих органів державної влади. Занепокоєння викликає надзвичайна зацікавленість різних міністерств, відомств, а іноді навіть комерційних структур типу Торгово-промислової палати у введенні різного роду "сертифікацій". З'являються все нові і нові "сертифікати якості", "сертифікати аналізу", "гігієнічні сертифікати" тощо, тобто є велике бажання використовувати саме слово "сертифікат", в той час як у міжнародній торгівлі так називається документ, виданий уповноваженим державним органом, який свідчить, що певна продукція досліджена незалежно від покупця і продавця третьою стороною і визнана відповідною всім встановленим законодавством країни вимогам до такого виду продукції. Такий сертифікат створює певний рівень довіри до якості і безпечності продукції, надає можливість його визнання з боку аналогічного уповноваженого органу в інших країнах, тобто надає можливість для усунення непотрібних перепон у торгівлі.\nДуже важливою і вкрай необхідною є також активна державна політика підтримки ініціативи підприємств щодо розробки, запровадження й сертифікації систем якості продукції.\nРозділ 2. Рів е нь якості і конкурентоспроможності продукції підприємства АТВТ “Трембіта”.\n2.1. Історія розвитку і техніко - економічна характеристика АТВТ “Трембіта”.\nАкціонерне товариство відкритого типу "Трембіта" найпотужніше підприємство Західної України.\nІсторія підприємства починається з вересня 1944 року, коли після визволення Буковини у м. Чернівці була організована фабрика масового пошиву одягу з чисельністю працюючих 35 осіб. Поступово до фабрики приєдналися швейні артілі і у 1957 році чисельність працюючих становила 970 осіб. З 01.01.1964 року на базі цього підприємства було засноване Чернівецьке виробниче швейне об'єднання "Трембіта". Чисельність працюючих досягло 1970 чоловік.\nОб'єднання спеціалізувалось на масовому пошиві чоловічої, жіночої та дитячої одежі та виконувало спеціальні замовлення по пошиву верхнього одягу. Підприємство розташовувалось у пристосованих приміщеннях розкинутих у різних кінцях міста. Тому у 1977 році було прийнято рішення про початок будівництва нового корпусу фабрики по вул. Комарова, 3. А у 1978 році при активній участі робітників об'єднання, було закінчено будівництво нового приміщення підприємства та оснащено його новим високопродуктивним на той час обладнанням.\nУмови праці були зразу покращені, а малі швейні дільниці розкидані по місту ліквідовані. Об'єднання значно збільшило випуск швейних виробів. Так на швейних дільницях пошивались:\nчоловічі: костюми, штани, куртки зимові та весняні, плащі;\nжіночі : куртки, плащі;\nдитячі: комбінезони, курточки, костюми, штани, шкільна форма.\nВироби, які виготовлялись реалізовувались на внутрішньому ринку Радянського Союзу у т.ч. 80-83 % на ринку України, 17-20 % на ринках решти республік СРСР. Майже без змін така ситуація залишалась до 1990 року. З розпадом СРСР, розривом економічних зв’язків з підприємствами колишнього Союзу, падіння обсягів виробництва поставили швейну промисловість у дуже важке становище. Своєчасно у грудні 1991 року керівництвом було прийнято рішення взяти підприємство в оренду з правом викупу. Працюючі на умовах оренди колектив заробив кошти і приватизував частину майна у розмірі 23%. Решта майна 77% було приватизовано за рахунок майнових сертифікатів робітників та членів їх сімей. Таким чином рішенням міськвиконкому №358/12 від 30.06. 1993 року було зареєстроване акціонерне товариство відкритого типу "Трембіта" .\nЗавдяки курсу на співробітництво з західними партнерами та залученню іноземних інвестицій, найновіших технологій та обладнання підприємство працює і розвивається.\nПочалась співпраця у 1992 році з італійською фірмою на умовах давальницької сировини. Питома вага продукції іноземної фірми в загальному обсязі становила 4%. З 1993 року діяльність з інофірмами розширилась, почалась співпраця з німецькою фірмою. У 1995 році вироби з давальницької сировини для інофірм становили 93 % загального обсягу виробництва. На базі співпраці з іноземними підприємствами були організовані спільні підприємства: українсько-італійське “Конфтрем”, “Сузір’я”, українсько-сірійське “Алчер”, це сприяло створенню додаткових робочих місць.\nВ даний час акціонерне товариство відкритого типу "Трембіта" є одним з успішно господарюючих підприємств на ринку чоловічого та жіночого одягу України, близького та далекого зарубіжжя.\nВиди продукції, її номенклатура та асортимент.\nЗа 1999 рік виготовлено 508,6 тис. одиниць швейних виробів. АТВТ “Трембіта”, предметом основної діяльності якого є виробництво і реалізація швейної продукції широкого асортименту: чоловічі та жіночі піджаки, брюки, костюми, куртки, пальто, плащі; для пошиву використовує різні види тканин, змінює і удосконалює моделі виробів, використовує сучасні технології та обладнання, що дозволяє одержати високі кінцеві результати.\nФактичний асортимент у відпускних оптових цінах та у порівняних оптових цінах за 1999 рік представлений наступною таблицею.\nЗведення фактичного асортименту у відпускних оптових, у порівняних оптових цінах на 1.01 2000 року по Чернівецькому АТВТ "Трембіта"\nСума у відпускних\nДіючих оптових цінах\nСума у порівняних\nПіджак + жилет\nПіджак + штани\nПіджак + 2пари\nПіджак чол. +\nПіджак жін. +\nШтани 2пари до\nШтани + піджак\nШтани + жилет\nЖилет + піджак\nКостюм жін. З\nТехніко - економічна характеристика АТВТ “Трембіта”\nТоварна продукція у порів.цінах\nТоварна продукція у діючих цінах\nІнші реалізаційні доходи(збитки)\nЧисельність ППП всього\nу т.ч. робітники\nВироблено продукції на 1 люд/год\nОтримано прибутку на 1 прац.\nСередньомісячна зарплата Заборгованість по зарплаті\nт. грн т. грн\nРентабельність реалізованої прод.\nНараховано податків в т.ч.\nт. грн т. грн т. грн т. грн т. грн т. грн\nАТ ВТ "Трембіта" за рахунок власного прибутку в сумі 10,0 млн. грн. повністю провело технічне переозброєння підприємства обладнанням таких провідних фірм як "Файт", "Індупресс", "Дюркопп", "Вастема". Це дозволило підприємству значно підвищити якість продукції, збільшити обсяги випуску, зменшити кількість браку.\nУ 1997 році встановлено 145 одиниць обладнання на суму 1043 тис. грн.\nУ 1998 році - 53 одиниць на суму 560 тис. грн.\nУ 1999 році 103 одиниць на суму 4765 тис. грн. З початку 2000р. встановлено обладнання на суму 3072 тис. грн.\nУ 1996 році збудована нова котельна на газовому паливі замість електроенергії, встановлена лінія для волого-теплового оброблення фірми "Індупресс" з програмним управлінням на суму 462 тис. грн.\nУ 1-му кварталі 2000-р. закінчена технічна і технологічна реконструкція розкрійного цеху. Електронна та автоматична оснащеність обладнання, технічна і технологічна реконструкція розкрійного цеху дала можливість скоротити трудоємкі технологічні процеси за рахунок їх автоматизації.\nРоботи машин автоматизовані, програмуються і зберігаються в пам'яті машини. Така система дає можливість оперативного перепрограмування параметрів в залежності від розміру асортименту та обробляємої сировини.\nЗавдяки впровадженню всіх цих заходів обсяги виробництва постійно зростають. Так обсяг виробництва у 1999 році зріс проти обсягу 1990 року у. 2,4 раза. З 1997 року колектив продовжував нарощувати обсяги виробництва і порівнюючи з 1996 роком збільшився випуск товарної продукції на 36,6 %. Коефіцієнт використання виробничих потужностей склав 0,991. Тенденція збільшення обсягів виробництва залишались і у 1998 році, очікуваний ріст проти 1997 року становив 43%.\nАналізуючи діяльність товариства протягом 1998-1999 років, слід відзначити, що обсяг виробництва зріс на 68%, обсяг реалізації зріс на 55,5%.До бюджету перераховано 4686,3 тис. грн. (проти 2787,8 тис. грн. у 1998 році). Коефіцієнт використання виробничих потужностей 0,99.підприємство продовжує успішно функціонувати завдяки постійній праці по удосконаленню якості виробленої продукції, а також впровадження нових технологій та проведення технічного переоснащення новим високотехнічним обладнанням імпортного виробництва.\nУказ президента України від 30.04.1999 року “Про економічний експеримент щодо стабілізації роботи підприємств легкої та деревообробної промисловості в Чернівецький обл.” дозволив значно скоротити відрахування в держбюджет, що привело до зростання чистого прибутку підприємства. Абсолютна різниця в порівнянні з 1998 роком становить 6180 тис.грн.\nФІНАНСОВО-ЕКОНОМІЧНИЙ СТАН ПІДПРИЄМСТВА НА 01.07.1999р.\n1. Необоротні активи 7650,4\n2. Запаси і затрати 1882,7\n3. Грошові кошти, розрахунки 2850,9\nЗагальна сума активів 12384,0\n1.Короткострокові забов’язання 4540,1\n2.Довгострокові забов’язання -\n3.Власний капітал 7843,9\nЗагальна сума пасивів 12384,0\nТенденція збільшення обсягів виробництва та реалізації зберігається і в 2000 році. Темпи росту обсягів виробництва та реалізації у І півріччі проти відповідного періоду минулого року становлять відповідно 23,1% та 35,7%.\nПродукція АТ ВТ “Трембіта” конкурентноспроможна на зовнішньому ринку. Але підприємство майже не має внутрішнього ринку збуту, тому що працює на замовлення для інофірм, і майже вся продукція реалізується за межами країни.\nОрганізаційна структура АТ ВТ “Трембіта” представлена наступною схемою.\nЯк видно зі схеми, до складу АТ ВТ “Трембіта” входять декілька спільних підприємств. Це окремі юридичні особи, які мають спільним лише вищий орган керівництва. Головне підприємство АТ ВТ допомагає встановити тісні взаємовідносини з потенційними замовниками, тобто іноземними фірмами.\nЕкономічна модель підприємства має наступний вигляд.\nСкладання виробничо ї програми підприємства, розрахунок її показників.\nВиробнича програма представленна у таблиці 2.2.\nВиробнича програма за 1999 рік по АТВТ “Трембіта”\nКіл. од (тис.)\n2.2. Показники якості і конкурентоспроможноті продукції АТВТ “Трембіта”.\nДо основних загальних показників за допомогою яких визначається загальний рівень якості всієї сукупності продукції підприємства АТВТ “Трембіта” відносяться:\n· Частка принципово нових (прогресивних) виробіву загальному їхньому обсязі . Цей коефіцієнт дорівнює 0,65 (65%) від загального оюсягу випущеної продукції. Такий великой коефіцієнт 65% як для такого показника можна пояснити через те, що підприємство зосореджує свою увагу на іноземний ринок, тобто закордонних замоників, які постійно вимагають принципово нові вироби та підвищення якості.\n· Коефіцієнт оновлення асортименту . Це більш спеціалізований показник ніж попередній. Він дорівнює 0,8 (80%). Але ткож вважається досить великим як для такого виробничого підприємства. Це зумовлено тієюж самою причиною, що і в попердньому показнику.\n· Частка продукції, на яку одержано сертифікати якості . Цей показник дорівнює 100%. Тобто вся продукція пройшла сертифікацію. Це зумовлено тим, що підприємство працює на закордонного споживача. Перш за все говориться про сертифікації систем якості, яка існує на фірмі. Якщо пред’явити такий міжнародно визнаний ”сертифікаційний паспорт”, який видано незалежним сертифікаційним органом з рахунком вимог міжнародних стандартів ISO серії 9000, імпортер звільняється від аналізу. Кожної окремої партії своє продукції в країні-реципієнтє тобто країні-імпортері.\n· Частка продукції для експорту в згальному її обсягу на підприємстві . Це частка становить 89% від загального обсягу виробленої продукції. Треба зазначити, що підприємство АТВТ “Трембіта” - це підприємство яке є виробничою базою або виробничим процесом яке працює на іноземних замовників на вимогах давальницької сировини. Тобто замовник передає підприємству сировину і забирає вже готову продукцію.\n· Частка виробничого браку (бракованих виробів) становить 0,002 (0,2%). Будь-яке виробництво - це складний технологічний процес з багатьма операціями, які безпосередньо пов’язані між собою і утворюють виробничу систему. Тому уникнути такого явища як брак не просто важко, але й неможливо. Так можна підкреслити , що частка виробничого браку яка дорівнює 0,2% просто як крапля в морі, тобто майже непомітна від загального обсягу виробництва.\n· Відносний обсяг сезонних товарів, реалізованих за зниженними цінами дорівнює 0,5% від загального обсягу виробництва. Цей показник відносно невеликий через те, що підприємство працює на давальницькій сировині замовника. Тобто підприємство вирбляє ту кількість товарів, яку замовляє замовник і яку необхідно виробити певної якості.\nБезпосередній контроль за якістю ведеться в самих виробничих цехах підприємства.\nЗа одну зміну на підприємстві працюють шість агрегатно-групових потоків (АГП1 - АГП6). Це безпосередньо швейні цеха. На потоках проходить технічний процес пошиву виробу. Наприклад, в АГП1 подаються деталі піджака, в АГП2 – деталі брюк і т.д. Кожний швейний цех підпорядковується старшому майстру. Майстри звітують перед начальником зміни.\nВ кожному потоці працюють контролери, які і слідкують за дотриманням стандартів та якості. Наприклад, якщо зроблений виріб не відповідає технічному опису, то контролер його бракує і відправляє на переробку, а дані про брак та про працівника який допустився браку реєструються в спеціальному журналі обліку якості. І при видачі заробітної плати згідно журналу обліку якості з працівника знімається певна сума заробітної плати.\nПісля процесу пошиву вироби поступають в цех волого - теплової обробки, де вони прасуються. До речі, чотири роки тому на підприємстві була замінена стара котельня, яка працювала на електроенергії, на більш сучасну – газову. Встановлена лінія для волого-теплового оброблення виробів фірми “Індупресс” з програмним управлінням. Тут і проходить кінцевий прийом якості та комплектовка костюмів.\nНа виробничому підприємстві АТВТ ”Трембіта”, як і на інших підприємствах, якість продукції оцінюється по сортах за допомогою коефіцінта сортності (Кс ).\nДля розрахунку коефіцієнта сортності необхідні такі дані:\n- загальний впуск продукції становить 508,6 тис. шт., частка продукції другого сорту дорівнює 7%.\n- ціна продукції першого сорту дорівнює 254,4 грн., другого -212 грн.\nНаступний коефіцієнт, це коефіцієнт оновлення випуску продукції (Ко ). Він розраховується за допомогою таких даних:\n- товарна продукція у діючих цінах 1999р. склала 16588000 грн., в тому числі нових виробів на суму 13144000 грн.\nКо = = 0,792 приблизно 0,8\nРічний економічний ефект у виробника продукції більш високої якості визначається за лопомогою таких даних:\n- річний випуск загальної продукції становить 508,6 тис. шт., в тому числі оновленої продукції - 406,88 тис. шт.\n- додткові капіталовкладення пов’ язані з оновленням дорівнюють 356 тис. грн.\n- собівартість загальна дорівнює 176, в тому числі собівартість оновленої продукції - 211,2.\n- ціна застрілої продукції становить 212 грн., а оновленої - 254,4 грн.\nДля визначення річного економічного ефекту у виробника продукції більш високої якості необхідно розрахувати приріст прибутку в розрахунку на одиницю реалізованої продукції покращенної якості ( ).\n= (254,4 - 212) - (211,2 - 176) = 42,4 - 35,2 = 7,2 грн./од.\nЕя = (7,2 - 0,15*356000/406880)*406880=2876136 грн.\nТок = = 0,12 року.\nТакож можна розрахувати строк окупності капіталовкладень виробника (Ток ):\nЩо стосується конкурентоспроможності прдукції підприємства то можна зазначити, що вона є такою. Тому що а відносно невелику ціну споживач може отримати виріб високої якості. Можна сказат, що це гармонія співвідношення ціни і якості.\nПідприємство неодноразово нагореджено відзнаками та міжнародними призами (“За кращу торгівельну марку” - 1998 р.), продукція відповідає всім вимогам стандартів, пройшла міжнародну систему стандартизації і визнана на міжнародному ринку.\nАТВТ “Трембіта” тісно співпрацює з іноземними фірмами Німеччини, Італії, Сірії та інш.\nЯк показує досвід, співробітництво, виконання частини замовлень за дорученням авторитетних фірм є однією з найпрогресивніших форм взаємовідносин партнерів у сучасному світовому бізнесі. Не конкуренція, а кооперація і співробітництво — ось фундаментальне джерело прибутку компаній і економічного добробуту суспільства. Дедалі більшою мірою фірмами, здатними витримувати сильну конкуренцію, стають ті, які знаходять новаторські шляхи кооперування і співробітництва, часто навіть із суперниками.\nЗавоювати довіру зарубіжних замовників, стати їх партнерами у виготовленні продукції і розвивати таке співробітництво на перспективу — завдання далеко не просте, але саме його практична реалізація створює реальні передумови для досягнення високого рівня стійкої конкурентоспроможності підприємства і наочніше свідчить про це.\nПо-друге, сьогодні, коли гостро постала проблема піднесення і нарощення промислового потенціалу України, розширення місткості ринків збуту вітчизняної продукції, оцінка рівня конкурентоспроможності і, відповідно, ефективності діяльності виробників повинна здійснюватися у контексті розв'язання проблем підвищення конкурентоспроможності споживачів їх продукції.\n2.3. Структура служби стандартизації та метрології на\nНа сьогодні відомо багато швейних підприємств, але найперспективнішим і національне визнаним є Чернівецьке АТВТ "Трембіта". Воно випускає продукцію високої якості. Значною мірою на це впливає організаційна структура підприємства, що складається з численних відділів та виробничих ділянок.\nДаний відділ користується законом України "Про метрологію та метрологічну діяльність", що був затверджений 11 лютого 1998 року (№113/98-ВР) Леонідом Кучмою.\nЦей закон визначає правові основи забезпечення, єдності вимірювань в Україні, регулює суспільні відносини у сфері метрологічної діяльності та спрямований на захист громадян і національної економіки від наслідків недостовірних результатів вимірювань.\nПорушення даного Закону тягне за собою дисциплінарну, цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.\nНа основі даного Закону розробляються загальні положення, що визначають задачі, обов'язки і права метрологічної служби підприємства, а також його структури і функціональні обов'язки інженера - метролога підприємства.\nСтруктурна схема метрологічної служби виробничого швейного об’єднання “Трембіта”.\nВ своїй діяльності служба стандартизації і метрології керується даним положенням про метрологічну службу, а також інструкціями Держстандарту, наказами Міністерства промисловості України і наказами по підприємству.\nІнженер-метролог підприємства призначається і звільнюється з посади генеральним директором підприємства, підлягає безпосередньо головному інженеру і несе відповідальність за метрологічне забезпечення підприємства.\nМетрологічна служба підприємства працює в певній взаємодії з службами Чернівецького ЦСМС. Державний нагляд за метрологічним забезпеченням підприємства, станом і ремонтом засобів вимірювань, за дотриманням метрологічних правил , вимог і норм здійснює Держстандарт і його територіальний орган - Чернівецький ЦСМС.\nОсновниічи задачами служби метрології та стандартизації є:\n- забезпечення єдності і потрібної точності вимірювань, створення необхідного резерву справної вимірювальної техніки, а також підвищення рівня метрологічного забезпечення підприємства;\n- впровадження сучасних методів і засобів вимірювань, спрямованих на підвищення технічного рівня, ефективності виробництва, якості продукції, що випускається;\n- контроль за додержанням режимів технологічних процесів і правильністю проведення вимірів;\n- організація і проведення повірки і ремонту засобів вимірювань;\n- проведення метрологічної експертизи технічних завдань, конструкторської і технологічної документації;\n- проведення метрологічної атестації нестандартизованих засобів вимірювань і методик виконання вимірювань;\n- контроль за дотриманням безпечних умов праці.\nОбов’язки служби стандартизації і метрології.\nНа службу метрології і стандартизації покладаються наступні обов'язки:\n- проведення систематичного аналізу стану метрологічного забезпечення підприємства і розробка на його основі пропозицій до плану організаційно-технічних заходів по удосконаленню метрологічного забезпечення, визначення разом з іншими службами і підрозділами техніко-економічної ефективності запропонованих заходів і представлення на затвердження керівництву для включення у виробничий план підприємства;\n- розробка спільно з іншими службами об'єднання пропозицій до проектів річних і перспективних планів метрологічного забезпечення виробництва і представлення їх в базову організацію;\n- розробка, узгодження з базовою організацією і представлення на затвердження керівництву об'єднання перспективних і річних планів робіт метрологічної служби, планів придбання, розробки і впровадження нової вимірювальної техніки і здійснення контролю\nза їх виконанням;\n- забезпечення впровадження державних і галузевих стандартів, стандартів підприємства та інших нормативних документів, що регламентують норми точності вимірювання, метрологічні характеристики засобів вимірювання, методики виконання вимірювань, методи і засоби повірки, вимоги до метрологічного забезпечення, підготовка виробництва та ін.;\n- організація і участь в проведенні метрологічної експертизи конструкторської і технологічної документації на вироби, розроблені на підприємстві;\n- участь в призначенні засобів і методик виконання вимірювань, що забезпечують достовірний контроль і управління технологічними процесами, вхідний, операційний та приймальний контроль і випробування продукції;\n- розробка і узгодження стандартів та іншої НТД підприємства по питанням метрології: розробка методик і виконання вимірювань, контролю та випробувань і, в необхідності, підготовка завдань та їх розробку в інших організаціях;\n- проведення метрологічної атестації нестандартизуємих засобів вимірювань і методик виконання вимірювань;\n- координація і метрологічне керівництво роботами, спрямованими на забезпечення єдності і потрібної точності вимірювань, що виконуються різними підрозділами підприємства;\n- участь в аналізі причин порушень технологічних режимів, браку продукції, непродуктивних витрат сировини, матеріалів, енергії та інших втрат у виробництві, що пов'язані зі станом засобів вимірювання, контролю і випробувань і виконання контрольно-вимірювальних операцій;\n- участь в роботі по підготовки до атестації продукції, що випускається підприємством;\n- участь в проведенні випробувань нових видів продукції, а також в контрольних і експлуатаційних випробуваннях серійної продукції;\n- контроль за метрологічним забезпеченням всієї виробничої діяльності підприємства, станом і використанням засобів вимірювання, випробувань та контролю, наявністю і правильністю використання методик виконання вимірювань і дотриманням встановлених метрологічних правил у всіх підрозділах підприємства. Контроль за виконанням всіма службами і підрозділами підприємства планів організаційно-технічних заходів по метрологічному забезпеченню їх діяльності і планів впровадження нової вимірювальної техніки;\n- встановлення періодичності повірки засобів вимірювання, що належать підприємству. Узгодження з територіальним органом Держстандарту графіків перевірки, засобів вимірювань, що підлягають обов'язковій державній перевірці і забезпечення свроєчасного представлення їх на державну перевірку;\n- ведення оперативного обліку засобів вимірювань;\n- участь у визначенні потреб підрозділів підприємства в робочих засобах вимірювань і в їх розподілі, узгодження заяв на придбання засобів вимірювань і контроль за їх реалізацією; оформлення заключень по актам на списання засобів вимірювань;\n- узгодження конструкторської, технологічної і нормативно-технічної документації, що підлягає метрологічній перспективі;\n- внесення керівництву підприємства пропозицій про відміну НТД, наказів, розпоряджень і вказівок, що протирічять діючому законодавству по питанням метрологічного забезпечення, державним і галузевим стандартам;\n- розгляд і видача заключень по дискусіям між службами і підрозділами підприємства по питанням оцінка стану, точності і вибору засобів і методів вимірювань;\n- організація роботи по підвищенню кваліфікації робочих підприємства, пов'язаних з виконанням вимірювань;\n- інформування підрозділів підприємства про результати найновіших наукових розробок в області метрології та вимірювальної техніки і про надходження нових засобів вимірювань, а також базової організації - про виконані на підприємстві розробки по питанням метрологічного забезпечення;\n- представлення в базову організацію і територіальний орган Держстандарту даних про діяльність метрологічної служби підприємства і про стан виконання планів впровадження нової вимірювальної техніки;\n- пред'явлення керівникам всіх підрозділів підприємства обов'язкових приписів про усунення виявлених порушень метрологічних правил, вимог і норм, і про вилучення з використання невигідних засобів вимірювань, випробувань і контролю;\n- допомога органам Держстандарту при здійсненні ними держнагля-ду за метрологічним забезпеченням розробки, виробництва, випробувань і експлуатації продукції, станом, використанням і ремонтом засобів вимірювань, а також за діяльністю метрологічних служб підприємства, представляючи їм засоби вимірювань та випробувань, дані і документацію, необхідні для здійснення цих функцій.\nПрава метрологічної служби підприємства.\nМетрологічній службі підприємства надається право:\n- затверджувати методики повірки нестандартизуємих засобів вимірювань спеціального призначення;\n- залучати у встановленому порядку до виконання робіт по метрологічному забезпеченню інші служби і підрозділи, а також спеціалістів сторонніх організацій;\n- вносити на розгляд керівництва підприємства пропозиції про заохочення працівників підприємства за впровадження нових прогресивних засобів і методів вимірювань, а також пропозиції про притягнення до відповідальності осіб, винних в порушенні метрологічних правил, вимог і норм, в використанні несправних, неперевірених в установленому порядку засобів вимірювань;\n- отримувати від керівників відділів, цехів та інших підрозділів підприємства матеріали і дані, необхідні для виконання обов'язків метрологічної служби;\n- представництвувати по дорученню керівництва підприємства в інших організаціях по питанням метрологічного виробництва;\n- контролювати стан, збереження і використання засобів вимірювань в усіх підрозділах підприємства і давати їх керівникам приписи по питаннях впровадження і дотримання метрологічних правил;\n- отримувати від керівників відділів, цехів та інших підрозділів підприємства матеріали і дані, необхідні для виконання обов'язків метрологічної служби.\nФункціональні обов'язки інженера-метролога підприємства.\nІнженер метролог повинен:\n- систематично контролювати стан метрологічного забезпечення підприємства;\n- розробляти графіки засобів вимірювань;\n- узгоджувати графіки повірки з Чернівецьким Центром сертифікації, стандартизації і метрології;\n- забезпечувати своєчасне представлення вимірювальних приладів на повірку;\n- вести облік засобів вимірювань на підприємстві;\n- складати зведені заявки на придбання засобів вимірювань;\n- складати паспорт метрологічного забезпечення підприємства;\n- розробляти річний план метрологічного забезпечення підприємства;\n- контролювати справність вимірювальних приладів на підприємстві;\n- контролювати дотримання режимів технологічних процесів;\n- проводити метрологічну експертизу НТД, розробленої на підприємстві.\nРозділ 3: Вдосконалення управління якості продукції.\n3.1. Досвід промислово розвинутих країн в управлінні якістю продукції.\nГоловним завданням економіки промислово розвинутих країн є підвищення продуктивності праці і поліпшення якості продукції, що дозволяє при низькій її собівартості забезпечувати високий прибуток і конкурентоздатність на світовому ринку. Досягнути цього можна лише в умовах управління якістю продукції.\nДосвід управління якістю продукції промислово розвинутих країн (США, Японії, Великобританії, ФРН, Франції та інших), хоч і має певні національні риси, принципово не відрізняється.\nВ східноєвропейських країнах, як і в колишньому Союзі, управління якістю продукції розглядалось як складова частина загального народногосподарського механізму і вважалось, що розвиток його відбувається одночасно з удосконаленням управління народним господарством. У зв'язку з цим основні принципи планування якості і організації системного управління нею, як правило, оформлялись у вигляді законів або державних стандартів. На сучасному етапі при переході цих країн до ринкової економіки мають місце зміни в управлінні якістю продукції. Вони торкнулись, в першу чергу, контролю якості продукції, оцінки якості, сертифікації відповідності. А в цілому в принципах системного управління поки що радикальних змін не сталося; тому розглянемо особливості управління якістю продукції промислово розвинутих країн на прикладі США і Японії [13, 62].\n3.1.1. Досвід управління якістю в США.\nВважається, що ряд ідей і принципів управління якістю продукції належить вченим і спеціалістам США.\nВ США додержуються ідеї комплексного управління якістю продукції, яке розуміють як ефективну систему заходів по розробці, підтриманні і поліпшенні якості розробленої і виготовленої продукції службами даної організації. Ця діяльність дозволяє організації проектувати, виробляти і обслуговувати продукцію найекономніше і при цьому повніше задовольняти потреби споживача.\nНовизна сучасного підходу до управління якістю продукції полягає в тому, що здійснюється інтеграція всіх раніше розроблених і перевірених на практиці методів в добре продуману і практично здійснювану систему. Діяльність з якості поширюється на всю структуру організації, має багатогранний характер, в ній приймають участь весь персонал, всі підрозділи, роботу яких координує відділ управління якістю.\nВ США вважають, що контроль якості суттєво впливає як на створення конструкції високого технічного рівня, так і на високоякісне виготовлення і обслуговування продукції в сфері експлуатації. Тому контроль якості продукції посилюється на всіх стадіях життєвого циклу продукції, він носить не тільки перевірочний, але й аналітичний характер. Такий контроль прийнято називати всебічним. Він поділяється на чотири стадії: контроль за розробкою нової конструкції, вхідний контроль матеріалів і комплектуючих виробів, контроль якості виготовлення і контроль якості обслуговування продукції у споживача.\nКонтроль за розробкою нової продукції передбачає розробку і встановлення вимог до якості і технічного рівня майбутньої продукції. Зусилля вхідного контролю матеріалів і комплектуючих виробів спрямовані на те, щоб запускати у виробництво тільки ті, які повністю забезпечують якість готової продукції. Контроль якості виготовлення продукції передбачає план контролю, тобто розподіл контрольних операцій по ходу технологічного процесу, забезпечення на фініші продукції, що відповідає заданим вимогам і задовольняє вимоги споживача.\nВ системах управління якістю продукції передбачаються спеціальні випробування і дослідження, які забезпечують виключення причин виникнення дефектів.\nСистема всебічного контролю охоплює всю організацію, її підрозділи, групи персоналу і дозволяє здійснювати постійний, скоординований контроль за ходом створення і виготовлення продукції. Такий контроль багато фірм поширюють і на сферу обслуговування своєї продукції у споживача. Само собою зрозуміло, що конкретний зміст дій в рамках всебічного контролю визначається особливостями організації, її структурою, масштабом і характером продукції.\nВсебічний контроль якості є організаційною формою розподілу прав і обов'язків між підрозділами і персоналом, пов'язаних з забезпеченням якості. В такий спосіб вище керівництво фірми звільняє себе від дріб'язкових турбот і не гає часу на подолання повсякденних непорозумінь у виробництві.\nПри здійсненні всебічного контролю американці прагнуть реалізувати два таких положення: перше — всебічний контроль — це справа кожного, і друге — проголошення загальної турботи про якість може привести до загальної безвідповідальності. Тому керівництво фірми повинно розуміти, що окремі операції по поліпшенню якості, які виконують окремі виконавці і підрозділи, будуть виконуватись належним чином і ефективні лише тоді, коли вони добре організовані в рамках сучасної служби управління якістю.\nВ американській практиці управління якістю велику увагу приділяють витратам, пов'язаним зі створенням високоякісної продукції, з підвищенням і забезпеченням її якості. Такі витрати називаються затратами на якість і складаються з затрат на технічний контроль, на розробку і проведення заходів профілактичного характеру і втрат від браку.\nПідвищена увага до затрат на якість об'єктивно продиктована тим, що постійно зростає вартість розробки нової продукції, затрати на підготовку її виробництва, витрати на забезпечення якості, і значним перевищенням витрат в процесі експлуатації в порівнянні з ціною продукції. Так, відношення затрат на забезпечення якості у відсотках до продажу у фірмах, що випускають гумові і пластмасові вироби, складає 14,7, електричні і електронні вироби — 5,94, а витрати споживачів на протязі всього строку експлуатації перевищують покупну вартість холодильників в 4,8 рази, електроплит — у 4,4, а пральних машин — у 3,6 рази.\nІдея і практика всебічного контролю сприяє необхідності розробки системи управління якістю продукції. Треба зазначити, що керівництво підприємством повинно усвідомити, що комплексна система управління якістю продукції є не тимчасовим проектом, призначеним для підвищення якості або зниження витрат. Лише в той момент, коли основні проблеми, пов'язані з підвищенням якості або зниженням витрат, будуть усунуті, система управління якістю продукції перетвориться для керівників підприємства в постійно діючий важіль поліпшення якості продукції.\nАмериканські вчені і спеціалісти вважають, що добре організована і ефективна система управління якістю продукції може бути створена при одній неодмінній умові — цю роботу повинен очолити особисто директор підприємства. Якщо він не приділяє якості 50% свого робочого часу, то фірма не може розраховувати на успіх.\nАмериканська практика з підвищення якості широко використовує статистичні методи. Використовуються контрольні карти, які дозволяють систематизувати і накопичувати інформацію про дефекти продукції, що повторюються, Використовуються таблиці вибіркового контролю з поширенням результатів оцінки якості на всю сукупність продукції, використовуються методи теорії ймовірності як для оцінки надійності, так і для прогнозування змін інших показників якості.\nНа американських підприємствах широко використовують вмонтовані технічні засоби контролю, в яких запрограмовано ті чи інші методи статистичного контролю. Такі засоби контролю не тільки накопичують, але і обробляють цю інформацію і видають необхідні дані для прийняття рішень.\nОсобливе місце в роботах з якості в США, а також практичній діяльності фірм, займає маркетинг.\nДля поліпшення якості конкретних виробів на американських фірмах використовують метод складання програм поліпшення якості. Такі програми перебачають систематизований перелік всіх необхідних заходів технічного, організаційного або іншого характеру, виконання яких дозволить досягнути встановленого рівня якості.\nАмериканські спеціалісти завжди прагнуть підкреслити складність проблеми якості не тільки в глобальному масштабі, але і в кожному конкретному випадку. Для їх практики характерним є глибокий аналіз кожного дефекту не для його виправлення, а для пошуку і усунення причини його виникнення. Такий спосіб виявляється ефективним і веде до стійкого поліпшення якості. Особливо ретельно розглядають ті випадки, коли причиною дефекту є дія людини. При цьому виходять з того, що голослівний, бездоказовий докір на адресу майстра, робітника або конструктора не сприяє правильному виявленню причини і розробці правильного способу її усунення.\nНадається велике значення юридичній відповідальності виробників і торгівлі за якість. Виробник і торгове підприємство зобов'язані законом компенсувати шкоду споживачу, яку він отримав в результаті використання неякісної продукції. В судах введено таке поняття як "сувора відповідальність за якість виготовленої продукції". При цьому використовуються два основні принципи: юридична відповідальність виробника і фірми-продавця за прийняття негайних заходів по обслуговуванню продукції незадовільної якості або її заміні; наявність повної, точної і достовірної інформації про строк служби, безпеку і показники якості [13, 65].\nВиробник і торговельна організація при суворій відповідальності за якість виготовленої продукції повинні приймати на себе відповідальність не тільки за експлуатаційні властивості продукції, але і за її дію на навколишнє середовище, безпечність в умовах експлуатації.\nПосилення юридичної відповідальності привело до активізації і значного поліпшення діяльності щодо гарантії виробника. Система управління якістю продукції не розглядається в США як панацея, але на тих підприємствах, де вона добре розроблена і стабільно функціонує, результати відчутні: продаж продукції розширюється, репутація фірми зростає, витрати виробництва зменшуються і зростають прибутки.\nЗгідно прогнозу американських спеціалістів, швидкий розвиток автоматизації і роботизації промислового виробництва сприятимуть формуванню нового підходу до системи управління якістю продукції і вимогам до спеціалістів по створенню і роботі цих систем.\nВпровадження гнучких виробничих систем змінить технологію виробництва, вони візьмуть на себе управління якістю виготовлення продукції на всіх ділянках виробничого процесу. Спеціалісти з якості повинні мати більш високий рівень професійної підготовки, тому що їм прийдеться приймати участь в усьому комплексі робіт з оцінювання вимог споживача, номенклатури ринку, в стратегічному плануванні фірми, розробленні нової продукції, контролю якості проектів, оцінюванні ступеня підготовки виробництва і осмислювати інші задачі, які вирішуються спеціалізованими підрозділами. Зростуть вимоги до кваліфікації робітників, тому що у виробництві будуть використовуватись нові технології, більш складне устаткування, контрольно-вимірювальні засоби, зросте значення статистичних методів контролю, збільшиться обсяг робіт по автоматизованому проектуванню нової продукції тощо.\n3.1.2. Досвід управління якістю в Японії.\nЗаслуговує на увагу японський досвід управління якістю продукції, який дозволив цій державі випускати товари високої якості і дешевші, ніж аналогічні американські і західноєвропейські. Феномен Японії пояснюється такими причинами.\nПо-перше, японський економічний розвиток спрямований на випуск конкурентоздатної продукції, на випуск її вищої якості, ніж у інших країн-виробників аналогічної продукції. Така цільова установка обумовлена бідністю природних сировинних і енергетичних ресурсів, а відтак, для ефективного функціонування і розвитку економіки необхідно, з однієї сторони, ввозити сировину і пальне, а з другої — вивозити і з вигодою продавати як можна більше готової продукції, а це можливо тільки при високій її якості.\nПо-друге, широко поширена в промисловості країни система управління якістю продукції охоплює всю діяльність фірми, базується на теорії комплексної системи управління якістю продукції, увібрала в себе досягнення інших країн, в тому числі і США.\nПо-третє, досягнення Японії — це заслуга керівників промисловості і спеціалістів. Вона полягає в тому, що вони змогли практично реалізувати принципи і методи комплексної системи управління якістю продукції успішніше, ніж будь-яка інша країна.\nРозглянемо основні характерні риси досвіду Японії.\n1. Багатолітня послідовність і цілеспрямованість при вирішенні проблеми якості на основі всього передового, сучасного, що накопичила теорія і практика в цій сфері в самій Японії і в інших країнах.\n2. Послідовне і наполегливе проведення робіт по налагодженню вивчення запитів споживача. Поступово виховувалось поважне відношення до споживача і його вимог. Можна сказати, що створювався культ споживача, культ замовника. Налагоджена чітка система глибокого вивчення характеру і обсягу потреб з урахуванням психологічних факторів. Японські спеціалісти досягли великих успіхів не тільки при вивченні внутрішнього, але і зовнішньго, міжнародного ринку. Культ споживача проник так глибоко, що на багатьох підприємствах персонал нижньої ланки і робітників закликають до того, щоб виконавець кожної операції вважав виконавця наступної операції як свого споживача і тому виконував би свою частину виробничого процесу якнайкраще.\n3. Прагнення до загального розуміння і загальної участі. Реалізація цього положення досягається широким спектром дій від національного законодавства до поглибленого аналізу помилок, допущених виробниками продукції. Перехід до комплексного управління якістю пов'язаний з революційною зміною мислення управляючих. При цьому підкреслюється, що успіх пов'язується не з формальним визнанням комплексного управління, а з практичною перебудовою методів роботи з якості на сучасній науковій основі.\n4. Враховуючи те, що навіть найкраща система управління якістю продукції з часом може втрачати свою ефективність, практикуються регулярні перевірки функціонування систем. Перевірка вищим керівництвом підприємства, фірми, корпорації одержала назву "президентської перевірки".\n5. Добре налагоджена система навчання всіх категорій працюючих як теорії управління якістю, так і практичним навичкам створення, виготовлення і обслуговування продукції.\n6. Особлива увага звертається на мобілізацію фізичного і інтелектуального потенціалу робітників, які працюють в гуртках якості.\n7. Широко розвинута і постійно діє система пропаганди значення високої якості продукції для забезпечення стійких темпів економічного зростання.\n8. Державний вплив на основних напрямках поліпшення якості національної продукції.\nДобре організована робота по управлінню якості продукції базується в Японії на стійкому фундаменті. Насамперед, це високий технічний рівень сучасного високопродуктивного устаткування, який вивів Японію по рівню автоматизації на передові рубежі в світі. Другим елементом цього фундаменту є високий рівень професійної підготовки кадрів всіх категорій з методів управління якістю продукції.\nНа завершення варто відзначити, що на підприємствах промислово розвинених країн вже впроваджуються так звані комплексні системи управління в межах підприємства — TQM (Total quality management — загальне управління якістю). У цих системах управління якістю тісно пов'язане з роботами по збереженню навколишнього середовища, а також управлінню фінансами, ресурсами тощо. Якщо ISO серії 9000 — це відпрацьована технологія за якістю, то TQM — це менеджмент якості.\n3.2. Шляхи удосконалення вітчизняних систем управління якістю продукції.\nСтандарти ISO серії 9000 і 10000 — не винахід, не щось принципово нове, а результат узагальнення накопиченого, в тому числі і в колишньому Союзі, передового досвіду в галузі управління якістю продукції на підприємстві. Тому багато чого, регламентованого стандартами ISO і вітчизняної комплексної системи управління якістю продукції, співпадає. Таким чином, впровадження стандартів ISO серії 9000 і 10000 не означає відміну діючої комплексної системи управління якістю продукції, а фактично є подальший її розвиток і удосконалення, в першу чергу, шляхом суттєвого поглиблення всіх трьох основних складових системи — управління якістю, забезпечення якості і контролю.\nВідомо, що комплексна системи управління якістю продукції розглядається, як правило, стосовно підприємства в цілому, в той час як системи якості у відповідності з вимогами стандартів ISO розглядаються тільки стосовно конкретної продукції. Оскільки на різних підприємствах комплексна системи управління якістю продукції свої, то єдиний можливий шлях визначення їх подібності і відмінності — це поелементний порівняльний аналіз, який дозволить визначити, що необхідно поміняти в комплексній системі управлінні якістю продукції, а чим доповнити в процесі впровадження стандартів ISO серії 9000 і 10000.\nПереважна більшість принципів і положень стандартів ISO серії 9000 і 10000 співпадають з вимогами і рекомендаціями, які є в чинних в нашій країні методичних матеріалах стосовно систем управління якістю продукції. Тому, враховуючи їх регулюючу роль при виході на міжнародний ринок, і створенні прямих господарських зв'язків, стандарти ISO 9001, ISO 9002 і ISO 9003 були прийняті в колишньому Союзі для прямого використання у вигляді: ГОСТ 40.9001-82, ГОСТ 40,9002-88 і ГОСТ 40.9003-88. Вони діють в умовах, коли здійснюється перевірка системи забезпечення якості, на відповідність яким система перевіряється.\n— у відповідності з рекомендаціями цих стандартів вибирається одна із трьох моделей (ISO 9001, ISO 9002, ISO 9003), яка найбільше відповідає обсягу робіт і вимогам до управління якістю продукції, що виготовляється;\n— для всіх елементів системи, які передбачені вибраним стандартом ISO, стосовно конкретного виду продукції. При цьому може виявитись, що стосовно деяких елементів робота не проводиться, В цьому випадку розробка і впровадження таких елементів може стати частиною загального плану заходів по впровадженню стандартів ISO цієї серії;\n— визначається відповідність діючих на підприємстві елементів системи управління якістю продукції вимогам стандартів ISO. При цьому одним із об'єктів аналізу повинна стати конкретна умова виробництва продукції. Виявлені при цьому розходження можуть бути включеними в план заходів по впровадженню відповідного стандарту ISO.\nПоряд із заходами, встановленими порівняльним аналізом, в загальному плані заходів, спрямованих на впровадження стандартів ISO, необхідно також передбачити вивчення цих стандартів всім персоналом підприємства, в тому числі і вищою управлінською ланкою.\nНа перший погляд, схема впровадження стандартів ISO серії 9000 і 10000 проста. Але це далеко не так/ За деякими лаконічно сформульованими в стандартах ISO вимогами мають місце значні обсяги робіт. Наприклад, використанню статистичних методів в стандартах ISO присвячено всього кілька десятків рядків. Поряд з тим для перевірки виконання даних вимог необхідно провести аналіз планів контролю, що використовуються на підприємстві, методів статистичного регулювання технологічних про цесів і статистичного аналізу, відповідність методів, що використовуються, міжнародним і національним стандартам з даного питання тощо.\nПри удосконаленні системи управління якістю продукції на підприємствах і упорядкуванні їх у відповідності з міжнародними стандартами ISO серії 9000 і 10000 необхідно користуватися відповідними рекомендаціями Держстандарту України, які знайшли своє відображення в розроблених на їх основі і впроваджених стандартах: ДСТУ 150 9000-1-95, ДСТУ 150 9001-95, ДСТУ 150 9002-95, ДСТУ 150 9003-95, ДСТУ 150 9004-1-95 та інших, що розробляються.\nВарто відзначити, що із створенням систем управління якістю навколишнього середовища тісно пов'язане питання поводження з відходами. Закон України про відходи побудований з урахуванням каталогів відходів Європейського Союзу, у відповідності з яким у 1996р. Держстандартом вперше в країнах СНД був запроваджений державний класифікатор відходів, створений НДІ "Система".\nОднак законодавче вирішення питань утилізації відходів на базі європейського законодавства вимагає вивчення з метою впровадження в Україні. Тут може стати у пригоді досвід високорозвинених країн, які давно працюють в умовах ринкової економіки.\nПереробляти відходи — це добре, ще краще — їх уникати: така провідна думка чинного в Німеччині з жовтня 1996 р. закону про екологічний цикл. Закон ставить чіткі вимоги: той, хто виробляє, повинен нести відповідальність за зменшення, подальшу переробку або екологічно безпечну ліквідацію відходів, які виникають у процесі виробництва. Вже більше не працює колишній розподіл ролей, згідно з яким комунальні служби були зобов'язані знищувати промислові відходи за рахунок громадян. Новий закон визначає, що перш за все необхідно уникати відходів під час виробництва. Якщо це можливо, то вони повинні бути використані матеріально або енергетичне. І лише за відсутності перших двох можливостей відходи дозволяється знищувати, не завдаючи шкоди навколишньому середовищу.\nВиконання передбачених законом підходів, які отримали назву подвійної системи (збір і переробка), потребувало великих затрат на підприємствах, тому німецькі підприємства створили недержавну фірму, яка займається збором, сортуванням і переробленням відходів, що надходять з домашнього господарства. На тару та упаковку, яка збирається, наноситься знак "Зелена крапка". Вже більше 6000 фірм, намагаючись зберегти кошти на створення власних систем утилізації, подали заяви на приєднання до системи маркування "Зелена крапка". Магазини и свою чергу, намагаючись уникнути ускладнення зі збором упаковки, обумовлюють в технічних умовах поставку товарів в упаковці з таким маркуванням.\nАналогічні закони про знешкодження тари і упаковки діють у Франції, Бельгії та ряді інших країн, заходи по управлінню відходами діють і в Японії.\nПід час споживання продуктів харчування, при використанні різноманітних машин, обладнання, матеріалів споживачі хочуть мати достовірну інформацію про їх екологічні характеристики. Вони бажають споживати продукти, що отримані без застосування хімікатів, намагаються використовувати машини, обладнання і матеріали, під час використання яких не завдавалося б шкоди природі. У зв'язку у цим виникає проблема виділення екологічно чистих виробів на фоні загальної кількості виробів, що здійснюється за допомогою екологічного маркування. Більша частина екомаркування розміщується на упаковці товарів і поділяється на такі групи:\n— знаки, що виділяються для позначення екологічності предметів в цілому або їх окремих властивостей — знаки на аерозолях, які вказують на відсутність речовин, що призводять до зменшення озонового шару навколо Землі; різні знаки на предметах із пластиків, які відображають можливість їх утилізації з найменшою шкодою для навколишнього середовища;\n— знаки, що закликають до збереження навколишнього середовища; зміст їх полягає в закликах підтримувати чистоту та здавати відповідні предмети для вторинної обробки;\n— знаки, що відображають небезпеку предмета для навколишнього середовища. Прикладами таких знаків можуть бути спеціальні знаки для позначення речовин, що є небезпечними для морської флори і фауни під час їх транспортупсіння морськими шляхами; знак "Небезпечно для навколишнього середовища", який використовується в межах Європейського Союзу за класифікацією упаковки і маркування небезпечних речовин і препаратів.\nПроблема полягає у тому, що різні країни в основі одних і тих же принципів нерідко використовують настанови, що дещо відрізняються між собою. Екологічно чиста продукція маркується, наприклад, в Німеччині знаком "Блакитний ангел", у Скандинавських країнах — "Білий лебідь", в Японії — "Еко-знак" тощо. Причому схема екоетикетування, наприклад, в Канаді діє під керівництвом державного агенства, а в США програма "Зелена печатка" — повністю незалежна від будь-якої державної підтримки.\nДля того, щоб не виникали труднощі в торгівлі, коли виробник країни-експортера розглядає етикетування своєї продукції з місцевих, а не міжнародних позицій, ISO розробила стандарт 14024, який об'єднує керівні принципи екоетикетування. Він передбачає єдиний підхід до аналізу технічної обгрунтованості екологічних заяв для забезпечення їх точності, технічної перевірки та достовірності. Україна прийняла його для прямого використання.\nЗ метою підвищення якості і конкурентоспроможності продукції, підтримки вітчизняних товаровиробників, захисту прав споживачів і сприяння інтеграції України у світову економіку Указом Президента України від 02.09.97 р, за № 942/97 було створено (як консультативно-дорадчий орган) Національну раду з питань якості при Президентові України, затверджено її склад у кількості 15 чол., та Положення про Національну раду.\nНа підставі аналізу здійсненого в курсовій роботі можна зробити наступні висновки:\n1. Управління якістю - це один з пріоритетних факторів який впливає на конкурентоспроможність продукції підприємства. Якість, реалізована у виробничих процесах, товарах і послугах, може забезпечити фірмі величезні конкурентні переваги на ринку.\n2. Виробництво конкурентоспроможних товарів найвищої якості можливо лише при використанні ефективних програм забезпечення якості, здійснюваних на стадії розробки продукції. Якщо якість не забезпечуватиметься належним чином на етапі розробки нових видів продукції, то не можна буде добитися і реального забезпечення якості. Якщо фірма не спроможна розробляти нові види продукції, то вона може опинитися на межі банкрутства. Інакше кажучи, їх розробка має бути найважливішою турботою фірми.\n3. Якщо забезпечення якості здійснюється на етапі розробки нових видів продукції, то в управлінні якістю та її забезпеченні можуть брати участь усі підрозділи фірми. До них належать дослідний і плановий відділи, конструкторське бюро, відділи дослідного виготовлення, матеріально-технічного постачання, субпідрядних договорів і організації виробництва, виробниче відділення, відділи збуту і дообслуговування. Нерідко теоретичне вивчення методів управління якістю практично марне. Теорія і практика повинні йти пліч-о-пліч з самого початку етапу розробки нової продукції.\n4. Важливого значення набуває загальна участь в управлінні якістю та її забезпеченні. В цій діяльності повинні брати участь весь персонал і всі підрозділи фірми — починаючи з тих, хто займається плануванням збуту і вивченням ринку, і закінчуючи тими, хто зайнятий реалізацією продукції та дообслуговуванням.\n5. Як би ретельно не перевірялася продукція фірми, завжди існує імовірність того, що контролери можуть щось пропустити, і відвантажувані партії її виробів все ж міститимуть якийсь процент продукції з дефектами. Покладатися тільки на контроль неекономічно - акцент слід перенести на управління виробничим процесом, хоча сучасний рівень виробництва не виключає необхідності проведення контролю. По суті, останнім часом відбувається переоцінка значення контролю, що безпосередньо пов'язане з проблемою відповідальності за якість продукції, її вирішення вимагає збирання даних, які б свідчили про якість.\n6. Управляти якістю — означає робити в усіх галузях промисловості те, що треба. Управління якістю, яке не дає відчутних результатів,- це не управління якістю. Управління якістю починається з підготовки кадрів і завершується підготовкою кадрів. Для впровадження комплексної системи управління якістю необхідно організувати безперервне навчання всіх і кожного - починаючи з президента фірми і завершуючи виробничим персоналом. Управління якістю допомагає виявити в кожній людині все найкраще, завдяки чому вона зможе випускати конкурентоспроможну продукцію. А це є одним з головних факторів забезпечення конкурентоспроможності підприємств.\n1. Азоев Г.Л. “Конкуренция: Анализ, стратегия и практика”, М.: 1996г.\n2. Бойчик І.М., Харків П.С., Хопчан М.І. Економіка підприємства.- Львів: Видавництво “Снолом”, 1998.- с. 212.\n3. Визначення конкурентоспроможності продукції: Діловий вісник, №1, 1998р.\n4. Вихрущ В.П. "Основи бізнесу"-Підручник.-Том1. Тернопіль: Збруч, 1998.-200с.\n5. Дикань В. Управління якістю як фактор конкурентостійкості підприємства. Економіка України, №1, 1996, с.43-47.\n6. Економіка підприємства/ за редакцією С. Ф. Покропивного.- Вид. 2-ге, перероблене та доповнене- К.: КНЕУ, 2000.- 528с.\n7. Економічний аналіз діяльності промислових підприємств.// За редакцією Шкарабана С. І., Сапачова М. І. - Тернопіль, ТАНГ, 1995р.\n8. Экономика предприятия Учебник для вузов/ Л.Я. Оврашков, В.В. Адамчук, О.В. Антонова и др.; Под редакцией профессора В.Я. Горфинкеля, профессора В.А. Жвандара.- 2-е изд., перераб. и доп.-М.: Банки и Биржи, Юнити, 1998.-742с.\n9. Крылова Г.Д. “Основы стандартизации, сертификации и метрологии”. Москва, “Аудит” 1998г.\n10.Нестеренко И. “Факторы, определяющие конкурентную устойчивость предприятия”, Предпринимательство, хозяйство и право, №12, 1997г.\n11.Приймак Т.О. Економіка підприємства: Навчальний посібник.- К.: МАУП, 1999.- 108с.\n12.Скудар Г. Стратегія піднесення конкурентоспроможності підприємства: проблеми і складові успіху. Економіка України, №6, 2000, с.16-24.\n13.Шаповал М.І. Основи стандартизації, управління якістю і сертифікації. Підручник.- 3-є вид., перероб. і доп.- К.: Європ. ун-т фінансів, інформ. систем, менеджм. і бізнесу, 2000.- 174 с.\n14.Юданов А.Ю. “Конкуренция: теория и практика”, М: 1996г.\n• Безвідмовність роботи\n• Можливий термін використання • Технічний ресурс\n• Вміст шкідливих речовин\n• Обсяг шкідливих викидів у довкілля за одиницю часу\nВідображають міру економічної вигоди виробництва продуцентом і при-\n• Ціна за одиницю виробу\nчасу й коштів\nОкреслюють відповідність техніко-експлуата-ціиних параметрів виробу антропометричним, фізіологічним та психологічним вимогам працівника (споживача)\n• Зручність керування робочими органами\n• Можливість одночасного охоплення контрольованих експлуатаційних показників\n• Величина шуму, вібрації тощо\nстивості (дизайн) виробу\n• Естетичність тари (упаковки)\nВідображають міру використання нових винаходів за проектування виробів\n• Коефіцієнт патентного захисту\n• Коефіцієнт патентної чистоти\nРис. 1.2 .\n“Петля якості”, або етапи на яких забезпечуеться якість.\nВиробнича структура головного підприємства АТ ВТ “Трембіта”.\nDuke Nukem 02:05:16 22 октября 2017\nЛопух 18:31:09 07 июля 2017\nРаботы, похожие на Реферат: Проблема якості