Тренер "Карпат" Андрій Купцов: "Виграли, бо мали більше бажання перемогти" - Новини спорту Львів Футбол\nТренер "Карпат" Андрій Купцов: "Виграли, бо мали більше бажання перемогти"\n03 листопада 00:31\nПісля матчу проти дублерів одеського «Чорноморця», старший тренер молодіжки «Карпат» Андрій Купцов поділився своїми враженнями від гри з Інформаційним цеентром клубу.\n– Звичайно, ми дуже раді, що після двох невдалих матчів нам вдалося нарешті досягти максимального результату та ще й в такому непростому поєдинку. На установці ми акцентували увагу гравців на тому, що головне завдання на сьогоднішню гру – перемогти, взяти три очки. Зрозуміло, що при цьому ми хотіли й показати також змістовний і видовищний футбол. На жаль, на важкому полі нам це не зовсім вдалося. Зокрема, на такому газоні дуже важко грати в швидкий футбол, який ми хочемо бачити у виконанні нашої команди. Також десь на нашій грі негативно позначалися нервозність і суєтливість. Але я вдячний хлопцям за те, що вони всі 90 хвилин повністю віддавалися грі. Найголовніше, що те налаштування, з яким вони вийшли на поле, в них збереглося до останніх секунд поєдинку. Можливо, саме за таке бажання виграти доля нас сьогодні і винагородила переможним голом в самому кінці зустрічі.\n– У двох попередніх іграх команда діяла надто вже академічно. У грі фактично всіх футболістів була присутня пасивність. Сьогодні ми нарешті знову побачили, що у хлопців, як то кажуть, горять очі.\n– Це психологічний момент у роботі з командою. Це ж молоді хлопці, вони ще не попадали в такі непрості ситуації, коли потрібно проявити десь характер, а десь і зіграти через «не можу». Тому на тренуваннях ми трохи додали емоцій, щоб їх трішечки встряхнути. Звичайно, дуже багато ми з ними і розмовляли. Говорили про те, що сьогоднішній матч – це остання гра першого кола, в якій треба обов’язково досягти позитивного результату, щоб на мажорній ноті підійти до проміжного фінішу першості і в хорошому настрої почати друге коло. Ну й звичайно налаштовували команду на те, що необхідно перервати серію програшних матчів.\n– Сьогодні Ігор Тищенко, якого ми звикли бачити на фланзі півзахисту, діяв в обороні. З точністю до навпаки грав Денис Мірошніченко – крайній захисник обійняв позицію атакувального хавбека на фланзі.\n– Зізнаюся, спочатку ми так і планували, що Тищенко гратиме зліва у півзахисті, а Мірошніченко – справа у захисті. Але так вийшло, що гра видалася непростою і наша оборона добряче «наїлася». Тому вирішили, що більш досвідчений Тищенко буде більш корисний в цій ситуації саме, як захисник. За рахунок свого досвіду та майстерності його головним завданням було допомогти обороні стримати атакувальний тиск одеситів. Відповідно значно молодший Мірошніченко за рахунок свіжості мав додати активності в атаці. Вважаю, що наше рішення було правильним, що зрештою підтвердив і хід гри та її кінцевий результат.\n– У футболі команда гостей зазвичай грає від оборони. Але «Чорноморець» сьогодні всі 90 хвилин намагався діяти з позиції сили. Для вас це не стало несподіванкою?\n– Ні. Готуючись до цього матчу, ми переглянули кілька останніх поєдинків «Чорноморця» і акцентували увагу своїх гравців саме на тому, що одесити, незалежно від місця проведення гри, кожен раз нав’язують супернику жорстку боротьбу і дуже активно діють саме на атаку. Саме завдяки тому, що їм вдавалося нав’язати свою гру, вони й набирали очки в цих іграх. Тому ми попереджали хлопців, що буде важкий поєдинок і що суперник так просто нам ініціативу не віддасть.\n– На відміну від попередніх домашніх матчів, сьогодні ваші підопічні не мали переваги у контролі над м’ячем.\n– Погоджуюся, що гра була рівна – 50 на 50. Що ж до контролю над м’ячем, то тут знову ж таки слід сказати про деяку нервозність у наших діях та про якість поля. Ми намагалися тримати м’яч, але на цьому газоні зробити це було важко. Але ще раз наголошу на тому, що команда боролася за перемогу до самого кінця. Думаю, саме завдяки більшому бажанню виграти, ми й змогли забити переможний м’яч на останніх секундах гри.


Приготувати смачні домашні вареники з вишнями нескладно. Потрібно просте прісне тісто на кислому молоці і великі стиглі вишні\nВареники з вишнями це обов’язковий кулінарний шедевр літа. Скільки себе пам’ятаю, мама і бабуся завжди в сезон намагалися нас порадувати і неодноразово. Це була бажана страва. Зізнатися, вона ніколи не набридала і вважалася ласощами. У дитинстві, незважаючи на те, що до страви «потрібна» сметана, так говорила бабуся, чайної ложки цукру зверху я вважав цілком достатньою.\nВ основному тісто готується просто і швидко. Найчастіше прісне тісто з борошна, води і яйця. Мені більше подобається мамине тісто на кислому молоці – після термообробки воно виходить пишніше і м’якше. Багато хто віддає перевагу дріжджовому тісті, хоча з ним більше клопоту. Борошно також використовується різне – частіше пшеничне, рідше житнє і гречане. У кожної господині свій особливий рецепт тіста.\nА ось серед начинок – справжня і буйна фантазія. Я думаю, якщо почати перераховувати, то до кінця списку з фруктами і ягодами ми не доберемося ніколи. З дитинства особливо запам’яталися вишні, стиглі сливи і чорниця. Чорниця це взагалі їжа і демонстрація вправності – як відкусити частину вареника, щоб не забризкати все навколо. А також сир, капуста і, це особливий бабусин варіант, картопля з добавкою маку – вони подаються в часниковому соусі або з величезною кількістю смаженої зі шкварками цибулі.\nЗмішати борошно, яйце і кисле молоко (кефір)\nЗамісити м’яке тісто. Тісто має бути максимально м’яке, його треба дуже ретельно замішувати, додаючи борошно невеликими порціями. Треба постаратися вловити момент, коли тісто перестане липнути до рук – буквально на межі. Це ідеальна консистенція. До речі, сіль ми в борошно не додаємо, якось не звикли до цього. Тільки, якщо вареники з вишнями відварюються, а не готуються на пару, вода трохи солиться.\nЗамісити дуже м’яке не липке тісто\nЩоб тісто було м’яким і однорідним, дайте йому полежати хоча б 15 хв. Далі розділити його на дві частини і скачати кожну в валик, довжиною до 20 см. Ножем розрізати кожен шматок на 7-8 шматочків однакової величини. Це для невеликих вареників з використанням для начинки трьох великих вишень. Якщо збираєтеся ліпити більші вироби, розріжте кожен шматок на п’ять частин.\nРозділити тісто на частини\nРозкачати тісто в кружки\nРаджу відразу сформувати заготовки з тіста і розкласти їх окремо один від одного на столі або килимку. На кожен кружечок тіста викласти вишні. Якщо передбачаються невеликі вареники – по три, а для великих можна по п’ять штук. Розмістіть вишні так, щоб усередині вареника вони в підсумку лежали півмісяцем. Згадайте, як виглядають олімпійські кільця. Якщо вишні дуже солодкі, цукор можна не додавати. Але, незалежно від солодощі вишень, я завжди додаю хоча б дрібку цукру – до 0.5 ч.л. Тоді готові вареники виходять дуже соковитими із солодкою начинкою.\nПокласти на кружки тіста вишні і трохи посипати цукром\nСкласти кружок тіста навпіл, закриваючи начинку з вишень. З’єднати краї і защипати. Процес цей дуже творчий і захоплюючий. Доводилося бачити край вареника, схожий на витвір мистецтва, з орнаментом. У найпростішому варіанті, досить просто пройтися по всьому краю, стискаючи тісто вказівним і великим пальцями. Тісто можна злегка натягувати на опуклу начинку, намагаючись не порвати його. Край тесту при цьому тоншає, утворюючи пелюстки. Робіть так, як вам подобається. Можна скористатися спеціальним ручним пристосуванням для ліплення, але я якось їм і не навчився користуватися.\nЗащипати краї тіста формуючи вареники\nУ селах вареники з вишнями зазвичай варять в злегка підсоленій воді. Їх опускають в окріп і варять. Слідкуйте, щоб вони не пристали до дна каструлі. У якийсь момент вони спливають. Після спливання їм досить покипіти 1-2 хв, і вони повністю готові. Нам більше подобається приготування на пару, з використанням дерев’яної пароварки, яка встановлюється на звичайну каструлю.\nДо речі, сирі вареники можна морозити\nДуже зручно готувати на пару\nДосить 8 хв на пару до готовності\nТушковані овочіЯловичина з овочами


Комбіновані холодильні вітрини "Симфонія luxe sushi/pizza combi" вбудовуються в лінії гастрономічних вітрин "Симфонія luxe". Застосовуються для приготування і продажу суші/піци. Конструкція передбачає велику робочу поверхню з охолоджуваним відсіком під гастроємності з інгредієнтами для приготування суші/піци. Для демонстрації і продажу упакованих продуктів в умовах самообслуговування у вітрині передбачена охолоджувана демонстраційна частина Self.\nСимфонія luxe sushi/pizza combi*\nДовжина модуля без боковин мм 1250* 1875* 2500*\nПлоща демонстраційної частини self м2 0,6 0,9 1,2\nКількість гастроємностей GN 1/3 или\nGN 1/6 або GN 1/9 м2 3_6_9 5_10_15 7_14_21\nЕлектрична потужність Вт 59 81 103


НІХТО НЕ ПОВЕРТАЄТЬСЯ З МАНДРІВ ТАКИМ, ЯКИМ БУВ РАНІШЕ\nЗавершилася чергова програма студентської академічної мобільності, яка реалізується в рамках угоди між Уманським державним педагогічним університетом імені Павла Тичини та Державною вищою школою професійної освіти імені Яна Амоса Коменського (м. Лєшно, Польща).\nЗа сприяння Польського культурно-освітнього центру упродовж зимового семестру у місті Лєшно навчалися три студентки - Аліна Мехеда (студентка Колегіуму Міждисциплінарних індивідуальних гуманітарних студій), Альона Шеремета та Юлія Крицак (студентки факультету української філології). Вони отримали унікальну нагоду здобути досвід навчання за європейською системою освіти, а також глибше пізнати історію і культуру сусідньої держави. Окрім дисциплін свого напряму, дівчата вивчали польську мову і культуру, історичні та суспільні дисципліни. У вільний від навчання час студентки подорожували містами Польщі. Відтак, їм вдалося відвідати такі міста, як Познань, Краків та Жешів. Про навчання у Польщі наші дівчата розповіли в інтерв’ю місцевій газеті АВС (м. Лєшно), у якому поділилися враженнями від перебування в країні та своїми планами на майбутнє.\nОдна із учасниць програми, студентка ІІ курсу Колегіуму МІГуС Аліна Мехеда розповіла про враження, які залишилися у неї після навчання в Польщі: «Польща – досить комфортна країна, як для навчання, так і для проживання. Кожне місто по-своєму особливе. Місто Лєшно також справило гарне враження. Воно тихе, спокійне і дуже сучасне. У місті гарна інфраструктура, що створює чудові умови для життя та відпочинку».\nАліна розповідає, що участь у такого роду програмі дає можливість отримати новий досвід, вивчити мову та розширити свій світогляд. Також, за словами Аліни, навчання за кордоном дає можливість порівняти процеси навчання та перейняти закордонний досвід. Сподівання, які очікувала отримати студентка від проекту, повністю виправдалися, навіть більше, ніж очікувалося. Подорожі, вивчення різноманітних дисциплін, знайомство з цікавими людьми – все це стало приємністю для студентки. За період перебування у Польщі Аліна знайшла нових друзів з числа українців, поляків та казахів, які там навчаються за програмою Еразмус.\nЯк говориться у китайському прислів’ї: «Ніхто не повертається з подорожей таким, яким він був раніше». У цьому переконались наші студенти. Сподіваємось, що отриманий під час навчання у Польщі новий досвід стане їм у пригоді та відкриє нові горизонти для подальшого навчання та майбутньої професійної діяльності.


Стосунки по-козацьки: справжні козаки шанували жінок | Рідний Київ\nСтосунки по-козацьки: справжні козаки шанували жінок\n23 Січня 2017 15:11\nСправжні козаки шанували жінок, а українки відповідали їм коханням та вірністю. Стосунки між чоловіком та жінкою в Україні завжди були побудовані на глибокій шані та взаємній повазі. Звичаї козаків пропагували серед січовиків безшлюбність, однак виховували у парубків шанобливе ставлення до жінки – матері, сестри, дружини, коханої дівчини. Відсутність постійного спілкування з жіноцтвом на Січі не призводила до забуття, байдужості та зневаги, більше того, спричинювала обожнення жіночого начала.\nМи жінок мусимо любити,\nТак як наших сестер, матерів,\nА, опріч їх, не треба нікого любити\nІ утікати як від злих чортів\n(Українська народна пісня)\nУкраїнська жінка завжди була чоловікові надійним товаришем, вірною супутницею, вправною господинею. Вона була готова у будь-який час відбити ворожий напад, при цьому пильно піклуючись про сім’ю. Вільний норов, гордість і самовпевненість української жінки сприяли її войовничості.\nНестабільне життя біля татарських кордонів зумовлювало необхідність озброєння. За таких умов жінки переймалися інтересами чоловіків і братів. І хоча Запорізька Січ була недоступною для жінок, проте українка мимоволі була пов’язана військовими обов’язками. У місцевості, повній небезпек, їй часто доводилося ставати на захист родинного вогнища, домашнього майна.\nЖиття на прикордонні привчало українських жінок до витривалості, самостійності, сміливості, вміння постояти за себе і свою родину зі зброєю в руках.\nСтановище жінок в Україні за козацької доби було досить стабільним і регулювалося нормами, закріпленими світським та церковним законодавством. Жінка в Україні володіла свободою більшою, ніж будь-де. Московщина в той час вже утвердилась як сильна деспотія, і одним з перших актів закріпачення народу стало знищення жіночої свободи. Посилаючись на Біблію, де “жона да убоится мужа свого”, російський Домострой нагадував, що за “непослушание” чоловік повинен бити жінку “и ребра ей сокрушать”.\nА в Україні було цілком інакше. Стосунки чоловіка та жінки були рівноправні, жінка мала велику свободу. Жіноцтво зберігало свої права, навіть розширювало їх, а суспільний устрій розвивався демократичним шляхом. Нарівні з чоловіками українські жінки були об’єктом прав і зобов’язань. Карні норми забезпечували цілковиту охорону жінки, інколи право брало їх під спеціальний захист, наприклад, вагітних жінок.\nТому цей Закон-Право славили у піснях. Із загибеллю козака Нечая від його вдови народилося 12 синів. Й усі вони несли його славетне прізвище, збудувавши ціле село. Так само постало і село Сумилівка і ще не менше сотні сіл на Русі.\nЖінка козака, засудженого до смертної кари, мала непорушне право на його майно. Ні про яке переслідування дружини та дітей злочинця не йшлося.\nБільше того, в Україні існував звичай, за яким лише жінка могла зберегти життя засудженому на смерть козакові, якщо згоджувалася взяти з ним шлюб.\nЗа переказами, записаними у другій половині XIX ст. Г.П. Надхіним на Катеринославщині дізнаємося: “Молодий козак за якийсь злочин був засуджений до смертної кари. Коли прочитали декрет і палач підвів засудженого до плахи, із натовпу вийшла дівчина і накрила хусткою його голову, даючи тим самим знак, що вона обирає його собі за чоловіка і тим звільняє від страти”.\nПоряд із Січчю не меншу, а нерідко й більшу роль у формуванні українського характеру відігравало жіноцтво. Найвищі чоловічі якості – честолюбство, сміливість, звитяжність тощо – завжди мали простір для цілковитого втілення на Запоріжжі, але ніколи не спрямовувались на “боротьбу за хатню владу”. Жіноцтво ж мало доволі повну свободу самовираження вдома. Воювати козаку з дружиною вдома було не до лиця, бо “жінка за три кутки хату держить, а чоловік лише за один”.\nПроводжаючи чоловіків на Січ, жінки-козачки брали на себе всі обов’язки: господарські, виховання дітей, забезпечення родини. А під час ворожих нападів гуртувалися, бралися за зброю. Героїчний подвиг Орисі Завістної описує в історичній повісті “Облога Буші” М.Старицький. Ця мужня жінка не пошкодувала життя задля оборони рідної землі – підірвала себе і сотню ворогів, підпаливши пороховий льох.\nІ такі випадки непоодинокі – славетних войовничих українок у козацьку добу було немало. Одна з них – волинська княгиня Софія Ружинська. В 1609 році вона, особисто командуючи загоном у 6000 чоловік піхоти і кінноти, з прапорами й музикою взяла штурмом замок князів Корецьких у м.Черемошні. Мов Богиня-Берегиня, часто сама зі зброєю в руках захищала свою родину. Представницею того завзятою типу жінки-козачки була остання дружина Богдана Хмельницького Катерина.\nДостеменно відомо, що жінки козаків брали участь у повстанських загонах часів Хмельниччини. Так, у 1584 р. шляхтянка Остапкова з дочкою Софією організували збройний напад на маєток шляхтича Стрижевського в с. Дідківцях на Житомирщині та завдали значних збитків.\nСестра полковника Івана Доща брала безпосередню участь як кіннотник у бойових діях проти польсько-шляхетських військ на Волині 1649 р. Під час однієї з атак загинула.\nЯк свідчать документи, 1524 року після битви під замком Прухник на Поділлі серед убитих захисників були знайдені тіла жінок, переодягнених у чоловічий одяг. Щоб їх не розпізнали, жінки навіть поголили собі голови.\nЗначну владу над козаками Правобережної України і вплив на них мала “мати полководця”, дружина фастівського полковника Семена Палія – Феодосія. Вона не тільки вміла доброчинно прийняти послів, а й за відсутності чоловіка керувала господарськими справами Фастівського козацького полку. В період заслання С. Палія до Сибіру не раз проводила походи проти московітів та польської шляхти, обороняючи край від їхніх зазіхань.\nПостійна небезпека, війни і повстання були тими обставинами, що історично створили тип жінки-оборонця своєї садиби і родини, привчили українок до витривалості, самостійності, сміливості, вміння постояти за себе зі зброєю в руках.\nПанівний тип жінки-козачки – це образ дружини-господині, яка дає лад в усьому при відсутності свого чоловіка, зайнятого у військових походах. Будучи грамотною, національно відданою, вона любила Батьківщину і готова була до її захисту.\nСлід зазначити, що зневага до жінки-українки жорстоко переслідувалася козаками. У вироках, записаних до “Войска Запорозкого козацкого Прилукского полка Справной книги”, сказано, що 1707 р. за зґвалтування місцевої жительки Гребенички було страчено козака П. Микитченка.\nЗгідно зі звичаєвим правом, нещадно карали не лише за присутність жінки на Січі, а й за перелюбство. За цей злочин козаки відповідали сповна. Зокрема, у вироках, записаних до “Справной книги”, говориться, що парубка Грицька за такий ганебний гріх засуджено до спалення на вогнищі.”\nЗа звичаями Січі, як справжні лицарі, козаки мали суворо дотримуватися ґречності з жіноцтвом. Наскільки великої ваги надавалося стосункам жінки і чоловіка, свідчить звичай, згідно з яким покарання чекало кожного, хто образить жінку.\nКоли козак “зганьбить жінку не за пристойністю – публічно на базарі киями покарати”.\nЗа свідченням джерел, козацький отаман Іван Сірко досить суворо дотримувався цієї традиції. Бо за кривду, вчинену кимось із запорожців полоненій туркені, черкесці чи татарці, він засуджував винного до страти. Це виділяє запорозьких козаків зі всіх воїнів того часу.\nЗапорожцям не дозволялося бути жонатими у місці їхнього проживання (на Січі), а жінкам одружених годилося жити поблизу, в зимівках і слободах, куди козаки навідувалися час від часу. Однак брати участь у козацьких судах жінкам не заборонялося.\nОтже, козак до жінки ставився підкреслено з повагою, великодушно та шляхетно. Вона була для нього зіркою Світла, до якої хоч близько, але дотягнутися “зась”. Суворі січові звичаї і порядки, які не допускали жінку, хто б вона не була: чи люблячою дружиною, чи коханою дівчиною; спартанський, аскетичний спосіб життя воїна-лицаря – сприяли вихованню в козака високої святості до прекрасної половини людського роду.\nЗа її честь і волю козак йшов, не задумуючись, і у вогонь, і у воду. Дітям своїм козаки давали настанову:\n“Бережи, сину, заповідь батька свого і не відкидай науки матері своєї!”\nТож і нам не варто забувати звичаї козаків, які поклонялися жінці-матері – Богородиці. Адже храмовим святом на Запоріжжі була свята Покрова Пресвятої Богородиці. Козаки носили на грудях її зображення, а значна частина церков і каплиць, зведених на землях запорозьких вольностей, присвячувалася Богоматері. Запоріжжя було духовною Вітчизною козацтва, символічною, ідеальною матір’ю, де “Луг-батько”, а “Січ-Мати”, де завжди панував культ волі.\nА нам жінкам, не варто забувати, що ми з козацького роду, і маємо шанувати чоловіків так, як робили це жінки за козацької доби.\n17:51 Магнітні бурі у квітні: кому варто остерігатися\n16:30 В Україні з’явиться нова державна премія\n15:00 На Контрактовій площі планують провести 4 легендарні ярмарки\n13:24 Новобудова під напругою\n12:01 В Україні узаконили «декретну відпустку» для чоловіків\n10:29 Президент Євроради візьме учать у саміті Кримської платформи\n09:24 16 квітня: це цікаво знати\n17:52 Найкорисніший горіх для дотримання дієти\n16:31 Український інститут та Представництво ЄС в Україні запускають програму Alteration\n15:00 У столиці проводять туристичну гастрономічну премію\n13:24 На Теремках комунальники порубали здорові дерева\n12:00 Хто підтримає ліквідацію ОАСК?\n10:26 Микола Томенко: сам до свого по своє: про нагальну потребу економічного патріотизму\n09:30 15 квітня: це цікаво знати\n17:51 4 продукти, які очищають легені природним чином


Більшість дівчат хочуть схуднути і мати красиву фігуру. Домогтися таких результатів можна завдяки заняттям фітнесом. У цій статті жіночий онлайн журнал розповість про ефективні фітнес вправи для схуднення, які необхідно виконувати 3-6 разів на тиждень. І вже через місяць результати буде видно неозброєним оком. А ще через деякий час вам будуть заздрити подруги, а чоловіки не зможуть пройти мимо.\nДля того щоб схуднути, потрібно включити жир в енергообмін. Ось тільки організм людини не дуже любить розлучатися з жиром під час тренувань, спочатку він витрачає вуглеводи, і тільки через тридцять-сорок хвилин в хід йде жиросжигание.\nЩоб домогтися жіросжіганія, потрібно тренуватися 40 хвилин з частотою пульсу 120-150 ударів на хвилину. Досягти цього можна за допомогою кардіо-тренувань. Це може бути ходьба, біг, заняття на велосипеді, степпер, плавання і спортивні танці. Після закінчення заняття ще приблизно 2:00 триває процес спалювання жиру, якщо, звичайно, ви не поїли.\nВелике значення потрібно надати харчуванню в день тренувань.\nДуже важливо не приймати їжу за 2-3 години до початку тренування і після неї. За три години до відвідування фітнесу слід вжити трохи складних вуглеводів або білок (нежирний сир, гречка, пісне м'ясо, злаковий хліб і овочі). За півгодини до початку тренування рекомендується випити чашку зеленого чаю з молоком, а під час занять обов'язково пийте воду!\nСтандартного фітнес вправи для схуднення не існує, ви повинні займатися тими вправами, якими можете повторювати протягом довгого часу , тільки в цьому випадку ви отримаєте бажаний результат.\nПопулярні фітнес вправи для схуднення: біг по біговій доріжці (біг на місці), стрибки з піднятими вгору руками, три підстрибувати кроки вперед і назад, присідання, віджимання , підняття колін до грудей лежачи, рухома планка, розтяжка ніг і сухожиль, випади вперед і т.д.\nЯк ми вже говорили, щоб ефективно схуднути за допомогою фітнес тренувань, не потрібно виконувати якесь певне вправу, головне - це тривалість занять.


Строки розслідування у справі «Роттердам+» збігли ще у квітні 2021 року – прокурор. Politeka\nСтроки розслідування у справі «Роттердам+» збігли ще у квітні 2021 року – прокурор\nМаксимально допустимий законом термін досудового розслідування у вже закритій справі «Роттердам+» збіг ще у квітні 2021 року\nПро це повідомив керівник групи прокурорів Денис Демків в інтерв’ю виданню «Цензор.Нет».\n«На день мого призначення старшим групи прокурорів, строк слідства вже становив 12 місяців і 1 день за максимально можливого строку 12 місяців. Відповідно 20 травня за результатами дослідження вищевказаних доказів мною було ухвалено рішення на виконання вимог КПК про закриття провадження щодо 6 осіб. На цей момент слідство вже тривало 12 місяців і 2 днів при допустимих 12 місяців», - повідомив прокурор.\nВін наголосив, що законом не передбачено процедури поновлення чи продовження максимального строку досудового слідства.\n«Всі ці факти я розписав у своїй постанові», - додав керівник групи прокурорів.\nДемків зазначив, що окрім спливу строку досудового розслідування, було ще дві фундаментальних причини закриття справи. Це відсутність факту порушення закону при затвердженні формули і відсутність збитків для держави і споживачів від дії формули.


Парафія Божого Тіла і Крові - Пауліні в Ружині: Янгол\nЦя стаття не містить посилань на джерела. Ви можете допомогти поліпшити цю статтю, додавши посилання на надійні джерела. Матеріал без джерел може бути підданний сумніву та вилучений. (травень 2012)\nЯнгол (ангел, ангол) — в християнській, мусульманській і іудейській релігіях: надприродня істота, посередник між Богом і людьми, виконує волюБога. У християнській релігії ієрархія ангелів складається з дев'яти ступенів, що включають серафимів, херувимів, престолів (що споглядають Бога й відображають його славу), архангелів та інші. Добрі ангели служать Богові й людям (наприклад, ангел-охоронець), злі ангели (диявол,сатана), які збунтувалися проти Бога, схиляють людей до гріха\nГрецьке слово дав.-гр. ἄγγελος — прямий переклад івр. מלאך мал'а́х з тим же значенням, від архаїчного кореня івр. ???, «посилати», засвідченого в угаритській мові; прямо з івриту позичено арабське слово араб. ملاك мала́к.\nАнгели в християнстві[ред.]\nБіблія називає ангелів службовими духами (До євреїв 1:14).\nВікіСховище має мультимедійні дані за темою: Янгол\nОпубліковано O. Laurencjusz Jan Zezicki OSPPE - paulin о 10:24


Якій фірмі викруток віддати перевагу?\nВикрутка є важливим інструментом. Без неї неможливо провести ремонтні або монтажні роботи. Основною сферою застосування виробу є фіксація або демонтаж кріпильних елементів. Окреме місце займають моделі, призначені для роботи з електрообладнанням. Крім того, всі моделі діляться на кілька типів: хрестова, плоска, зірчаста та інші.\nЩоб виріб служило протягом тривалого терміну і було зручним у використанні, необхідно придбати якісну модель. Допоможе в цьому спеціальний рейтинг, складений на основі відгуків професіоналів і звичайних користувачів.\nЯкою має бути хороша викрутка\nНайкращі виробники викруток\nОсновними критеріями, на які необхідно звернути увагу при виборі якісного інструменту є:\nКонструкція. Викрутка — інструмент, що складається з рукояті і стрижня. Особливої уваги заслуговує матеріал, що використовується при виробництві рукоятки, а також її розмір. Частіше її виготовляють із пластмаси, деревини, каучуку. Вибираючи форму ручки, слід орієнтуватися на розмір долоні: виріб повинен комфортно лежати в руці. Правильно підібрана рукоять дозволяє уникнути зриву викрутки при виконанні робіт і запобігає її можливе руйнування.\nНаконечник стрижня. Мова йде не про його конфігурації, а про матеріал виготовлення. Міцність стрижня безпосередньо впливає на зручність використання і довговічність виробу. При частому використанні неякісної викрутки межі стрижня починають кришитися і деформуватися. Застосування такої викрутки не тільки незручно, але й суттєво збільшує час проведення ремонтних або монтажних робіт. Тому професіонали радять купувати викрутки, наконечник яких виготовлений з молібдену або хромованадиевых сплавів. Якщо ви працюєте з дрібними деталями, придивіться до інструменту з намагніченим наконечником.\nСтрижень. Він може бути різноманітної форми: круглий, шестигранний або квадратний. Але не це є головним параметром, на який слід звертати увагу. У якісної викрутки твердість стрижня повинна відповідати маркуванню — 47-52 HCR. Цей показник свідчить, що виріб має оптимальне значення міцності. Якщо ця величина менше 47, виріб трісне, а якщо перевищує 52 — лусне під час сильного навантаження.\nНаявність кейса. Якщо мова йде про набір викруток, то наявність спеціального кейса стає важливим параметром. В якісному виробі всі інструменти будуть щільно фіксуватися у відведених для них місцях. При транспортуванні вони не повинні випадати або зміщуватися. Бажано віддавати перевагу виробам, виготовленим з товстого міцного пластику, оснащеним якісними фіксаторами.\nДодаткові пристосування. Багатьом професіоналам для виконання роботи необхідні не тільки викрутки, але і інші пристосування. Наприклад, меблярам знадобиться набір біт. Майстрам, які займаються ремонтом авто або проведенням кузовних робіт, знадобляться спеціальний подовжувач і знімач.\nНижче представлений рейтинг був заснований на експертній думці професіоналів, а також відгуках звичайних споживачів. Він допоможе вам зробити правильний вибір і придбати виріб, який буде відповідати індивідуальним перевагам.\nВони особливо актуальні при виконанні великого обсягу робіт. Працює пристрій від вбудованого акумулятора. Цей параметр необхідно враховувати перед покупкою:\nBosch IXO-5. Головна відмінна риса вироби — запатентована літій-іонна технологія виготовлення батареї. Завдяки оригінальному способові виробництва, батарея не піддається процесу саморозряду. Це значно збільшує термін експлуатації викрутки. У корпус пристрою вмонтовані світлодіоди, тому поверхню можна для зручності висвітлювати. В комплект входить кутова біта. З її допомогою можна проводити роботи у важкодоступних місцях.\n«СПЕЦ — БАО 3.6 ЧИ». Вважається найкращою моделлю для доступу до важкодоступних місць. Це можливо завдяки корпусу, який здатний змінювати свою форму. Щоб надати виробу необхідний вид, досить одного натискання спеціальної кнопки. Передня частина корпусу виконана з легкого металу, а для запобігання падіння передбачений спеціальний шнурок.\nВикрутки індикаторні незамінні при роботі з електрообладнанням. З їх допомогою визначають фазу і нуль електричної мережі:\nFIT 54514. Пристрій виготовлено з міцного пластику, який забезпечує комфортне використання і повністю відповідає всім необхідним вимогам електробезпеки. Стрижень виготовлений із сталі високої якості. Вбудований індикатор дозволяє вимірювати напругу в діапазоні від 100 до 250 В.\nSafeline. Багатофункціональна викрутка знайшла застосування як в професійній, так і побутовій сфері. Виріб з легкістю знаходить фазу, нуль, а також приховану проводку. Головне достоїнство моделі — безпомилкове знаходження місця обриву проводів.\nІнструмент необхідний для проведення робіт, пов'язаних з електрикою. Він надійно захищає майстра від можливого ураження струмом. Для цього пристрій повністю покрито ізолюючим матеріалом:\n«Енкор 19697». Є одним з найбільш популярних побутових варіантів, адже її вартість не перевищує ста карбованців. Це анітрохи не позначається на якості виробу — стрижень виготовлений з хромованадіевой стали і не схильний до утворення іржі. Рукоятка має опуклу ергономічну форму, тому її комфортно тримати в руці.\nSHTOK-1000B. Підходить для роботи з твердими поверхнями, так як наконечник виконаний із сталі високої міцності. Ручка і стрижень покриті спеціальним матеріалом, що витримує напругу до 1 кВт.\nЗастосовуються для проведення робіт, що передбачають застосування кріплень різного діаметра. Реверсивні викрутки йдуть в комплекті з набором біт.\nІнструмент Vira 302012. В комплекті іде набір з шести біт, тому модель вважається кращою серед представників свого класу. Біти дозволяють працювати як з прямими, так і фігурними шліцами. Також до переваг набору можна віднести невисоку вартість.\nОзнайомившись з поданим рейтингом, вам буде нескладно визначитися з вибором викрутки, яка підійде для проведення необхідних робіт. Однак важливо пам'ятати, що список не є прямим керівництвом до дії, а також не носить рекламного характеру. Перед покупкою інструменту необхідно порадитися з консультантом і дізнатися дослідне думка рідних і близьких.


Укрзалізниця скоротить періодичність курсування потягу зі Львова до Москви | Вежа\nТакож із 25 лютого буде зменшено періодичність курсування поїзда № 20/19 Харків – Москва.\nУкрзалізниця продовжує скорочувати графік курсування потягів до Росії. З 31 березня поїзд Львів – Ковель – Москва курсуватиме по непарних числах місяця замість щодня.\nПро це повідомляє прес-служба АТ “Укразалізниця”.\nДодамо, що за статистикою Укрзалізниці, починаючи з кінця літа 2018 року пасажири стали значно частіше подорожувати залізничним транспортом до країн Європи. Так, із серпня до кінця минулого року Укрзалізниця перевезла пасажирів до європейських країн на 10% більше, ніж до РФ. Загалом до Європи із серпня 2018 року до січня 2019 року перевезено 362,9 тис. пасажирів, а до Росії – 329,4 тис. пасажирів.\nАТ "Укрзалізниця"закордонні поїздкиРФ


Астероїд в 2017 летить до Землі: ймовірність зіткнення на сьогодні | 2017 рік Півня: гороскопи, Новий рік 2017, календар\nАстероїд в 2017 летить до Землі: ймовірність зіткнення на сьогодні\nНеймовірна новина розлетілася по всьому світу — до Землі наближається величезне небесне тіло. Астероїд в 2017 році підійде на рекордно близьку відстань до нашої планети і деякі вчені припускають, що, можливо навіть зіткнення.\nЗвичайно, не хочеться вірити в найгірше і треба сподіватися, що всі розрахунки астрономів виявляться помилковими, але бажано заздалегідь проаналізувати близьку катастрофу. Це дозволить нам бути готовим до будь-якого результату, який відбудеться в майбутньому. Тим більше що відомо чимало прогнозів на 2017 рік різних катаклізмів космічної природи.\nПро великий і жахливий астероїд\nАстероїд Фаетон був відкритий в далекому 1983 році. Ще тоді він привернув увагу дослідників своїми масштабами і оригінальною орбітою. Астрономи не залишали спроб як слід розібратися з цим космічним “жителем” і постаралися точно розрахувати його траєкторію руху навколо Сонця. Крім того, вчені змогли розгадати період його обертання, а також зрозуміти його основні теплофізичні характеристики.\nФаетон можна сміливо відносити до групи аполлонов. Це небесне тіло, рухаючись навколо Сонця, кожен раз підходить на максимальну відстань, яке не притаманне об’єктів даного типу, а саме 0,14 космічних одиниць (приблизно 21 мільйон кілометрів). Дослідники припустили, що Фаетон є основним небесним тілом метеорного потоку Геминиды, який добре видно з Землі в середині зими.\nВарто відзначити, що цей космічний об’єкт по своїй орбіті більше схожий на комету, ніж на астероїд. Його траєкторія руху навколо Сонця нагадує сильно витягнутий еліпс (ексцентриситет 0,9). Крім того, його під час свого безперервного руху, астероїд перетинає орбіти чотирьох планет земної групи. Всі ці дані дають вченим масу приводів для роздумів, а також підтверджує їхні припущення щодо природи Фаетона. Вони вважають, що він є силікатною ядром комети, яка в процесі польотів навколо Сонця втратила свою крижану оболонку.\nЩоб точно визначити форму і розмір цього небесного тіла, необхідно зібрати фотознімки, зроблені з різних ракурсів. Як правило, подібні фотографії можна отримати через кілька десятків років. Астроном Йозеф Ханус разом зі своєю командою зміг скористатися 55 знімками Фаетона, зробленими в проміжку з 1994 по 2015 роки. Окрім цього ученим вдалося отримати 29 кривих блиску, завдяки надсучасним телескопів, розташованих по всьому світу.\nХанус зазначив, що всі ці дані допомогли детально вивчити форму, точні розміри (5,1 км) і період обертання (3,6 години) досліджуваного космічного тіла.\nНебезпека від Фаетона\nЗустріч землян з небесним тілом, розміри якого набагато більше Челябінського метеорита, повинна відбутися 12 жовтня 2017 року. Вже кілька років поспіль вчені намагаються передбачити точний шлях польоту Фаетона, адже нікому не хочеться, щоб прогнозована зустріч все-таки відбулася. Але поки не можна сказати точно, чи збудуться прогнози чи ні. Одне ясно — космічне тіло підійде до нашої планети на відстань близько 10 мільйонів кілометрів. Якими можуть бути наслідки від такого наближення, залишається лише здогадуватися. Ну, а поки, астрономи продовжують уважно стежити за пересуваннями цього небесного тіла і намагаються дізнатися його склад, щоб ще ближче наблизитися до розгадки його зв’язку з метеорних потоком Геминиды.\nСамі великі метеорити, що впали на Землю\nЦей метеорит вважається найбільшим у всьому світі. Він впав в Намібії ще в доісторичні часи. Довгий час брила пролежала під землею і була виявлена в 1920 році. Встановлено, що при падінні космічне тіло важило 90 тонн, але за тисячоліття перебування під землею, а також в процесі дослідницьких операцій його маса зменшилася до 60 тонн. Крім того, багато туристів і зараз віддають перевагу присвоїти хоч невелику частку небесного тіла, тому Гоба продовжує “худнути”.\nУ 1922 році вся Астраханська губернія змогла спостерігати падіння великої вогняної кулі, що супроводжується оглушливим ревом. За раптово пролунали вибухом пішов дощ з каменів. На наступний день після падіння жителі виявили у себе у дворі кам’яні брили різних розмірів. Найбільш великий кругляк важить 284 кг і на даний момент знаходиться в музеї їм. Ферсмана, в Москві.\nУ 1908 році поблизу річки Підкам’яної Тунгусски стався потужний вибух силою 50 мегатонн. Така міць можлива лише при вибуху водневої бомби. За цим явищем була сильна вибухова хвиля, в ході поширення якої, величезні дерева були выворочены з коренем. Жителі довколишніх сіл позбулися всіх вікон, загинуло багато тварин і людей. Місцеві жителі стверджували, що за кілька хвилин до падіння бачили на небі яскравий куля, який стрімко наближався до землі. Примітно, але ні одна дослідницька група не змогла виявити останки Тунгуського метеорита. Втім, в районі падіння знайдено величезну кількість силікатних і магнієвих кульок, які ніяк не могли утворитися в даній місцевості, тому їм приписують космічне походження.\n15 лютого 2013 року весь Челябінськ здригнувся від вибухової хвилі — поблизу міста впав метеорит. Постраждало близько 1600 осіб та в 300 будинках вибиті вікна. Вчені довели, що цей метеорит був другим за розмірами після Тунгуського. Вага самого великого шматка, який був знайдений в районі падіння, становить 503,3 кг. Вчені досі намагаються зрозуміти, чому він вибухнув, і як вони могли упустити появи такого великого космічного тіла в межах нашої планети.


Які вони, енергодарські бармени? – Медиа Центр\nЯкі вони, енергодарські бармени?\nЛют 6, 2021 716 0\n«Людина за барною стійкою» – так з англійської мови дослівно перекладається слово «бармен». Ця людина – чи не найголовніша в будь-якому барі чи клубі. А чи знали ви, що професії бармен вже понад 100 років? Перші бармени з’явилися у США в часи «золотої лихоманки». І вже тоді ця професія користувалася неабияким попитом.\nА в Україні вже друге десятиліття 6 лютого всі бармени та ресторатори святкують своє професійне свято.\nНапередодні Міжнародного дня бармена журналісти МедіаЦентра відвідали один із закладів Енергодара. Ми поспілкувалися із місцевим майстром коктейлів, який має значний досвід і добре знає всі особливості професії. Чи складно це – бути барменом?\n«На кожній роботі є свої складнощі. Але робота бармена – складніша від усіх. Складність полягає в тому, що треба володіти вмінням вислухати кожного гостя, прийняти його, дати особисту пораду», – розповідає Олексій Климчук.\nБармен Олексій Климчук\nБармен розповів, чим його зацікавила ця професія та чому він обрав її саме для себе. Адже розробляти, експериментувати та змішувати різні коктейлі близько 20 років поспіль – це вам не жарти.\n«Як на мене, це найкрутіша професія у світі. Адже вона навчає бути щирим з людьми, сприймати гостя, як свого найкращого друга. І взагалі, бармен– це набагато більше, ніж психолог», – відзначив професіонал.\nВ будь-якому кафе, ресторані чи нічному закладі бармен – в центрі уваги. Від його майстерності залежить настрій відвідувачів, а від психологічної витримки – чи замовить гість напої ще та чи повернеться до закладу знову. Яким повинен бути ідеальний бармен для гостей закладу? Дивіться у нашому сюжеті.\nЧитайте також: Енергодарський дитсадок №10 на кошти Громадського бюджету створить сучасний майданчик


Степан Барна розкритикував насильну мобілізацію – Терен\nСтепан Барна розкритикував насильну мобілізацію\nЧер 22, 2015, 15:51\nЗа підсумками 5-ої черги мобілізації Тернопільщина займає «почесне» 13-е місце серед усіх областей.\n«Методи примусу під час виконання мобілізації повинні відійти на останнє місце», – заявив під час засідання Ради оборони тернопільський губернатор. Степан Барна планує змінити підходи до проведення мобілізаційних заходів.\n«Корупція у проведенні мобілізаційної роботи є неприпустимою, – зазначив він. – Відправляти на фронт потрібно гідних військовослужбовців. Я переконаний, що у кожному селі можна знайти чоловіків, які хочуть захищати кордони нашої держави. Інше питання, чи проводять керівники на місцях відповідну роз’яснювальну роботу та оповіщення військовозобов’язаних. Ми гарантуємо мобілізованим працевлаштування, гідну оплату за службу, збереження головного місця праці та заробітної плати. Примусова мобілізація в області повинна відійти на останнє місце».\nСтепан Барна наголосив, що боротьба українців триває і на економічному фронті. Тому під час виконання мобілізаційних завдань потрібно зважати на функції, які військовозобов’язаний виконує як працівник певної установи.\n«Нам потрібно розбудовувати економіку країни, адже тільки так отримаємо повну перемогу. Проводячи мобілізацію, ми не маємо права зривати виробництво на підприємствах», – додав голова Тернопільської ОДА.\n«Я дякую усім районам, які виконали мобілізаційний план. Дякую будівельникам, які добровільно зводять об’єкти оборони у зоні АТО. Це завдання ми виконуємо одні з перших, – підсумував Степан Барна. – Закликаю усіх керівників брати приклад та переймати досвід щодо ефективних методів діяльності, які наближують державу до миру та стабільності».\nІнформація прес-служби ОДА.


ПРОЕКТУВАННЯ МОДЕЛЕЙ ЦИФРОВИХ АВТОМАТІВ ДЛЯ ГЕНЕРАЦІЇ ТЕСТІВ У СЕРЕДОВИЩІ ACTIVE-HDL\nГоловна Реферати українською Дисертації та автореферати ПРОЕКТУВАННЯ МОДЕЛЕЙ ЦИФРОВИХ АВТОМАТІВ ДЛЯ ГЕНЕРАЦІЇ ТЕСТІВ У СЕРЕДОВИЩІ ACTIVE-HDL\nПРОЕКТУВАННЯ МОДЕЛЕЙ ЦИФРОВИХ АВТОМАТІВ\nДЛЯ ГЕНЕРАЦІЇ ТЕСТІВ У СЕРЕДОВИЩІ ACTIVE-HDL\nуніверситет радіоелектроніки, професор\n“Харківський фізико-технічний інститут”, начальник відділу;\nЛитвинова Євгенія Іванівна, Харківський державний технічний\nуніверситет радіоелектроніки, доцент кафедри проектування й експлуатації електронних апаратів\nПровідна установа: Національний технічний університет України “КПІ”, Міністерство освіти і науки України, м. Київ\nЗахист відбудеться 27 березня 2001 року о 14 годиі на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 64.052.02 у Харківському державному технічному університеті радіоелектроніки за адресою: 61166, м. Харків, пр. Леніна, 14.\nПроектування обчислювальних пристроїв орієнтується на два основних напрямки. Перший пов’язаний з новими технологіями розробки універсальних і спеці-алізованих процесорів із щільністю до 15 млн. вентилів на кристалі для персональних і суперкомп’ютерів. Останні досягнення в даній області пов’язуються з багато-процесорними обчислювальними пристроями великої продуктивності. Вітчизняна наука практично не може впливати на розробки, щодо досягнень в області hardware універсальних комп’ютерних систем. Другий напрямок відноситься до області розробки й проектування спеціалізованих обчислювальних керуючих пристроїв на основі використання програмувальних логічних інтегральних схем (ПЛІС). Помітний прогрес у зростанні виробництва ПЛІС пов’язаний з підвищенням їхньої ролі на ринку обчислювальної техніки. Це визначається: зниженням їхньої вартості за рахунок упровадження технології Hardware-Software Cooperation, високим ступенем інтеграції (до 12 млн. вентилів на кристалі), зменшенням часу реалізації проекту (2 - 4 тижні) на основі використання Field Programable Gate Array (FPGA), Complex Programable Logic Device (CPLD), низькою вартістю проекту в порівнянні з використанням сигнальних чи універсальних процесорів, наявністю ефективних програмних засобів автоматизованого проектування цифрових обчислювальних пристроїв. Структура технологічного процесу створення програмно-апаратного пристрою керування містить:–\nмови опису апаратури (VHDL, Verilog, Superlog, Abel, System C), що використовуються в системах проектування таких фірм як: Aldec, Altera, Cadence, Actel, Mentor Graphics, Xilinx, Sinopsys;–\nзасобу моделювання формальної і тестової верифікації проектів на пове-дінковому та вентильному рівнях;–\nпрограмних пакетів синтезу цифрових пристроїв у вигляді комплектуючих примітивів, що маються в наявності на кристалах ПЛІС;–\nсистеми трасування і розміщення для конкретної реалізації FPGA, CPLD.\nТестове забезпечення цифрового проекту стає необхідним вже на стадії його первісного опису з метою перевірки відповідності сертифікації конкретної реалізації мовою опису апаратури. Далі на кожній стадії проектування, виробництва чи експлуатації використовуються тести для перевірки справності виробу чи визначення місця причини і вигляду дефекту.\nІнакше кажучи, там, де існує автоматизоване чи ручне перетворення інформації, необхідно практично чи теоретично доводити тотожність вихідної моделі (сертифікація) і одержуваної (реалізації).\nРеферат на тему: ПРОЕКТУВАННЯ МОДЕЛЕЙ ЦИФРОВИХ АВТОМАТІВ ДЛЯ ГЕНЕРАЦІЇ ТЕСТІВ У СЕРЕДОВИЩІ ACTIVE-HDL


Самбук Р. Ф. С17 Гіркий дим. Міст: Повісті\nСкачати 3,24 Mb.\nРозмір 3,24 Mb.\nГ ІРКИЙ ДИМ\nВидавництво ЦК ЛКСМУ “Молодь”\nПовести “Горький дым” и “Мост” разные по тематике, но близкие по остроте сюжетов, динамике изображаемых событий и эмоциональной настроенности.\nПервая повесть рассказывает о деятельности советского разведчика, который по заданию органов госбезопасности работал на мюнхенской радиостанции “Свобода” с целью разоблачения ее вражеской, шпионской деятельности.\nПовесть “Мост” — рассказ о судьбе пяти участников разведывательно-диверсионной группы, совершившей смелый рейд по фашистским тылам во время Великой Отечественной войны.\nС17 Гіркий дим. Міст: Повісті. — К.: Молодь, 1980. — 272 с. — (“Компас”).\nПовість “Гіркий дим” розвінчує ворожу діяльність українських буржуазних націоналістів — платних агентів розвідувальних служб імперіалістичних держав\nПовість “Міст” — оповідь про долю п’ятьох учасників розвідувально-диверсійної групи, яка здійснила сміливий рейд по фашистських тилах під час Великої Вітчизняної війни.\n Видавництво “Молодь”, 1980\nВже багато років ведуть відверту підривну діяльність проти Радянського Союзу та братніх соціалістичних країн мюнхенські радіостанції “Свобода” і “Свободная Европа”. Фінансовані розвідками імперіалістичних держав, вони діють методами так званої “чорної радіопропаганди”, забруднюючи ефір гірким, їдучим димом наклепів, брехні й цинізму.\nУ викриття ворожої, шпигунської діяльності цих облудних радіостанцій зробили вагомий внесок розвідники Радянського Союзу та країн соціалістичної співдружності. Поляк Анджей Чехович, чех Павел Мінаржик, болгарин Христо Христов, радянський громадянин Юрій Марін успішно виконали свою місію і повернулися на батьківщину. У своїх виступах по телебаченню та радіо, у статтях і книжках вони розвінчали ворожу діяльність PC та PCE.\n“Гіркий дим” — твір не документальний, хоч автор і використав деякі матеріали, зібрані розвідниками й опубліковані в пресі. Ситуації та факти, взяті автором з реальної дійсності, художньо осмислені й трактуються довільно. Основне завдання повісті — показати справжнє обличчя шпигунів з PC, змалювати ворожу діяльність українських буржуазних націоналістів — цих платних агентів розвідувальних служб імперіалістичних держав.\nУсе почалося з приїзду Сенишина до Києва…\nБуває ж таке: причепиться мелодія, куплет пісеньки чи просто якесь безглузде речення — і сидять у мозку, наче цвях. Десь він чув, що це нібито відхилення від нормальної психіки. Подумавши таке, Рутковський зіщулився. Лише на мить відчув ляк і холод у спині, поворушився в кріслі й випростався, наскільки дозволяли прив’язні паси. Чортівня якась. Нерви в нього — як міцні мотузки: найкращі лікарі дійшли такого висновку. Визирнув у вікно — літак уже пробив хмари і йшов на посадку. Ще кілька хвилин і…\nНевдовзі вони знову зустрінуться, Юрій Сенишин уже чекає на нього; умовилися вчора по телефону — ще вчора він говорив з Юрком із Торонто, і ось уже “боїнг” сідає в мюнхенському аеропорту. Півдоби від Канади до Західної Німеччини, переліт, до якого Рутковський готувався мало не рік.\nБо влітку минулого року Юрій Сенишин приїхав до Києва…\nЛітак торкнувся аеродромного бетону зовсім нечутно, Максим зітхнув і розстебнув паси. Не поспішав виходити, десь напівсвідомо відтягуючи зустріч з Сенишиним.\nМитник навіть не глянув у валізу Рутковського. Максим підхопив її і вийшов до залу, одразу побачивши Юрія. Так, це був його двоюрідний брат Юрко Сенишин, Максим легко впізнав його: високий, ставний, ще моложавий, хоч і з передчасними залисинами та сіткою ледь помітних зморщок попід очима. А поруч нього чорнява, з високою кучмою волосся, зовсім юна жіночка. Міг подумати: Юркова дочка, якби не бачив фотографії Іванни. Навіть у київському готелі на тумбочці біля Юркового ліжка завжди стояв знімок Іванни. Сенишин не крився, що закоханий в неї і тепер, через десять років по одруженні; їй не менше тридцяти, а вигляд — мов у двадцять.\nЮрій ступив крок назустріч Максимові, лише крок чи два, не більше, привітно помахав рукою, усміхнувся і щось сказав дружині.\nІванна підвела на чоловіка очі, проте не відповіла, знов утупилася в Рутковського: дивилася насторожено й очікувально. Високий, ще вищий за її чоловіка, русявий, з широко поставленими темними очима, усміхнений, у сірому, гарно пошитому костюмі.\nПевно, Іванна уявляла Рутковського зовсім іншим, бо подив застиг у її очах: він не зник навіть тоді, коли Юрко обійняв Максима й вони розцілувалися. Нарешті й вона усміхнулася і подала Максимові руку, він поцілував її, либонь, вона не чекала цього й здивувалася ще більше, бо очі округлилися.\n— Це все? — глянув на валізу Юрій.\nТак, це було все Максимове майно. Рутковський підхопив валізу, подолавши не дуже рішучий опір Юрія, ще раз глянув на Іванну й усміхнувся їй розуміюче й поблажливо, немов пробачав здивування й настороженість мабуть, сподівалася побачити затурканого, в лантухуватому костюмі селюка, котрий соромився б і червонів, принаймні почувався ні в сих ні в тих, натомість з’являється молодик у костюмі, либонь, кращому, ніж у її чоловіка, і навіть цілує їй руку…\nІванна не втрималася й ще раз скоса зиркнула на Максима — все ж поблажливість у його посмішці не сподобалася їй, а може, це тільки видалося, бо той дивився серйозно й з цікавістю. Що ж, усе було природно: вона звикла до цікавості в чоловічих поглядах, і тут Юрків кузен не був винятком. Це чомусь одразу заспокоїло Іванну, зрештою, все виявилося значно кращим, ніж гадалося: принаймні спершу, поки Рутковський мешкатиме в них, їй не доведеться червоніти за нього.\nІванна чекала значно гіршого і завбачливо скаржилася в колі близьких знайомих, що доля накинула їй таку халепу: родича з тамтої України, який після Юркової поїздки до Києва вибрав момент, скористався з поїздки за кордон і не вернувся на батьківщину. А він, певне, неотесаний мужлай, бо звідки ж отесаність і вишуканість? Там у них ще й досі носять вишиванки, чоботи, вона сама бачила, коли приїжджав танцювальний ансамбль — ну, добре, на сцені таке можливе, але щоб ходити у такому вбранні міськими вулицями!..\nСьогодні Юрій вирішив на честь приїзду двоюрідного брата влаштувати невеличкий прийом, так, вузьке коло найближчих знайомих; Іванна з жахом думала про цей вечір і наперед просила вибачення в подруг, а виявляється, все не так погано, хоча невідомо ще, який у цього Максима інтелект.\nАле чому, коли Максим усміхається й дивиться на неї, в його погляді їй ввижається мало не зверхність?\nМаксим ще раз глянув на Іванну, і йому нараз тенькнуло серце й захотілося на Хрещатик: постояв би під станцією метро, дочекався Олю… Де тепер Оля? Для неї він — відкраяна скиба…\nА правду знають лише кілька чоловік…\nМожливо, колись він повернеться до Києва — тепер для нього це найсокровенніша мрія, — та навряд чи Оля чекатиме на нього.\nМаксим спохмурнів, й Іванна негайно помітила зміну в його настрої. Таки у жінок буває іноді воістину бісова інтуїція, а може, не інтуїція, просто жінки спостережливіші й чуйніші за чоловіків; он Юрко крокує трохи позаду, всміхається, він упевнений, що зробив велике діло для брата, мало не благодійник, це підносить його у власних очах, зрештою, справа не тільки в Максимі, є ще принципи, якими керується Сенишин, люди, про долю яких він турбується.\nСенишин не думав над тим, що, певне, більшість отих мільйонів та мільйонів, за долю яких він так уболівав, навіть не знають, що існують такі “захисники”; якщо не знають, — дізнаються, треба зробити так, щоб дізналися, тепер, у вік технічного прогресу, здійснити це не так уже й важко, і Максим — доказ цього.\nСенишин ішов, упевнений в собі, і ніхто б не зміг збити його з так ясно й чітко визначеного курсу,\nА Іванна збоку сполохано заглядала у вічі Рутковському: невже щось негаразд, невже вона допустилася якоїсь нетактовності, від чого в Максима опустилися куточки губів і очі стали сумними?\nРутковський помітив Іваннину збентеженість, провів рукою по обличчю, наче відганяючи спогади; зрештою, права на них він зараз не мав, і не тільки зараз — взагалі. Усвідомлював це, обіцяв там, у Києві, а найбільше — собі, обіцяв навіть подумки не вертатись назад, однак обіцянки лишаються обіцянками, а чого варта людина без минулого, без спогадів, без сердечного болю?\nОсь і зараз, здається, цей сердечний біль зник, та причаївся десь глибоко-глибоко. Максим ще раз провів рукою по обличчю й подивився на Іванну відкрито, немов запрошуючи до відвертості — вона відразу зрозуміла це і взяла його під руку.\nВони вийшли з аеропорту на площу, Максим залишився з Іванною, а Юрій пішов по автомобіль. Уся площа була заповнена автомобілями, вони безперервним потоком мчали мимо, зупинялися, з них висідали люди чи, навпаки, сідали, й машини мчали далі. Рутковський задивився на цей потік і не помітив, як поряд зупинився великий білий “мерседес”, з якого вискочив Юрій. Він кинув до багажника Максимову валізу, відчинив перед ним задні дверцята й заліз слідом. За кермо сіла Іванна, автомобіль заревів і поринув у саму гущу потоку машин.\nМаксим обважніло відкинувся на спинку сидіння. Юрій мовчки запропонував йому сигарету. Вони закурили, й лише по паузі Сенишин сказав:\n— Ну от, тепер усе позаду… Принаймні більшість твоїх тривог.\nРутковський непомітно ворухнувся на сидінні: хто-хто, а він добре знав, що тривоги тільки починаються. Поклав кузенові руку на коліно, відповів просто:\n— Завдяки тобі, Юрію. Не знаю, як і дякувати.\n— Як почувався в Канаді? — перевів Сенишин розмову на інше.\n— Дивовижний світ.\n— Ого, прошу я тебе, ще й який!\n— Дядько вітає вас.\n— Печінка все ще мучить його?\n— Боюсь, що це вже назавжди.\n— Не жалів він її.\n— Та й тепер…\n— Невже не вгамувався?\n— Вважає, що ковток віскі тільки на користь…\nВони перемовлялися ліниво, не вникаючи у зміст слів, просто для того, щоб обійти незручність мовчання, а думали зовсім про інше, бо, чесно кажучи, ні Максима, ні Юрія зовсім не цікавив стан печінки канадського дядька — старий алкоголік, випив не менше цистерни й тепер розплачується.\nМаксим мовчав, не хотів прискорювати події, все мусило розвиватися само собою, в якійсь заданій чи не заданій логічній послідовності, що лінію його поведінки було визначено ще в Києві, й поки що він не мав підстав відходити від неї.\n“Усе почалося з приїзду Юрка до Києва…” — подумав нараз знову, однак без роздратування, бо справді все почалося минулого літа, коли його двоюрідний брат Юрій. Сенишин у складі західнонімецької туристської групи прибув до Києва. Першого ж вечора він подзвонив Максимові. Той дзвінок був не дуже приємний Рутковському, адже свого часу, поки не подолалася якась інерція недовір’я, нічого доброго від того, що за кордоном у нього є родичі, він не мав. Тим більше, що одним з них був рідний брат Максимової матері Іван Сенишин, відомий бандерівець, здається, навіть член так званого Головного проводу ОУН.\nІ ось раптом йому дзвонить син Івана Сенишина й повідомляє, що батько позаторік помер і просив перед смертю відвідати родичів, поновити з ними стосунки.\nПотім це виявилось чистою брехнею: не такий був чоловік Іван Сенишин, щоб навіть на смертному одрі думати про родичів на Радянській Україні. Стосунків з сестрою він не підтримував навіть у Львові, де вони мешкали на одній вулиці, більше того, ненавидів її за те, що вийшла заміж за східняка. Просто Юрієві потрібен був привід для візиту до двоюрідного брата.\nЗустріч відбулася наступного дня. Юрій притягнув мало не піввалізи подарунків: светр, якісь модні сорочки й краватки. Виявляється, звідкись він дізнався, що Максим закінчив факультет журналістики, працює у видавництві, читав першу кузенову збірку оповідань і був про неї високої думки. Кому не приємна похвала, та ще й від людини, котра не має до літератури ніякого відношення — комерсант і власник ресторану, а от, виявляється, читає, і не тільки він один: там, у Мюнхені, вважають Максима Рутковського перспективним літератором, одним з найталановитіших серед молодих.\nВони випили кілька чарок, хміль трохи вдарив у голову Максимові, й стіна відчуження, яка весь час стояла між ним і цим зовсім незнайомим чоловіком, потроху почала зникати. Що з того, що бачаться вперше в житті? Вія чув про Юрка від матері, десь збереглося його фото: три–чотирирічний хлопчина в береті з помпоном, і шкода, що мати не дожила до цього дня, пораділа б тепер, зустрівши племінника.\nЮрій засидівся у Рутковського до пізнього вечора, давно вже спорожнили пляшку горілки з перцем, Максим хотів витягнути ще одну, та кузен відмовився — він зажадав кави, слава богу, кава в Максимовій холостяцькій квартирі знайшлася, вони вмостились у фотелях біля журнального столика, закурили, помовчали трохи, і Юрій якось одразу, без вступу запитав, скільки грошей одержав Максим за свою першу книжку.\nРутковський почав пояснювати тонкощі гонорарної політики, однак Юрія вони зовсім не цікавили, нарешті він усе ж випитав у Максима суму, невдоволено поплямкав губами й заявив, що на Заході можна було б одержати…\nПравда, він не сказав, скільки саме, та пояснив, що людина з Максимовими здібностями могла б за кілька років стати заможною, і, якби кузен погодився…\nСенишин не договорив, ковтнув кави й глибоко затягнувся сигаретним димом.\nМаксим зрозумів Юрія й зареготав. Йому справді стало весело — це ж треба, запропонувати таке. Максимові Рутковському!\nАле якесь чортеня вселилося в нього, зрештою було цікаво, як поведеться далі кузен, і він запитав, що саме має той на увазі.\nСенишин подивився на Максима пронизливо й пояснив, що він зовсім не жартує: може, кузен чув про існування радіостанції “Свобода”? То можна було б влаштуватися туди, є знайомі. Він, Юрій, глибоко вірить у літературний хист двоюрідного брата, а де, як не на Заході, створено всі умови для самовираження, для розкриття таланту?\nМаксим посміхнувся іронічно. Він уже чув такі розмови, його нудило від них, бо він добре знав, чим і як живиться талант і що виходить, коли письменника відірвати від рідного грунту. Але як недбало, заклавши ногу на ногу, сидить цей мюнхенський ресторанний власник, як тримає випещеними пальцями з кількома перснями чашку кави — певно, ці персні уособлюють для нього смисл життя, є якимсь мірилом справжньої респектабельності. А от він, Максим, не має жодного персня, либонь, не матиме, і не страждає від цього, навпаки, йому легше жити без перснів. Для чого йому золото, ресторан, багатокімнатна квартира чи навіть цілий будинок, коли найкраще почувається він у себе вдома, звідки видно Дніпро й лавру, коли бракує йому тільки великого письмового стола, справді великого, на якому помістилося б багато книжок і різних паперів, — він любить, коли його оточують книжки, от тільки, на жаль, таких столів тепер не продають…\nІ Максим запитав у Юрія, чи можна там, на Заході, придбати великий письмовий стіл?\nСенишин знизав плечима: до чого тут стіл, ідеться про серйозні справи, а Максим наче нічого не розуміє… Але, дізнавшись нарешті, що саме має на увазі кузен, зареготав весело й пообіцяв подарувати стіл на півкімнати, й не тільки стіл, а ще й справжні шкіряні фотелі — йому буде приємно це зробити, бо він розуміє, якої підтримки потребує талант, особливо попервах.\nЮрій казав це так, ніби між ними про все вже домовлено, і Максимові залишається тільки сісти в міжнародний вагон чи замовити квиток на літак — і завтра в Мюнхені, у вільному світі: за великим столом, до якого приставлено справжні шкіряні фотелі…\nГлянувши на годинник, Юрій підвівся: він звик лягати об одинадцятій, а ще треба доїхати до готелю. Розуміє, що Максимові слід обміркувати його пропозицію, що не так-то й просто порвати з усім близьким і дорогим, усталеним життям, однак такий шанс трапляється раз і не скористатися з нього може тільки… Мабуть, хотів сказати “останній дурень”, проте висловився дипломатично: людина, яка не відчуває перспективи.\nСенишин пішов, а Максим ще довго сидів над недопитою чашкою кави, крутив її в долонях, і на душі було бридко. Потім кинув погляд на Юркові дарунки — светр і краватки, загорнув у газету, вирішивши завтра ж повернути назад. Певно, Сенишин вважав їх завдатком за майбутню службу, так само, як і письмовий стіл з фотелями…\nАле навіщо все це йому? Має ж свій ресторан, робить свою комерцію, казав, нічого не потребує, живе в достатку — невже справді так турбується про долю свого родича?\nЯкий родич, хай йому біс — зірвався на ноги Максим і підфутболив люто газетний згорток з дарунками — бандерівський годованець, та й годі, недаремно ж кажуть: яка пшениця, така й паляниця!\nЦей вибух емоцій нараз остудив його. Прибрав зі столу, щоб ніщо не нагадувало про вечерю з мюнхенським гостем, відчинив балконні двері, провітрив кімнату й ліг спати під одним простирадлом: ніч була задушлива, на острові за Русанівською протокою витьохкували солов’ї так, що Максим довго перевертався на тахті, зачарований буйством пташиного співу, — невже в житті може бути щось краще?\nПоринаючи в сон, побачив величезний письмовий стіл, він весь час збільшувався, зовсім порожній, полірований. За ним сидів Юрій. Максимові хотілося перевернути стіл на Сенишина, однак забракло сил, тільки посунув трохи, а Юрій посміхався самовпевнено й недбало, навіть глузливо. Це зовсім не сподобалося Максимові, він насварився на двоюрідного брата кулаком і почав казати все, що думає про нього: слів не добирав, але Юрій не ображався — сидів бундючний і нахабний.\nВранці, поголившись і обміркувавши на свіжу голову ситуацію, Максим не став дзвонити по залишеному Юрієм телефону, щоб домовитись про зустріч і віднести пакунок у подертій від удару ногою газеті. Натомість набрав номер Івана Каленика. Свого часу вони разом училися в університеті — Юрій на факультеті журналістики, Іван на юридичному, а тепер Каленик працював у Комітеті державної безпеки. Максим не знав, чим там займається Іван, але цілком резонно вирішив, що Іванові зрештою видніше, і розповів про вчорашню розмову.\nКаленик вислухав, не перебиваючи, помовчав, потім попросив Максима трохи побути вдома і ні в якому разі не зв’язуватись із Сенишиним. Він подзвонив хвилин за двадцять і призначив Максимові побачення біля станції метро “Лівобережна”. Коли Рутковський дістався туди, то побачив Івана біля входу — Каленик посадив Максима в білу “Волгу” й повіз кудись на Першотравневий масив, де в одному з житлових будинків вони піднялися на третій поверх і зайшли до скромно вмебльованої квартири. Тут на них чекав немолодий уже чоловік з глибоко посадженими живими очима й м’ясистим носом. Він назвався Ігорем Михайловичем, відпустив Каленика, посадив Максима на диван, сам прилаштувався на стільці навпроти й попросив якомога докладніше переповісти розмову з Юрієм Сенишиним.\nСлухав, час від часу потираючи рукою роздвоєне підборіддя, слухав мовчки, ніяк не реагуючи на сказане, принаймні зовні. Коли Максим скінчив, ще раз енергійно потер підборіддя й мовив:\n— Ну, дядька вашого, Івана Сенишина, ми знали, а щоб синок!.. Зрештою, нічого дивного нема. Але я думаю ось про що: коли вже так агітують вас на ту “Свободу”, може, погодитесь?\nВидно, він прочитав на Максимовому обличчі таке, що одразу додав:\n— Ви не хвилюйтеся, справа ця довга й невідомо ще, як воно обернеться, проте й відрізати всі кінці не годиться. Пропозиція Сенишина, прямо скажу, спокуслива, нам у тому гадючнику своя людина не завадить, і, якщо зможете…\n— Ні, — відповів Максим категорично, — не зможу!\nІгор Михайлович блиснув на нього очима.\n— Надто швидка тепер молодь, — проказав осудливо, — ви й секунди не подумали. А вам уже за тридцять, час і розважливішим бути.\n— Але ж ви щойно самі сказали: гадючник. І хочете, щоб я…\n— Ми поки що нічого тут не вирішуємо. Думати будемо, й не тільки ми. Але братові своєму скажіть, що його пропозиція підходяща. Ясно?\nМаксимові далеко не все було ясно, він дивився у пронизливі очі літнього чоловіка, і ця розмова здавалася йому примарною, наче тривав ще сон з величезним столом; він потер чоло, ніби хотів упевнитися в правдивості, реальності всього, що відбувається. Мабуть, Ігор Михайлович зрозумів його, бо поклав важку долоню на коліно й додав:\n— Батько ваш у ці роки вже батальйоном командував.\n— Але ж потім…\n— Те, що сталося потім, зараз воду на наш млин ллє. Головне, ви все розумієте і образи в серці не носите. А ми на вас великі надії покладаємо.\n— Не знаю, що й відповісти.\n— А коли не знаєте, то слухайте мене…\nМаксим подзвонив Сенишину в другій половині дня. Вони зустрілися в Гідропарку, і Юрій розцвів у посмішці, побачивши на кузенові подаровані ним сорочку й справді гарну квітчасту краватку.\nВони гуляли по дніпровому березі, і Максим признався Сенишину, що ніч не спав, думаючи про його пропозицію. Чого б йому справді не прилучитися до благ Заходу? Чесно кажучи, єдине, що стримує його, — невідомість і побоювання одразу сісти на мілину. Ну кому потрібен початкуючий письменник, до того ж ліричного напрямку, іноді побутописець, як назвав його хтось із критиків? Проте, коли є перспектива одержати роботу і хоча б якась підтримка…\nІ ось вони зараз їдуть у Юрковому “мерседесі” мюнхенськими вулицями. Перший крок зроблено.\nПівтора місяця тому Максим Рутковський у складі туристської групи вилетів до Канади, де й заявив про своє небажання повертатися до Радянського Союзу. Звичайно, це викликало обурення в групі. На зустріч з ним приїжджав сам консул, радив Рутковському не робити дурниць. Однак Максим лишився непохитним: попервах, поки влаштувалися його справи, мешкав у дядька в Торонто, молодшого брата Івана Сенишина. Він емігрував сюди ще в тридцятих роках зі Львова й мав на околиці міста крамничку. Вона майже не давала прибутку, проте дядько якось зводив кінці з кінцями; зрештою, що йому, старому холостякові, треба: тепла постіль, обід і чарка віскі. На це вистачало, і дядько був задоволений. До рішення племінника він поставився негативно, і не тому, що якийсь час мав утримувати його, — просто знав, як важко тут вибитися в люди. Скільки міг, відраджував Максима, потім махнув рукою: ви молоді, вам видніше.\nГрошей на дорогу до Мюнхена у дядька не було, їх вислав Юрій Сенишин — звичайно, позичив, правда, не визначаючи строків повернення. Це влаштовувало Максима: якщо Юрій позичає гроші, сподівається на віддачу — отже, все йде нормально.\n“Мерседес” зупинився на тихій вулиці з дво- і триповерховими будиночками. Після заповнених машинами й людським натовпом проспектів, де, здавалося, рух ніколи не припинявся, тут було тихо, навіть якось патріархально, і Максим зрозумів, що Сенишин мешкає в комфортабельному районі. Та й котедж мав непоганий: червоної цегли, двоповерховий, може, дещо старомодний, та, певно, зручний — з широкими світлими вікнами й терасою на другому поверсі, що виходила до невеличкого садочка. Стара яблуня нахилила над нею свої віти.\nІванна поставила машину в гараж під будинком. Юрій стояв з Максимом на бетонованій доріжці з трояндовими кущами обабіч і всміхався трохи недбало, та за цією недбалістю вгадувалися торжество й навіть пихатість. Отак, мовляв, живуть у нас, це тобі не однокімнатна квартира, де й повернутися ніяк.\n— Гарно у вас, — підіграв йому Максим, — добре живеш, і мені подобається. — Не міг же він сказати, що знає, звідки в Юрія ця, як він назвав її, вілла, а також ресторан і рахунок у банку.\nБанда Івана Сенишина пограбувала кілька польських сіл на Ровенщині, а Зелений, як називався тоді Сенишин, добре знав, у кого водяться золото й коштовності. Була в Зеленого пошарпана непоказна валізка, з якою він ніколи не розлучався. Інші вивозили з розгромлених сіл підводами різні речі — Зелений не бруднив руки барахлом, був розумніший і спритніший за багатьох бандерівських ватажків.\nПісля війни він не кинувся в різні афери й фінансові комбінації, які довели його дуже самовпевнених, та не зовсім кмітливих колег по ОУН до повного фінансового краху. Ні, Іван Сенишин не поспішав, придивлявся, вивчав кон’юнктуру, потім придбав ресторан, нарешті і цей двоповерховий котедж, котрий муляв очі самим Бандері й Стецьку.\nЮрій зачинив ворота, ще раз пройшовся по бетонованій доріжці, не втримався, щоб не похвалитися:\n— Хотіли купити Іванні “фіата” чи “фольксвагена”, та нема де поставити. Гараж розширити неможливо, а кидати тут, щоб стовбичив під вікнами… Колись, може, придбаємо просторішу оселю…\nМаксим хотів запитати, навіщо їм, бездітним, просторіша оселя, однак змовчав. З гаража вийшла Іванна, на обличчі в неї також була написана цікавість, і Максим поспішив задовольнити її.\n— У вас чудове гніздечко, — мовив, — і я ніколи не думав…\n— Оці троянди, — перебила його Іванна, — Юрій привіз із Швейцарії. Гляньте, який колір і яка форма квітки!\n— Незрівнянно! Ніколи не бачив таких навіть у Київському ботанічному саду.\nІванна покрутила брелком з автомобільними ключами.\n— У Києві є ботанічний сад? — запитала недовірливо.\n“Твій Мюнхен — провінція у порівнянні з Києвом”, — подумав Максим, проте нічого не сказав.\nЮрій усе-таки щось побачив на його обличчі, бо відповів поблажливо:\n— Я ж розповідав тобі, люба: Київ — сучасне європейське місто, і, я вважаю, одне з найкрасивіших.\nВін підхопив Максимову валізу й попрямував до дому ще однією бетонованою доріжкою, котра наче уособлювала міць і респектабельність цієї оселі.\nКотедж виявився досить просторим: на першому поверсі були велика вітальня, їдальня й кухня, на другому — кабінет Юрія й дві спальні, одна з яких призначалася Рутковському.\nДізнавшись, що Максим пообідав у літаку, Іванна, не криючись, зраділа. Пояснила, що постійної служниці не тримає, навіть для них це дорого, господарство доводиться вести їй самій, розраховуючи тільки на допомогу жінки, яка приходить тричі на тиждень. А сьогодні ввечері збереться невеличке товариство, й займатися обідом їй просто ніколи.\nМаксимові справді не хотілося їсти, до того ж переліт з Канади трохи вибив його з колії — бажав усамітнитися, та й вечірній костюм, зім’ятий у валізі, не завадило б випрасувати. Озброївшись праскою, піднявся до спальні.\nКімната сподобалася Максимові: виходила вікном на терасу, й до яблуневих гілок можна було дотягтися рукою. Постояв трохи, розглядаючи сад, точніше садочок — півдесятка дерев і якісь кущі попід металевою сіткою огорожі, за нею знову дерева й майже така ж, червоної цегли вілла, однак з вужчими вікнами — ціла вулиця чимось схожих один на одного і водночас різних будинків, квартал, де мешкали люди заможні: не мільйонери, банкіри чи власники великих підприємств, а середні буржуа, професори, відомі актори, журналісти й письменники.\nВипрасувавши костюм, Максим поголився і прийняв душ. Вийшов з ванної, переклав речі з валізи до шафи. Мав ще дві вільних години, хотів попросити в Юрія якусь книжку, однак чомусь не бажав нікого бачити: простягнувся на ліжку й непомітно заснув. Не думав, що засне, та сон зморив його за кілька хвилин, був він легкий і прозорий, немов зовсім і не сон, а так, випадкове забуття, наче тоненький срібний дощик з ялинки, коли немов спиш, та все бачиш і все чуєш — дивне відчуття спокою і давно забутої дитячої радості.\nПрокинувся Максим швидко, але не підводився, лежав, не в змозі розлучитися з навіяними сном враженнями. Справді почувся зовсім ще маленьким хлопчиком, який спить в одній кімнаті з новорічною ялинкою: варто повернутися, й він побачить її, дивовижну красуню з тонкими нитками срібного дощику — навіть запахло глицею, і це відчуття було настільки реальним, що Максим сів на ліжку й огледівся.\nАле у вікно зазирали віти яблуні з зеленими ще плодами, за домом, натужно ревучи мотором, проїхав важкий грузовик, а з першого поверху долинув тонкий голос Іванни, котра чогось вимагала від Юрія.\nМаксим зиркнув на годинник. До визначеного Іванною часу лишалося хвилин сорок, і слід було поквапитися. Надів білу лляну сорочку, приміряв краватку-метелик, трохи подумав і поміняв на звичайну: метелик надавав би йому якоїсь претензійності, а він хотів цього вечора нічим не вирізнятися — адже Юрій сказав, що має бути Джек Лодзен, один з керівників “Свободи”, і від того, яке Максим справить на нього враження, залежить дуже багато.\nІванна і Юрій, обоє в цератових фартухах, метушились у вітальні.\nМаксим чекав побачити великий стіл, заставлений посудом з різними наїдками — коли очі розбігаються від безлічі страв; а тут на столі стояли тарелі з маленькими бутербродами, і все. Пляшок, правда, було багато і різних, таких напоїв Максим і не бачив, проте всі ці джини й віскі треба ще чимось закушувати!..\nТак і не вирішивши для себе цю проблему, Максим голосно кахикнув. Іванна озирнулася, зміряла його оцінюючим поглядом і запитала:\n— Костюм купували в Канаді?\n— Шив у Києві.\nЗупинилася й роздивилася Максима уважніше.\n— Непоганий кравець, — винесла присуд. — І ви дозволяли собі носити не готовий одяг?\n— У мене такий зріст…\n— Але ж це дуже дорого!\n— Мій бюджет витримував.\n— Дивно. Навіть Юрій купує готові костюми; оце тільки вечірні… — Нараз заклопоталася. — Переодягайся, любий, бо все вже готове. — Вона з гордістю огледіла тарілі з бутербродами й лишилася задоволеною. — Оливки, принеси ще оливки з холодильника.\nЮрій приніс оливки й пішов, а Іванна скинула фартух — вона вже одягнулася: була у довгій вечірній сукні з напівоголеною спиною, раніше Максим бачив такі сукні на жінках тільки у фільмах, іноді — на естрадних актрисах, але отак от близько біля себе і на знайомій — школи.\nВ очах у Іванни з’явились грайливі бісики, вона одразу збагнула, що сподобалася Максимові, либонь, це тішить усіх жінок у світі, без винятку, тож повернулася навмисно так, щоб цей довготелесий і зовсім що не зрозумілий для неї молодик добре бачив усі лінії її напівоголеного тіла, не без задоволення вловлюючи ознаки збентеження на його обличчі. Добре знала: якщо бентежиться, значить, вона не байдужа йому, а чомусь оце — не бути байдужою — мало значення. Може, тому, що в її домі це був перший чоловік з далекого й незбагненного Сходу, де народилися її батьки, і який вважався її вітчизною, а може, все було значно простіше: їй сподобався цей молодик з широко поставленими, трохи здивованими й допитливими очима.\nЛукаво зиркнувши на Максима, Іванна пішла, погойдуючи стегнами, й поставила платівку із записами оркестру Поля Моріа — срібну прозору музику, котра завжди збуджувала її й навіювала якісь неясні бажання.\nПолилася повільна мелодія, Іванна взяла два келихи й налила на денця чогось золотавого, подала один Максимові й промовила:\n— Я хочу випити за вас і за те, щоб вам повелося добре! — Вона ковтнула з келиха, блиснула очима й додала: — Мені приємно бути з вами…\n— Ніколи не думав, що маю таку чарівну родичку, — цілком щиро відповів Максим. — Бачив ваше фото в Юрія, але дійсність!.. Мистецтво завжди намагається прикрасити людину, та маємо той щасливий випадок, коли все навпаки.\n— Ось і наговорили одне одному компліментів. — Іванна допила віскі й поставила келих. — Сподіваюсь, ми будемо друзями.\nСказавши це, вона глянула на Максима сухо й насторожено, і того вразила моментальна метаморфоза, яка відбулася з цією жінкою: здавалося, зовсім розтанула й потяглася до нього з відкритою душею, а за хвилину чи навіть менше замкнулася в якійсь шкаралупі й насварилася звідти гарним пальчиком з довгим відполірованим нігтем.\nА оркестр Поля Моріа дзвенів сріблом, збуджував, скоро мали прийти гості, й Максимові зробилося трохи тривожно, як завжди буває перед невідомим, — адже сьогодні йому доведеться мати іспит…\nРутковський давно вже чув це прізвище, бачив навіть портрет полковника Лодзена, зроблений, правда, з не дуже якісної любительської фотографії: Джек Лодзен серед працівників радіостанції “Свобода” — усміхнений, самовпевнений, зухвалий… Полковник розвідки, з ним жартувати не можна, і від сьогоднішнього вечора залежить дуже багато, якщо не все.\nМаксим згадав Ігоря Михайловича, його пронизливі очі, високе лискуче чоло, звичку потирати тильним боком долоні роздвоєне підборіддя. Вони з Ігорем Михайловичем працювали цілий рік, і, здається, не було запитань, на які б він, Максим Рутковський, не зміг відповісти. Однак він знає також (Ігор Михайлович акцентував на цьому), що в Мюнхені може виникнути багато непередбачених ситуацій, до цього треба бути готовим, і від його, Максимової, реакції, гостроти мислення, зібраності й волі залежатиме успіх так гарно задуманої справи.\nЗадзеленчав дзвінок, Іванна визирнула у вікно, сплеснула в долоні й вигукнула радісно:\n— Стефанія приїхала! Я певна, Максиме, що Стефа сподобається вам.\nІванна вперше назвала Рутковського по імені, це могло нічого не означати, та все ж було приємно Максимові: він теж визирнув у вікно й побачив під віллою пошарпаного синього “фольксвагена”, а біля хвіртки високу біляву дівчину.\n— Ворота, відчиніть їй ворота, — скомандувала Іванна й підштовхнула Максима до дверей.\nРутковський слухняно пішов відчиняти ворота — зрештою, не тільки тому, що цього вимагала Іванна, блондинка з “фольксвагена” одразу сподобалась йому: висока, тоненька й вродлива, у зеленій сукні, і рука, якою вона нетерпляче тиснула на кнопку дзвінка, була також довга й тонка.\nПобачивши Максима на ганку, Стефанія втупилася в нього з цікавістю. Дивилася, як простує до воріт, як відчиняє їх. Мовчки повернулася до машини, загнала впритул до гаражних дверей, вийшла й зачекала, поки Максим замкне ворота. Сама підійшла до нього, подала руку й зазирнула у вічі.\n— Стефанія Луцька, — назвала себе. — А ви Рутковський? Кращий, ніж я гадала.\nМаксим знизав плечима. Він ніяк не міг визначити, якого кольору в Стефанії очі: спочатку видалися зеленавими, та, мабуть, це колір сукні відбився в них, бо обпекла глибокою блакиттю, навіть синню.\nСині очі, біляве волосся до плечей, він думав — фарбоване, виявилось — зовсім натуральна блондинка, висока, довгонога і з видовженим обличчям. Сама вся якась видовжена, трохи різкувата в рухах і надто енергійна як на блондинку: он як упевнено підіймається сходами, зовсім по-чоловічому, а підбори заввишки з палець.\nНараз озирнулася, перехопила Максимів погляд, певно, прочитала в ньому щось приємне для себе, бо всміхнулася ледь помітно самими куточками губів.\nГості почали з’їжджатися одразу, з німецькою пунктуальністю, хоч німців серед них, як устиг помітити Рутковський, не було.\nПодружжя Сенькових — приблизно ровесники Сенишиних і, судячи з усього, їхні приятелі, потім сивий дід років сімдесяти з маленькою й худорлявою бабусею. Юрій чомусь не назвав їхні прізвища, відрекомендувавши тільки як пана Андрія і пані Юлію, давніх друзів батька. Ще якась пара середнього віку, котра одразу взялася до пляшок і бутербродів.\nПан Андрій, настовбурчивши сиві вуса, затиснув Максима в кут і, поблискуючи прозорими від старості очима, почав розпитувати про Львів. Виявляється, він учився у львівській гімназії, а сам родом з Бучача на Тернопільщині. Гарна була гімназія, на початку вулиці Зеленої, кажуть, тепер позакривали гімназії, зробили освіту на одну мірку для всіх, а хіба це правильно? Колись у гімназії не допускали бидла, і він, пан Андрій, глибоко переконаний, що освіту мають діставати вибрані, нащо вчити дітей хлопів, нехай працюють, їх треба навчити рахувати й розписуватись — елементарна початкова освіта, й ніхто не сміє заперечувати проти цього.\nВдачу пана Андрія добре знали в домі Сенишиних: фактично його не цікавив Львів, знайшов свіжу людину, якій міг повідати свої найсокровенніші і, як вважав, вагомі думки. Підійшов Юрій і зробив спробу визволити Рутковського. Пан Андрій досить неввічливо відсторонив його: мовляв, прошу не заважати, чоловік нарешті потрапив до вільного світу, його треба просвіщати, а коли ще він зможе прилучитися до такої духовної скарбниці?\nПан Андрій розмахував руками й бризкав слиною, він був схожий на старого облізлого кота, і справді, очі мав круглі, зелені й прозорі, зовсім котячі, і вуса були котячі, здавалося, зараз вигне спину й засичить сердито й нахабно, як кіт на маленького собаку, котрий насмілився порушити його спокій. Та коли Юрій рішуче перехопив його руку, одразу знітився. Посміхнувся догідливо, відступив, вибачаючись і прохаючи дозволу побалакати потім, бо йому конче треба погомоніти з людиною, яка недавно бачила Львів.\n— Приймаємо їх заради пані Юлії, вона няньчила І ванну, а так би… — невдоволено пробуркотів Юрій собі під ніс. — Бігає десь кур’єром…\nНараз Юрій взяв Максима за лікоть і стиснув легенько, проте багатозначно: в дверях вітальні з’явився чоловік у темному костюмі, худий, горбоносий, з високим чолом, усміхнений і самовпевнений; тримався він вільно й невимушено, певно, звик триматися так у будь-якому товаристві — звичка чи манера, котру мають люди незалежні й наділені владою.\n— Пан Лодзен, — назвав його Максимові Юрій.\nВсе ж, незважаючи на те, що Лодзен був високий і, мабуть, звик дивитися на людей згори вниз не тільки в переносному розумінні, йому довелося підводити на Рутковського очі — Максим був на півголови вищим. Це сподобалося Лодзенові, чи він вдав, що сподобалося: ляснув Рутковського по плечу й мовив невимушено:\n— Гарний хлопець, я й не думав, що побачу такого.\nВін розмовляв українською. Для Максима це не було несподіванкою: Ігор Михайлович попереджав, що Лодзен володіє українською, здивувало те, що говорив полковник зовсім без акценту, власне, так, як говорять на заході України.\n— Дуже приємно чути це саме від вас, — Максим вирішив не гратися з Лодзеном у піжмурки, — бо Юрій сказав, що від вашої думки про мене залежатиме моя подальша доля.\n— Не зовсім так, але в принципі інформація правильна.\n— Тоді мені ще більше хочеться сподобатися вам.\n— Перше враження позитивне, — розтягнув уста в усмішці, та зморшка на переніссі не розгладилася, і очі зовсім не всміхалися. — Вип’ємо? Я — віскі, а ви?\n— Спробую також.\n— Правильно, — схвалив Лодзен, — від горілки доведеться відвикати. Не завжди буває, і дорогувато.\nВін налив по півсклянки, кинув льоду собі й Максимові, потягнув його до дивану в кутку вітальні. Ковтнув віскі, запитав:\n— Отже, хочете до нас?\n— Мене так орієнтував Юрій. Та, коли є якісь заперечення, сподіваюсь…\n— Цікаво, на що ж ви сподіваєтесь?\n— Я знаю англійську й трохи німецьку. І в мене вийшла книжка…\n— Читав… — Лодзен скептично стиснув губи. — Вважаєте, що зможете видаватися?\n— Невже в Німеччині немає шанувальників літератури?\n— Власним коштом! — підвів пальця Лодзен. — Поки у вас нема імені, можете видаватися лише власним коштом. Якщо маєте гроші.\n— Звідки ж у мене гроші?\n— Треба заробити.\n— Я не звик байдикувати.\n— Це добре, нероб не тримаємо. А головне: нам потрібні свої люди, і те, що ви родич Сенишиних, — не остання справа. Правда, кажуть, ваш батько був червоним полковником?\n— У війну командував дивізією. — Рутковський був готовий до цієї розмови, — На жаль, я не пам’ятаю батька: у п’ятдесят першому його арештували — коли мені було тільки два роки. Так і не довелося побачитись…\n— За що? — Лодзен пильно глянув на Максима. — За що арештували батька?\n— Неправдиве обвинувачення… — Максим знав, що на батька доніс його підлеглий, підла душа, нездарний чоловік, якому полковник Рутковський заважав робити кар’єру. Згодом батька посмертно реабілітували, але тепер треба було використати цю історію. — Потім мати одержала документ з реабілітацією. Проте кому від цього легше? Батькові? Мені?\n— Здається, ви закінчили факультет журналістики?\n— На що сподівалися?\n— Вся преса на Україні під контролем комуністів, а ви, припустимо, їх ненавидите…\n— Ось ви про що! Чесно кажучи, коли вступав до університету, про це не думав… Ну, а потім… Знаєте, як буває?.. У газету не пішов, засів у видавництві редагувати книжки. Сам писав потроху. Ліричні новели, образки. Далі від політики.\n— У нас це не пройде.\n— Не знаю, чи зможу.\n— До речі, з університету ви одразу пішли до видавництва?\n— Мав призначення до районної газети, та вдалося відкараскатися. Трохи побайдикував, поки влаштувався.\n— Як потрапили до туристичної групи? Адже всіх перевіряють!\n— Вас могли не пустити: син репресованого.\n— Батька реабілітували.\n— Все одно, таким не вірять.\n— Бачите, повірили… — Рутковський нараз зареготав. — На свою голову… Уявляю, яка там зараз паніка! У видавництві тільки й розмов про мене. Лають, оголошують анафему…\n— Невже? А що таке анафема?\n— О, найбільше церковне прокляття.\n— Вас проклинають у церкві?\n— Фігурально кажучи.\n— Це має значення для моєї кар’єри?\n— Тоді ні.\n— А якби мало?\n— Ви питаєте, як духівник.\n— А я і є тепер ваш духівник. — Лодзен нахилився до Максимового вуха, прошепотів: — Усі ваші гріхи мені відомі, можете покаятися, поки не пізно.\n— Грішний, святий отче! — жартівливо склав долоні Максим. — І прошу помилування.\nТа Лодзен не сприйняв жартівливого тону. Де й ділася його зовнішня простакуватість, очі нараз потемнішали й свердлили Максима.\n— У вас ще є час, — сказав він тихо, — так, є час відкритися й зізнатися, від чийого імені ви ведете гру.\n“А ти, голубчику, не такий уже й розумний, — подумав Рутковський. — Прямолінійно працюєш”.\n— Думаєте, мене сюди послали? — запитав він, дивлячись просто у вічі Лодзенові.\n— Не думаю, а знаю.\n— Радий за ваших інформаторів.\n— Так, наші служби ще вміють працювати.\n— Невже ви вважаєте, що, коли б мене справді послали, я б отак просто зізнався вам?\n— Я ж сказав: ми знаємо все.\n— Дурниці якісь! — підвищив голос Рутковський. — Пробачте, ви говорите дурниці. Я міг послати Юрка під три чорти одразу, розумієте, одразу, коли він приїхав до мене в Київ, побігти до держбезпеки, заявити, наробити шелесту. А я тут же погодився на його пропозицію — гадаю, це вам відомо?\n— Якби не було відомо, дідька лисого розмовляли б з вами. Але чому ви тягнули цілий рік?\n— А кажете, добре поінформовані. Наче я мав поїхати з Києва до Житомира… Ви знаєте, скільки коштує путівка до Канади? Мабуть, вам відомо також, скільки одержує редактор видавництва… Далі, поки цю путівку дістанеш… Зрештою, пане Лодзен, я не набиваюся до вас… Чесно кажучи, стиль роботи ваших працівників дуже прямолінійний і не зовсім імпонує мені.\n— Ого! — Лодзен рішуче поставив склянку. — І що ж вас не влаштовує?\n— А те, що багато ваших коментаторів ні біса не розуміють у радянській дійсності. — Максим вирішив піти ва-банк: до речі, воші з Ігорем Михайловичем передбачили й такий варіант. — Відстали й діють печерними методами, не враховуючи змін, які відбуваються на Україні щоденно. Зрозумійте, щоденно, і я не боюсь цього слова. Кому потрібні зараз фашистські гасла? З вас тільки сміються…\n— Прошу не забуватися! — раптом почервонівши, вигукнув Лодзен. Луцька, яка сиділа поруч, здивовано озирнулася на нього, проте полковник і без того одразу збагнув, що передав куті меду. Він підняв склянку, подивився крізь неї на світло й заговорив уже спокійніше: — Сміються, кажете? З чого, прошу я вас?\n— Я ж кажу, з фашистських гасел. А зараз треба діяти, якщо хочете, делікатно. Грати треба, пане Лодзен, грати на людських почуттях.\n— Е-е, — скривився полковник, — не зовсім це мені подобається. Хай будують передачу на чому хочуть, на фашизмі, чортові й дияволі, аби проти комунізму. Хоча, — він відставив склянку, — раціональне зерно у ваших словах є, і їх слід обміркувати. А сьогодні досить про справи. Матимемо ще час побалакати про них, вип’ємо, мій молодий друже, давайте вип’ємо коньяку, у пана Юрія бувають гарні коньяки.\nЛ одзен обійняв Максима й повів до столика з напоями. Юрій помітив це одразу, хоч і вдавав, що цілком зайнятий розмовою із статечним чоловіком у бездоганно пошитому вечірньому костюмі. Вони з Сенишиним підвелися одночасно й також підійшли до столика.\nВидно, Лодзен знав статечного чоловіка, бо, потиснувши йому руку, запитав:\n— Пан усе ще працює на ниві народної освіти?\n— То, прошу вас, є моє покликання.\n— Чи не міг би пан підготувати цикл лекцій з історії України для нашого радіо?\n— Вважатиму за велику честь.\n— Тоді прошу зателефонувати на тому тижні панові Кочмару, я попередньо домовлюся з ним.\nСтатечний чоловік розцвів у догідливій усмішці — видно, Лодзенове замовлення справді мало для нього значення. Підняв келих, почав мало не патетично:\n— Прошу випити за вельмишановного пана Лодзена, нашого годувальника…\n— Хвилинку, — рішуче перебив його полковник, — я пропоную випити за нашого молодого друга, який не зупинився ні перед чим, щоб опинитися в цивілізованому світі, — заради нього ми зібралися тут, і я вітаю пана Максима Рутковського!\nЮрій ледь помітно штовхнув Максима в бік, даючи зрозуміти, наскільки важливий для нього цей Лодзенів тост. Рутковський і сам догадувався про це: шанобливо вклонився полковникові й відповів:\n— Для мене сьогоднішній день, як сон, панове, їй богу, іноді здається, що сплю й ніяк не можу до кінця усвідомити реальності.\n— Звикнете, — запевнив статечний чоловік, — людина швидко до всього звикає, особливо до гарного. Я заздрю, що у вас усе попереду. — Він почаркувався з Максимом — вилощений, елегантний, свідомий своєї значущості. Обернувся до Сенишина. — Прошу представити мене братові, — попросив.\n— О боже, вибачте, зовсім закрутився. Максиме, познайомся з нашим визначним культурним діячем паном професором Данилом Робаком, автором численних і вагомих історичних праць. Сподіваюсь, ти чув про нього?\nРутковський підвів очі на пана Данила. Не зовсім чемно зміряв його поглядом з ніг до голови. Певно, Робак зрозумів це як вияв визнання й шаноби, бо всміхнувся підбадьорливо.\n— Мені дуже приємно, — мовив.\nМаксим відступив на крок.\n— Я чув про пана Данила Робака, — відповів. Справді, він не тільки чув про нього, а й бачив документи, читав свідчення про кривавий бешкет банди сотника Данила Робака на Дрогобиччині влітку сорок п’ятого року.\nІ ось цей бандит стоїть перед ним із склянкою у випещених пальцях, усміхається, чекаючи схвальних слів од Максима, — пан професор, кат і вбивця…\nАле не дочекаєшся ти жодного слова.\nТобі б стояти зараз перед судом, чи краще вивести тебе на майдан біля церкви в Галаганах, подивилися б на тебе жінки закатованих, розірвали б на шматки пана визначного культурного діяча в бездоганно пошитому вечірньому костюмі.\nМаксим ковтнув коньяку, все ще не зводячи очей з Робака. Той випив також і щось запитав у нього: Рутковський бачив, як ворушаться в пана професора губи, однак не чув ні слова — так зримо уявив собі ту ніч у сорок п’ятому.\nКаталог: Sambuk Rostyslav\nВасиль Биков. Круглянський міст. Повісті. Зміст. Прорив до правди (післяслово) круглянський міст Пастка 78 «Покохай мене солдатику»\nБез творчості Василя Викова сьогодні неможливо уявити не тільки сучасну білоруську літературу, а й широкі розлоги європейського І...\nДмитро білоус. У назвах міст І сіл слова\nМета: вдосконалювати навички свідомого виразного читання; розширити знання дітей про творчість Дмитра Білоуса; розвивати зв’язне...\nЧим відрізняється сучасне вбрання від одягу 18 ст.? Виконайте останнє завдання на с\nМихайло Коцюбинський «Тіні забутих предків». Єдність буття, природи І людини. Мета: ознайомити учнів із змістом повісті «Тіні забутих предків»\nМета: ознайомити учнів із змістом повісті «Тіні забутих предків», розкрити фольклорні джерела повісті,загальнолюдські проблеми в...\nЗнати зміст повісті “Тіні забутих предків”, аналізувати образи Марічки та Івана, розкрити пантеїзм світобачення героїв, виражений...\nПроблематика твору, соціально-історична зумовленість, персонажів неоднозначність образу Гобсека. Художні особливості повісті «Гобсек»....\nАндрій Чайковський. Біографічний нарис про письменника. Відтворення історичних подій у повісті «За сестрою»\nМенника, з’ясувати історичну основу повісті; збагачувати словник учнів, розвивати логічне мислення, вміння грамотно висловлювати...


Вітання від новоствореного радіогуртка |\nВітання від новоствореного радіогуртка\nГоловна › Новини › Вітання від новоствореного радіогуртка\nСьогодні розпочалась третя зміна в оздоровчому таборі “Бригантина”.\nПриїзд дітей, розміщення в загонах, нові знайомства та старі друзі…\nРадо вітає адміністрація та висококваліфікований педагогічний персонал відпочиваючих. Одразу ж розпочинається повноцінна робота табору. І фішка Бригантини – гуртки, в яких займається протягом 3-х тижнів табірної зміни більшість відпочиваючих.\nПершим свою роботу розпочав нещодавно створений в таборі радіогурток.\nЛедве змогла вмістити робоча кімната гуртка всіх бажаючих займатись. Запрошувались на гурток діти віком 14-17 років, але насправді дуже активно відвідували гурток і молодші діти (12-13 років).\nПриємно, що більшість присутніх вже знали про роботу цього гуртка ще до приїзду в табір з новини, розміщеної на сайті Бригантини та кіровоградського обласного радіоклубу.\nДо речі, значна частина відпочиваючих обирає відпочинок саме в нашому таборі щоб займатися гуртковою роботою, а в нашому таборі просто неймовірна кількість цікавих гуртків.\nВ минулому році в Кіровоградській області функціонував лише один радіогурток (м. Помічна). Неймовірно приємним стало те, що діти обізнані з радіотехнікою. Хтось складав радіосхеми радіоконструктора, в когось тато чи дідусь займаються радіоаматорством. В одного гуртківця тато – радіоінженер, в іншої – радіотелемайстер.\nДіти висловили побажання і після закінчення відпочинку вивчати радіотехніку, тому робота, розпочата кіровоградським радіоклубом (чому не обласним департаментом освіти?) по відновленню в області дитячих радіогуртків та колективних радіостанцій є дуже актуальною.\nПопереду три тижні роботи табору. Діти починають занурюватися в цікавий світ радіотехніки та коротких хвиль, і ми прикладемо всіх зусиль, щоб те, про що вони дізнаються та чого вони навчаться на гуртках в таборі буде не лише яскравим спогадом про проведений в наш час, а знадобиться їм в житті.\nКЕРІВНИК КЛУБУ РАДІОАМАТОРІВ ЛЕЛІКОВ ВОЛОДИМИР ВАСИЛЬОВИЧ


Подружжя львівських пенсіонерів знайшли мертвими у власній квартирі » Львівські новини від "МБ"\n18 жов 09:50Новини Львів / Ситуації\nУ суботу, 16 жовтня, двоє львів’ян загинули ймовірно через отруєння чадним газом. Тіла чоловіка та жінки знайшли у їхній квартирі на вул. Ярослава Мудрого.\nПро загибель від чадного газу повідомив департамент з питань цивільного захисту ЛОДА — пише ZAHID.NET.\nУ Львові молода пара загинула від чадного газуУ Львові троє дорослих і дитина отруїлись чадним газомУ Львові чадним газом отруїлися двоє людейУ Львові через отруєння чадним газом помер 28-річний чоловікТроє мешканців Львівщини отруїлися чадним газом, один загинув