Радянський спосіб мислення заважає нам сприймати квартиру чи будинок як інвестицію\nМихайло Джамаль - наш клієнт і суспільно-активний підприємець. Переїхавши з Криму в 2014 році, він побудував у передмісті Києва "Кримський квартал" - комплекс, де придбали таунхауси волонтери, активісти і ветерани об'єднаних сил. Михайло розповів нам про важливість формування свого оточення, про свої нові проєкти, а також чому громадянська позиція - це рушійна сила нашого суспільства.\nМАРКЕТИНГОВА СТРАТЕГІЯ "КРИМСЬКОГО КВАРТАЛУ" ВИБУДОВУЄТЬСЯ НА ЕМОЦІЙНИХ МОМЕНТАХ\nДо 2014 року я жив у Криму. Переїхав до Києва одразу після початку анексії півострова Росією. Київ - близьке для мене місто: я тут навчався, маю тут багато друзів, і саме в Києві я робив свої перші кроки в бізнесі. Коли я переїхав, мав тверде переконання, що не хочу жити серед людей, яких не розумію. Так склалося у Севастополі: я думав, що знав, хто мої сусіди, а потім виявилося, що це люди, яким абсолютно неважливий розвиток, люди, які хочуть повернутися в минуле, і мені з ними точно не по дорозі. Тож у Києві у мене з'явилася мета створити собі комфортне оточення. "Кримський квартал" ми почали будувати у червні 2016 року, а відкрили для заселення у грудні. Я - егоїст і не приховую цього, тому я сам обираю собі сусідів. Ніхто із забудовників ніколи не пропонує відбору серед покупців нерухомості. Я часто відмовляв людям у купівлі житла, не раз це провокувало скандали у пресі. Критерії відбору такі: людина повинна бути українцем у своїх діях - не їздити в окупований Крим, допомагати армії, брати участь у громадських рухах і загалом всіляко сприяти збереженню і зміцненню нашої країни. До речі, мова спілкування людей нам абсолютно не важлива. Основне - це громадянська позиція.\nБАГАТО ЛЮДЕЙ РОБЛЯТЬ ДОБРО ТИХО\nМене дивує, коли публічних людей звинувачують у тому, що вони комусь допомагають нібито напоказ, для піару. Публічні волонтери - це хаби, що збирають і об'єднують тисячі людей для вирішення конкретного завдання. Головне, що людина розуміє, що відбувається у країні, вона активна і допомагає тим, чим може. Ми приймаємо до себе людей з цивільно-правовими цінностями, аналогічними нашим, - тих, хто переконаний, що все залежить тільки від них і ні від кого більше. Коли людина медійна і робить щось корисне, вона має про це розповідати, привертати увагу, показувати своїм прикладом, що це норма. Вважаю, будь-яка публічна людина повинна приділяти увагу соціальним питанням. Найбільші в світі меценати - мільярдери. Так, вони заробляють великі гроші, але при цьому не забувають про свою соціальну відповідальність. Адже якщо більше в тебе можливостей і що більше ти заробляєш, то більше часу і ресурсів повинен присвятити волонтерству. Я з кожного проданого будинку виділяю гроші на волонтерство і вважаю це нормою.\nУ США І В ЄВРОПІ ЛЮДИ КУПУЮТЬ ГОТОВІ КВАРТИРИ - З ОБРОБКОЮ І З МЕБЛЯМИ\nКоли ми починали будувати, ціна будинку з середньою комплектацією в "Кримському кварталі" становила 36 500 $ - це ціна однокімнатної квартири в спальному районі Києва.\nЗараз "Кримський квартал" заселений повністю: 30 будинків готові, заселені 25 будинків, в решті ще триває ремонт. Інфраструктури поки небагато: дитячий майданчик, спортивний майданчик, супермаркет, аптеки, приватні клініки. Служби доставки і таксі вже спокійно до нас їздять, бо це ближня зона Києва. Усі жителі мають персональний транспорт, але і зупинка маршрутки розташована в 500 м.\nБагатоквартирні будинки я терпіти не можу, вважаю, що вони некомфортні для життя. Я проти того, щоб найближчі до Києва села забудовували багатоповерхівками. Я розумію, що висотки сприяють розвитку інфраструктури і що попит народжує пропозицію, тому все, що я можу - протидіяти захопленню земель багатоповерхівками, купуючи землю і будуючи на ній невеликі будинки. Місце для будівництва я вибрав спочатку для себе: купив ділянку, побудував будинок, а потім поруч купив землю для бізнесу. Комплекс розташований на вулиці Кримській - це ми її так назвали: просто дуже переконливо попросили сільраду. За нашою ініціативою ще додали вулиці Севастопольську і Балаклавську.\nТаунхауси належать до категорії "А" за європейським стандартом енергоефективності та до "Е0" за екологічностю - це дуже хороші показники. У США такі будинки стоять 50+ років. Я не знаю, чи будуть вони служити так само, але, якщо подивитися на побудовані в нас 50 років тому будинку з цегли, впевнений, що ці будуть служити не гірше.\nКоли ви розглядаєте покупку будь-якої новобудови, то завжди розумієте, що вам ще купу грошей потрібно буде вкласти в ремонт. Він завжди ділиться на два етапи. Перший - базова комплектація: ви купуєте стіни з заведеними комунікаціями. Для цієї бази потрібно зробити дуже багато робіт, щоб довести до стадії чистової обробки. Другий етап - роботи під ключ з чистовою обробкою. 90% ринку пропонує при покупці базову комплектацію: ви отримуєте бетонні стіни з водою і опаленням, а далі вся розводка - це ваші проблеми. Ми ж запропонували за ті самі гроші комплектацію під чистову обробку - коли вже розведена електрика, вода, опалення, каналізація, вентиляція. Тобто покупець фарбує стіни, кладе плитку, натягує стелі, вішає світильники - і можемо заселятися. Крім того, ми почали пропонувати кілька дизайн-проєктів на вибір.\nПлощі будинків однакові, планування може варіюватися, а комплектацій ми пропонуємо три: база, під чистову обробку і під ключ. І всі останні будинки у мене придбані саме під ключ. Бо люди не хочуть морочитися з обробкою, а хочуть вибрати диван, ліжко і фіранки, і заселитися. Плюс до всього, це різні цифри - коли я роблю обробку, і коли людина сама собі робить, бо я купую у постачальника оптом, деякі матеріали замовляю прямо з заводу, і ціна, само собою, істотно нижче. Тільки в пострадянських країнах квартири продаються у стані так званої\nбудівельної готовності, натомість за кордоном люди в'їжджають в уже готові до життя приміщення. Сподіваюся, ми теж скоро прийдемо до цього.\nНАШІ ПОКУПЦІ - ДРУЗІ ТА ЗНАЙОМІ ДРУЗІВ\nУ нас працює сарафанне радіо. У моєму новому проєкті "Mallorn", який я почав торік, всього 13 будинків. З них заселені вже 2, продані 7. Там діє той самий принцип відбору мешканців, що й у "кварталі". Це гарантія дружної атмосфери.\nУ внутрішньому чаті мешканців "Кримського кварталу" щодня можна побачити фрази "Їду на Теремки, когось забрати?" або ввечері "Їду додому, комусь щось захопити в супермаркеті?" Недавно взагалі була історія: сусіди пишуть "Їдемо у відпустку, кому можемо залишити кота? Кот - діабетик. Хто вміє робити уколи? " Я вмію, це не проблема, приходив до нього робити уколи і годувати.\nНЕРУХОМІСТЬ - ЦЕ АКТИВ, ЯКИЙ МОЖНА СПОКІЙНО ПРОДАВАТИ І МІНЯТИ\nМи занадто вкорінюємося. Мені здається, люди не повинні жити поколіннями в одній і тій самій квартирі. Це радянський спосіб мислення, який заважає нам сприймати квартиру як інвестицію. У наш час можна бути мобільним: сьогодні ти живеш тут, а завтра продаєш житло і купуєш його в іншому місці, бо тобі так зручніше. Наприклад, як я це бачу: молоді люди, маючи 10 000 $, купують собі смарт-квартиру в розстрочку на 5 років. За 5 років вони її виплачують. Потім міняються життєві обставини - з'являються діти, наприклад. Ця квартира продається і купується щось більше. І так за необхідності людина збільшує або зменшує свою житлову площу.\nБанки не кредитують заміську нерухомість і приватні будинки, це недолік нашої системи. Але я даю покупцям розстрочку від себе: 60% перший внесок і розстрочка на період до року, в "Кримському кварталі" давав до трьох років.\nНаступним моїм проєктом планувався семиповерховий "Ай-Петрі" в Києві. Але пік падіння цін на квартирну житлову нерухомість припаде на вересень-жовтень, тому поки я не хочу так ризикувати і починати будівництво в місті. Тож поки планую починати "Херсонес" - невелике містечко окремо поставлених будинків, таунхаусів і дуплексів. Зараз веду переговори з кількома власниками земельних ділянок до 2 га.\nЗа освітою я юрист, і мені це дуже допомагає в житті. Я розумію важливість захисту своїх прав, особливо, прав на інтелектуальну власність. Першу торговельну марку я зареєстрував через Profitmark ще в 2006 році.


Коцарєв Олександр — Grynyov Art Collection\nЖивописець. Народився 11 березня 1955 року у смт Тьоткино Курської області у Росії. Закінчив Харківське художнє училище (1980; викладачі Ю. Киянський, П. Шигимага). У Харкові працював художником-оформлювачем на заводі тракторних двигунів (від 1984); завідувачем сектору реклами ХМ (від 1992). Співорганізатор мистецьких пленерів "Шляхами Васильківського" (від 2004).\nЧлен НСХУ з 2008 року. Учасник міських, обласних, всеукраїнських мистецьких виставок від 1985. Персональні виставки пройшли у с. Пархомівка (1992), у Харкові (2005). Майстер реалістичного пленеризму. Основний жанр – пейзаж із архітектурними об’єктами. Для творчості Коцарєва характерні композиційна завершеність, узагальненість, простота композиції та мотивів, пастозний мазок, витончена мінливість тонів.\nТвори: "Осінь" (1998), "Старий Харків" (1999), "Вечір. Харків" (2000), "Вечір на Ворсклі", "Охтирка. Церква на цвинтарі" (обидва – 2004), "Весняне різнотрав’я" (2005), "Будинок біля дороги" (2010), "Вхід до храму" (2011).\nОстрог. Осінній дощ\nДомініканський собор у Кам'янець-Подільську\nРатуша у Кам'янець-Подільську\nБіля ріки. Харків\nВечір у селі Літовка\nОсінь в Сорочинцях\nПохмурий день. Преображенський собор\nПісля дощу. Чернігів\nСвятогірськ. Біля Покровської церкви\nМиколаївська церква в Івано-Франківську\nТихий вечір у Ведмежому\nПагорби у Ведмежому\nр. Самара ввечері\nСвятовасилівський монастир ввечері\nЛуки біля яру\nКолегіум в Переяславі


Прем’єри серій відбуватимуться на нашому YouTube-каналі — підписуйтесь і ставте дзвіночок, щоб не пропустити.\nТакі спалахи завжди виникають під час і після криз. Коли сьогоднішня криза закінчиться, можемо очікувати новий культурний “спалах”. А ми цим документальним серіалом підготуємо для нього ґрунт», — Максим Сердюк, головний редактор медіа СЛУХ, продюсер і співавтор серіалу.\nДивіться також наш дебютний документальний фільм «Битва за українську музику: між зрадою та перемогою».\nUNIT.City запускає радіо з українською музикою. За підтримки медіа СЛУХ8 Жов 20203121\nФільм «Битва за українську музику: між зрадою та перемогою»16 Кві 20193667\nВерховна Рада ухвалила закон про державну підтримку культури5 Лис 20201629\n10 онлайн-концертів від медіа СЛУХ, які ви маєте подивитися7 Кві 20202347


Докладно описати події, що відбулися протягом однієї доби, і все, до останнього рядка, прочитати – для цього потрібно щонайменше двадцять чотири години. Мушу признатися, що навіть мені, прихильникові реалістичного опису з натури, непосильні такі труднощі. Жаль бере, коли бачу, що в мене немає ні таланту, ні терпіння з усіма подробицями розповісти про дивовижні, варті якнайретельнішого фіксування й уваги, вчинки і чудернацькі висловлювання господаря. Жаль, але що вдієш. Хоч я і кіт, але й мені потрібен відпочинок. 3 відходом Судзукі-куна і Мейтей-куна сухий вітер ущух і несподівано стало тихо, як уночі зимою, коли з неба повільно спадають сніжинки. Господар своїм звичаєм замкнувся у кабінеті. Діти поснули. Господиня лежала за фусумою в кімнаті, що вікнами виходить на південь, і годувала груддю дворічну Менко-сан. Сонце по захмареному небу котилося до обрію, а знадвору до їдальні долітав виразний стукіт ґета нечастих перехожих. 3 пансіону в суміжному кварталі линули звуки флейти, що то затихали, то оживали, настирливо лізли у вуха, не даючи заснути. Надворі, видно, був туман. На вечерю мені вділили трохи рибної юшки, і живіт, перебравши до себе все, що вміщала черепашка морського вушка, вимагав спочинку. Якось я чув, начебто людям відоме таке поетичне явище, як котяча любов. Кажуть, напровесні бувають такі ночі, коли мої одноплеменці з цілого кварталу втрачають сон і гуляють до ранку. Щоправда, моя психіка ще не зазнавала такої метаморфози. Споконвіку любов - космічна життєва сила. Від бога Юпітера до черв’яка під землею чи капустянки усі віддаються коханню. Тож цілком природно, що ми, коти, відчуваємо на душі неспокій і радісну тривогу ночами, коли крізь завісу хмар просіюється місячне світло. Як заглянути в минуле, то мене теж сушило кохання до Мікеко. Ходить чутка, начебто й донька такого верховоди як Канеда, що вигадав оту свою тригонометрію, запалала любов’ю до Канґецу-куна. Я навіть і думки не маю насміхатися з того шаленства, яке охоплює котів і кішок усього світу розкішної весняної ночі, і зневажливо прозивати його гріхопадінням. На жаль, хоч скільки б спокушали мене, я не охочий до таких розваг. Зараз мені хочеться одного - відпочинку. Яка може бути любов, коли тебе хилить на сон. Я неквапливо вилізаю на край дитячої постелі й засинаю...\nРаптом я розплющую очі і бачу: господар непомітно перебрався з кабінету до спальні і шугнув під ковдру поряд з господинею. У нього звичка на сон обов’язково прихопити з кабінету книжечку, написану чужою мовою. Однак, лігши спати, він ще не прочитав і двох сторінок. Іноді просто кладе її під голову. Якщо ти її не читаєш, то навіщо носити? Але господар господарем, і ніякі глузування господині тут не поможуть. Не раз вона його просить: «Та перестань»,- він і слухати не хоче. Щодня завдає собі зайвого клопоту: приносить книжку, якої ніколи не читає. Інколи він перебирає міру і приносить аж кілька книжок. А недавно кілька вечорів підряд приходив у спальню з грубезним словником Вебстера під пахвою. Мабуть, це хвороба. Як деякі розпещені люди не можуть заснути, не наслухавшись булькоту води в чайнику роботи майстерні Рюбундо, схожого на шум вітру в сосновому вітті, так і господаря не здолає сон, якщо в головах не лежатиме книжка. Виходить, книжка для господаря не розвага, а снодійний засіб. Друковане снотворне.\n«Напевне, і сьогодні щось приніс». Я заглянув. Поруч господаря, чіпляючись за кінчик його вусів, лежить напірозгорнута тонка, в червоній обкладинці, книжечка. Судячи з того, що великий палець лівої руки закладений між сторінками, можна дійти висновку, що господар виявив гідну похвали витримку і, здається, прочитав кілька рядків. Обік червоної книжечки, як звичайно, виблискує холодним, чужим весняній порі світлом кишеньковий нікельований годинник.\nГосподиня відсунула від себе маля і голосно хропе, широко розтуливши рота. Голова її сповзла з подушки. Взагалі я вважаю, що найгидкіше у людини - це спати з розтуленим ротом. Кіт, приміром, ніколи в житті так не осоромиться. Споконвіку ротом видають звуки, носом вдихають і видихають. Однак, чимдалі на північ люди лінивіші й, заощаджуючи сили, намагаються якнайменше відкривати рота, а тому гугнявлять. Та найогидніше, коли носа закладе і доводиться дихати ротом. Передусім небезпечно: а ну як із стелі впаде мишачий послід.\nЯ окинув поглядом дітей: вони сплять так само бридко, як і батьки. Найстарша - Тонко - немов стверджуючи своє старшинство, відкинула праву руку на вухо молодшої сестри. Молодша - Сунко - теж не залишилася у боргу, одну ногу закинула на живіт старшій. У таких неприродних позах, розлігшись упоперек одна до одної, обоє міцно сплять, не виказуючи жодного невдоволення.\nНавіть лампа весною світить інакше. Її вогник чарівно поблискує, немов жаліючи, що за тою простою і вкрай непоетичною картиною ніхто не бачить чудової місячної ночі.\n«Цікаво, котра година?» - Я оглянувся. Навколо стояла мертва тиша, порушувана хіба що цоканням стінного годинника, хропінням господині й віддаленим скреготом служниці. Ця жінка завжди заперечує, що вона вночі скрегоче зубами. А тільки їй про це нагадують,вона вперто заявляє: «Змалечку я ні разу не скригнула зубами. Це я добре пам’ятаю». Замість сказати: «Більше не буду» або «Вибачте, будь ласка», знай тількиповторює: «Такого собі не пригадую». Зрештою, як вона може пригадати, коли свої штуки витіває уві сні. Та біда в тому, що факти існують незалежно від того, пам’ятають про них чи ні. Трапляються у світі люди, що чинять зло, а мають себе мало не за святих. Їх самовпевнена невинність - похвальна річ, але, на жаль, вона не рятує іншого від неприємностей. Гадаю, цих леді, і джентльменів, й нашу служницю з ними слід віднести до одної категорії... Здається, вже дуже пізно.\nУ віконницю на кухні щось двічі cтyкнуло: «Тук, тук». Що ж це таке? Сьогодні наче й ніхто не збирався приходити. Напевне, миші. Коли так, то нехай побешкетують уволю. Я вирішив їх не ловити... Знову «тук, тук». Ні, навряд чи це миші. А якщо й миші, то надто обережні. Миші в оселі господаря, як і учні гімназії, де він викладає, день і ніч до нестями вправляються у збиткуванні та пустощах; та компанія вважає своїм покликанням перебивати сон моєму бідолашному господареві, тож не віриться, що вона така сором’язлива. Ні, на цей раз це таки не миші. Як порівняти з мишами, які оце недавно ввірвалися до спальні, вкусили господаря за кінчик і так короткого носа і з переможним пискотнею відступили, то заброда надто боязливий. Ні, напевне це не миші. Зненацька почулося, як хтось смикає віконниці і водночас повільно розсуває нижню половину сьодзі. Справді-таки, це не миші. Людина! Серед темної ночі, без дозволу, при зачинених дверях Мейтей-сенсей або Судзукі-кун не вдиратимуться. Може, це той славнозвісний злодійкуватий святий відлюдник? Якщо так, то треба якнайскоріше глянути на його благочестиве лице. Ось уже, здається, святий відлюдник пробрався через задвіркові двері j ступив два кроки в кухню, але раптом на третьому, видно, перечепився за ляду погреба, - і нічну тишу порушив страшенний гуркіт. Шерсть на мені настовбурчилась. Наче її хтось настовбурчив щіткою для чобіт. Хвильку було тихо. Я зиркнув на господиню - як і раніше, вона самовіддано вдихала атмосферу спокою широко роззявленим ротом. Господареві, мабуть, приснився великий палець, затиснутий між сторінками червоної книжечки. Незабаром я почув, як на кухні чиркнув сірник. Отже, святий відлюдник не бачить у нічній пітьмі, як я. Кухня у нас поганенька і йому, очевидно, не з руки.\nЯ сидів, зіщулившись, і міркував, чи святий відлюдник з’явиться у їдальні, чи зверне ліворуч і через ґанок попростує до кабінету. Заскрипіла фусума, і хода долинула вже з веранди. Святий відлюдник подався таки до кабінету. Знову навколо все завмерло.\nЯ нарешті доміркувався, що не завадило б якнайшвидше розбудити господарів дому. Але як же це зробити? Недоладні думки шалено крутилися, як колесо водяного млина, але чогось путнього на голову не наверталося. «Може, посмикати зубами за край ковдри?» - подумав я. Кілька разів сіпнув - жодного наслідку. Може, потерти холодним носом об щоку господаря? Але тільки-но я наблизився до його обличчя, як сонний господар різко простяг руку і болісним ляпанцем по писку віджбурнув мене. Ніс у котів - найдошкульніше місце. Мені було дуже боляче. Тепер, щоб розбуркати господарів, нічого не залишалось, як двічі нявкнути. Але що це? Саме в ту мить у горлі застряг якийсь клубок і я не міг навіть звести голосу. Нарешті після довгого вагання я нявкнув, але так тихо, що аж сам здивувався. Поки я впевнювався, що мій дорогоцінний господар і не збирається прокидатися зі сну, почулася хода святого відлюдника. Він переходив сюди по веранді. «Ось він уже тут, уже нема чого старатися»,- махнув я на все лапою і, заховавшись між фусумою й вербовим кошиком, взявся нишком стежити за дальшим перебігом подій.\nПеред дверима спальні хода святого відлюдника несподівано стихла. Затамувавши подих, я нетерпляче ждав, що буде далі. Вже згодом я подумав, що було б непогано, якби під час полювання на мишей я мав такий душевний стан, як оце тепер. Від напруження я мало не луснув. Я щиро вдячний святому відлюдникові за те, що завдяки йому на мене найшло рідкісне прозріння. Нараз папір коло третьої поперечки на сьодзі потемнів, наче на нього впали краплі дощу, і на його тлі поступово вималювалася пурпурова тінь. У ту ж мить папір на сьодзі розірвався, з отвору висунувся червоний язик і за хвилю зник. Натомість по той бік отвору щось зблиснуло. Безперечно, то було око відлюдника. Дивна річ, я відчув, що те око, ковзнувши неуважно по кімнаті, втупилося у мене під кошиком. Лише на мить затримався той злісний погляд на мені, а наскільки вкоротив мені життя! Коли вже не стало терпцю довше чекати і я вирішив вискочити з-за кошика, сьодзі до спальні з легким скрипом розсунулись і довгожданий святий відлюдник явився перед мої очі.\nЗа час своєї розповіді я матиму честь познайомити вас з цим несподіваним і рідкісним гостем - святим відлюдником - злодієм, але передусім я хотів би викласти перед вами деякі свої погляди. Прошу уваги. Стародавніх богів шанують за всезнання і всемогутність. Особливо Бога християнського, якого навіть тепер, у двадцятому столітті, наділяють ореолом всезнаючого і всемогутнього. Однак всезнання і всемогутність у розумінні людини пересічної часто обертається у звичайнісіньке неуцтво і безсилля. Очевидно, це парадокс. І головне: від початку світу я перший відкрив цей парадокс. Коли я думаю про це, в мені зароджується честолюбна думка, що я кіт неабиякий; зараз я хочу викласти свої аргументи і будь-що втовкмачити в ваші голови, чванливі люди, що котами не можна гребувати. Кажуть, начебто всесвіт створив Бог. Тоді людина – теж творіння Боже. У так званій Біблії про це начебто ясно написано. Так от, одне спостереження над собою протягом багатьох тисячоліть викликає у людей подив, а водночас дедалі більше схиляє до віри у всезнання і всемогутність Бога. Ось у чому воно полягає: людей на світі сила-силенна, обличчя у всіх різні, ви не знайдете серед них двох схожих. Але ж кожне обличчя складається з певних елементів більш-менш однакового розміру. Іншими словами, незважаючи на те, що всі обличчя виготовлені з одного матеріалу, з одної основи, ви щоразу бачите перед собою інший наслідок. Як подумаю, що з такого простого матеріалу витворено стільки різноманітних облич, не можу стримати захоплення майстерністю творця. Треба мати небуденну творчу уяву, щоб виліпити таке розмаїття облич. Якщо взяти до уваги, що навіть найвизначніші художники світу, вкладаючи всю енергію в улюблену працю, не змогли створити більше, ніж дванадцять-тринадцять типів облич, то мимоволі здивуєтеся винахідливості Бога, який узявся одним махом ліпити людей. Це така небувала, неможлива у людському суспільстві майстерність, що її можна назвати всемогутньою. Саме тому люди схиляються перед Богом. Ясна річ, з людського погляду таке схиляння цілком виправдане. Однак, якщо виходити з котячих позицій, то цей же факт можна розглядати як свідчення Божого безсилля. Гадаю, Бога можна вважати якщо не зовсім безсильним, то в кожному разі не сильнішим за людину. Кажуть, що Бог створив стільки облич, скільки й людей, однак незрозуміло, чи це розмаїття наслідок заздалегідь продуманого плану чи, може, він задумав виліпити кота й ополоник на один копил, але зазнав невдачі і довів справу до такого безладу. Різноманітність людських облич можна вважати пам’яткою про успіх, досягнутий Богом, але водночас вона, мабуть, свідчення Божого краху. Певна річ, тут можна розводитись про всемогутність, але ніщо не заважає назвати це безсиллям. Шкода, що очі в людей лежать в одній площині і не можуть дивитися одночасно вліво і вправо, а тому в Їхньому полі зору тільки половина предметів. Але на запаморочених, збитих з пантелику Богом людей не сходить прозріння; вони не хочуть помічати навіть очевидних фактів, доступних спостереженню в будь-яку пору дня і ночі, якщо тільки глянути під іншим кутом зору! .як важко при виготовленні чогось добитися різноманітності, так само нелегко досягти цілковитого повторення. Рафаель, напевне, розгубився б, якби йому замовили два однакових портрети Богородиці або ж вимагали намалювати двох зовсім схожих Мадонни. Ні, мабуть, таки важче намалювати дві однакові речі. Можливо, краще було б просити Кобо Дайсі змінити манеру письма, ніж написати ієрогліфи «небо» і «море» так само, як учора. Що ж до навчання людської мови, то воно цілком опирається на принципи наслідування. Коли від своїх матерів, няньок діти засвоюють потрібні в житті слова, у них одна честолюбна мета - якнайточніше відтворити почуте. Як тільки можуть наслідують дорослих. На протязі десяти-двадцяти років у мові, що складена на основі наслідування, природно, виникають фонетичні зміни, які засвідчують, що люди не здатні до абсолютного копіювання. Що ж, справжнє наслідування - річ непроста. Так от, Бог справді довів би свою всемогутність, якби натворив людей з однаковими обличчями, як машкари, випалені одним тавром; а те, що він пустив по світу людей з найдивовижнішими, - яке хочеш, таке й маєш, - обличчями, поробив людей до запаморочення різними, тільки зроджує думку про його безсилля.\nЯ вже геть забув, з якої це причини я пустився у такі розумування. Якщо навіть люди мають звичку забувати, про що вже мовилось, то на таку котячу ваду й поготів можна дивитися крізь пальці. В усякому разі, коли я зиркнув на святого відлюдника-злодія:, що розсунув сьодзі і постав на порозі, на мене наринули вище згадувані почуття. Чому наринули?... Питаєте, чому? Стривайте, треба ще раз подумати... Ага, ось чому. .Як тільки я вздрів обличчя святого відлюдника, що ставперед мої очі, воно... Хоч я завжди сумнівався у всемогутності Божій, але це обличчя вирізнялося однією особливістю, достатньою умить розвіяти мої сумніви. Ось у чому вона полягала: злодій напрочуд скидався на любого мені красеня Мідзусіма Кaнґецу-куна. Звісно, я не спілкуюся зі злодіями, але, наслухавшись про їхні безчинства, не раз силкувався намалювати в уяві образ злодія. .Я чомусь вирішив, що і нього неодмінно муснть бути короткий, плескатий ніс, очі завбільшки з мідяк, а волосся на голові їжакувате. Та на уяву покладатися не можна - те, що я побачив, відрізнялося від мого уявлення про злодія, як небо від землі. Той святий відлюдник був витончений, елегантний злодій - стрункий, з прямими, як шнурочок, бровами. Йому можна було дати років двадцять шість - двадцять сім, навіть у цьому він повторював Канґецу-куна. Якщо Бог зумів створити хоч два таких подібних обличчя, то вже не годиться вважати його безсилим. По правді я навіть подумав, що Канґецу-кун зсунувся з глузду, а тому примчав до нас серед темної ночі. І тільки тому, що в заблуди під носом не чорніли вуса, я зметикував, що маю справу з цілком іншою людиною. У Канґецу-куна вродливе строге обличчя, виліплене так старанно, що воно змогло причарувати панночку Томіко з дому Канеди, ту саму, якій Мейтей дав прізвисько «ходяча марка». Однак і цей святий відлюдник не поступиться перед Канґецу-куном своєю фізіономією, коли йдеться про вплив на цю жінку. Якщо Канедова донька вклепалася в Канґецу-куна з першого погляду, то не закохатися до нестями в цього пана злодія - просто злочин. І не лише злочин, але й суперечить логіці. Така здібна, тямовита, здатна хапати на льоту, вона б це напевне зрозуміла і сама: якби замість Канґецу-куна їй запропонували цього злодія, вона б полюбила його усім серцем і жила б з ним у мирі й цілковитій злагоді. Поки живий і здоровий оцей злодій, панночці нічого журитися, що, крий Боже, Канґецу-кун підпаде під намову таких як Мейтей і таке вдале одруження зійде нанівець. Визначивши уявою май:бутнє Томіко, я облишив про неї турбуватися. Поки на світі існує пан злодій, щастя Томіко в безпеці.\nСвятий відлюдник під пахвою щось тримав. Ба, та це ж стара ковдра, яку недавно господар закинув у кабінет. Щойно відлюдник у куртці, оперезаній сірувато-голубим поясом, з голими до колін блідими ногами ступив на мату, господар, якому снилося, наче його вкусила червона книжечка, перевернувся на другий бік і голосно промовив: «Канґецу». Святий відлюдник пустив з рук ковдру і сахнувся назад. На тлі сьодзі я навіть помітив, як тряслися жижки його дебелих ніг. Господар, щось мурмочучи, відшпурнув червону книжку й заходився несамовито, як коростявий, чухати нігтями брудну руку. Невдовзі його голова скотилася з подушки, і він заспокоївся. Видно, господар проказав «Канґецу» підсвідомо, уві сні. Хвилину святий відлюдник постояв, дослухаючись~ що відбувається у спальні, а пересвідчившись, що господарі безтурботно сплять, зновуступив одиією ногою на мату. Цього разу господар непромовив K«аигецу», і святий відлюдник обома ногами ступив у спальню. Тінь його навпіл ділила кімнату завбільшки шість татамі, щедро освічену новорічним ліхтарем. Половина стіни, під якою стояв кошик і сидів я, була зовсім чорна. Я оглянувся і побачив, що невиразна тінь голови відлюдника пливе на висоті двох третин стіни. Якщо судити з силуету, то навіть у красеня чудернацький вигляд - ніби перевертень з головою одуда. Святий відлюдник глянув на сонну господиню і чомусь усміхнувся. На мій подив, усмішка була точнісінько, як у Канґецу.\nУ головах господині, наче яка скарбничка, стояла невелика, збита цвяхами коробка. Це був батат, який привіз і подарував господарям Татара Сампей-кун, вернувшись нещодавно з рідного містечка Карацу в провінції Хідзен. Незвичайна річ - прикрашати свою постіль бататом, але господиня така убога на розум, що навіть рафінований цукор, призначений для готування присмак, кладе в комод. Тож ніхто не подивується, якщо вона нанесе у спальню не тільки батату, але й квашеної редьки. Та святий відлюдник не Бог і не знає, що вона за жінка, отже, цілком слушно зміркував: якщо вони поставили коробку якнайближче до себе, значить, там зберігають коштовності. Відлюдник підняв коробку й одразу ж зрадів: коробка й справді виявилася досить таки важкою. «Невже поцупить батат? Такий красень, а краде батат?»- подумав я і мало не розсміявся. Але стримався, адже подавати голос зараз було небезпечно.\nНезабаром святий відлюдник узявся обережно загортати коробку з бататом у ковдру. «Чим би його перев’язати?» - подумав й оглянувся навколо. На щастя, неподалік лежав крепдешиновий пояс, який господар зняв, лягаючи спати. Святий відлюдник обв’язав ним коробку і легко завдав собі на плечі. У такому вигляді він, напевне, не сподобався б жінкам. Тоді взяв дві дитячі безрукавки, запхав їх у трикотажні штанці господаря, так що холоші стали схожими на полоза, що проковтнув жабу... можливо, краще було б їх порівняти з вужем на останніх днях вагітності. В кожному разі, вони мали чудернацький вигляд. Якщо не вірите, спробуйте самі так зробити. Святий відлюдник повісив штани на шию. «Цікаво, що ж буде далі?» - тільки подумав я, як злодій розстелив господарів піджак з цумуґі й поскладав на нього пояс господині, хаорі господаря, спіднє кімоно та ще багато дечого. Я був у захваті від його спритності й майстерності. Нарешті він узяв стрічку й пояс від спіднього кімоно господині, поскладав усе докупи і зав’язав вузлом. «.Може б, іще щось прихопити?» - подумав і озирнувся довкола. Поруч господаря запримітив пачку цигарок «Асахі» - устромив у кишеню. Одну цигарку прикурив від лампи. Глибоко, з насолодою, затягнувся і випустив клубок диму. Ще хмарка, огорнувши лампове скло молочного кольору, не розвіялася, як хода святого відлюдника вже доносилася з веранди, а незабаром і зовсім стихла. Господарі все ще міцно спали. Всупереч моїм сподіванням, і люди бувають безтурботні. Мені треба трохи відпочити. Від довгої балачки і захворіти можна. Я поринув у сон, а коли протер очі, на березневому ясному небі сяяло сонце, господар і господиня стояли під дверима на задвірку і розмовляли з поліцейським.\n- Так от, він зайшов сюди, а потім попрямував до спальні. Ви спали й нічого не помітили.\n- Ага, - трохи збентежено погодився господар.\n- То коли ж сталася крадіжка? - задав поліцейський безглузде питання. Якби ж вони знали коли, тоді б їх не обікрали. Однак навіть нічого не знаючи, вони все-таки намагалися дати відповідь.\n- Дайте подумати, - міркувала господиня. Видно, вона вважала, що досить поміркувати, як усе з'ясується.\n- Коли вчора ви лягли спати? - спитала вона чоловіка.\n- Після тебе.\n- Так, я лягла раніше.\n- А коли прокинулась?\n- Здається, о пів на восьму.\n- О котрій же тоді вліз злодій?\n- Мабуть, уночі.\n- Ясно, що вночі, але я питаю, о котрій.\n- Щоб точно сказати, треба добре подумати, - знову взялася міркувати господиня.\nПоліцейський задавав питання тільки для годиться, йому було начхати, коли той злодій вліз у дім. «Кажіть, що вам заманеться, навіть брехню»,- думав він, але подружжя не припиняло свого безглуздого діалогу, і поліцейський, здавалось, почав дратуватися:\n- Отже, ви не знаєте.\n- Та начебто… - своїм звичаєм невпевнено відповів господар.\nПоліцейський навіть не всміхнувся.\n- Тоді подайте таку скаргу: «Такого-то й такого дня, такого-то й такого місяця тридцять восьмого року Мейдзі, коли ми замкнули двері й полягали спати, злодій там-то і там відчинив віконниці, забрався туди-то й туди, украв такі-то й такі речі, про що й подаю цю скаргу». Не заяву, а скаргу. Адреси можете не вказувати.\n- Речі перелічувати?\n- Так. Складіть таку табличку: стільки-то й стільки хаорі, ціна – така-то й така... Ні, ні, мені нема чого заходити в хату після крадіжки, - заявив поліцейський і пішов.\nГосподар поставив посеред вітальні туш з пензликом, покликав дружину й сварливим голосом проказав:\n- Я зараз писатиму скаргу про пограбування, перераховуй по порядку украдені речі. Ну, давай.\n- Як грубо! Що значить «давай»? Хто ж таким тоном говорить? - Господиня, не попускаючи вузького обі на кімоно, присіла на мату.\n- Що в тебе за вигляд? Як у найпослідущої потіпахи з заїзду. Не можеш вдягти пристойного обі?\n- Цей поганий, то купіть інший. А обзивати нема\nчого. Хіба я винна, що вкрали обі.\n- Навіть обі вкрав? От паршивець! Тоді почнемо з обі. Котрий?\n- Ще й питаєте, котрий? Ніби в мене їх без ліку? 3 чорного оксамиту на крепдешиновій підшивці.\n- Так... «Подвійний обі з чорного оксамиту з крепдешиновою підшивкою, один.... Скільки приблизно коштує?\n- Єн шість, мабуть.\n- Це ж зухвальство носити такий дорогий обі. Віднині будеш купувати не дорожчий за півтори єни.\n- А хіба продаються такі. Я вам кажу, ви жорстокий. Вам байдуже, що дружина ходитиме неохайна, аби вам було добре.\n- Гаразд, гаразд. Далі?\n- Шовкове хаорі. Подарувала на згадку тітка Коно. Такого шовку тепер не знайдеш.\n- Залиш при собі свої коментарі. Ціна?\n- П’ятнадцять єн.\n- Ми не такі багачі, щоб купувати хаорі за п’ятнадцять єн.\n- А вам не однаково? Здається, не ви ж купували.\n- Чорні табі, одна пара.\n- Ваші. Ціна - двадцять сім сен.\n- Коробка батату.\n- Навіть батат забрав? Що він з ним робитиме: зварнть і з’їсть, чи натре й приготує підливу?\n- Не знаю, що він там робитиме. Підіть до нього й спитайте.\n- Ціни на батат не знаю.\n- Впишемо дванадцять з половиною єн.\n- Ви що, з глузду зсунулись? Де ви бачили, щоб батат стільки коштував? Навіть якщо його привезли з Карацу.\n- А чи не ти казала, що не знаєш ціни?\n- Я. Так, не знаю, але дванадцять з половиною єн - такого бути не може.\n- Ну, що це таке: «Не знаю, але дванадцять з половиною єн - такого бути не може»? Ніякої логіки. Ти як той Костянтин Палеолог.\n- Ти як Костянтин Палеолог.\n- Що це таке - Костянтин Палеолог?\n- Не має значення. Що далі? 3 моєї одежі ти щось нічого не назвала.\n- Не має значення, що далі. Розкажіть, що означає Костянтин Палеолог.\n- А що воно може означати?\n- Невже важко пояснити? Стільки морочите мені голову, навмисне говорите всілякі неподобні слова, знаючи, що я не розумію по-англійському.\n- Не кажи дурниць. Перераховуй далі. Спізнимося зі скаргою - речей не повернуть.\n- Тепер уже однаково не встигнемо. Краще поясніть, що таке Костянтин Палеолог.\n- Яка ти надокучлива! Я ж сказав, що нічого не означає.\n- Он як? Тоді я теж мовчатиму.\n- Вперта дурепа! Роби, як знаєш, та скарги про пограбування писати не буду.\n- А я не скажу, які речі вкрадено. Ви самі захотіли писати скаргу. Невелика біда, як не будете.\n- Ну й не буду,- своїм звичаєм господар пішов і зачинився у кабінеті. Господиня перейшла до їдальні і сіла перед скринькою для рукоділля. Обоє протягом десяти хвилин сиділи мовчки, кидаючи злісні погляди на сьодзі.\nВраз двері відчинились і до кімнати енергійно зайшов Татара Сампей-кун, той самий, що подарував батат. Татара Сампей-кун колись був сьосеєм у цьому домі, а тепер закінчив юридичний факультет, влаштувався на роботу у відділі рудних копалень однієї компанії. Зерно діляцтва теж проросло в ньому, і він став послідовником Судзукі Тодзюро-куна. На знак давньої дружби Сампей-кун час від часу навідувався в халупу до свого колишнього вчителя і проводив тут святкові дні; у цій родині він почував себе легко й невимушено.\n- Гарна сьогодні погода, господине,- промовив він з акцентом, схожим на карацуський, і сів на маті, схрестивши ноги й піднявши одне коліно.\n- О, Татара-сан!\n- Сенсей кудись пішов?\n- Ні, він у кабінеті.\n- Господине, так працювати, як сенсей, шкідливо для здоров’я. Та ще в неділю.\n- Мені нема чого казати, ліпше йому нагадайте.\n- Авжеж... - почав було Сампей-кун, а потім, обвівши поглядом вітальню, звернувся невідомо до кого: - Сьогодні й дівчаток не видно.\nНе встиг він договорити, як із суміжної кімнати вибігли Тонко і Сунко.\n- Татара-сан, ви нам сусі принесли? - вимогливо спитала старша, згадавши про недавню обіцянку Сампей-куна.\n- У тебе добра пам’ять. Наступного разу обов’язково принесу. Сьогодні забув,- Татара-кун зніяковіло почухав потилицю.\n- Ху-у,- невдоволено вимовила старша. Молодша, наслідуючи старшу, теж проказала: «Ху-у».\nНастрій у господині покращав, на обличчі з’явилася усмішка.\n- Сусі я вам зараз не дам, а от батат я приносив. Ви його їли?\n- А що таке батат? - запитала старша, молодша й собі не відстала від сестриці: - А що це?\n- Ще не куштyвали? Попросіть, нехай мама скоріше зварить. У Карацу батат не такий, як у Токіо, кращий,- сказав Сампей-кун, гордий за свою батьківщину.\n- Спасибі вам, Татара-сан, ви такі любязні. Стільки батату привезли,- похопилася господиня.\n- Ну, то як? Куштували? Щоб не побився, я його щільно вклав у спеціально замовлену коробку. Мабуть, добре зберігся?\n-Ви так старалися, а його минулої ночі вкрав злодій.\n- Злодій? От йолоп! Невже йому подобається батат? - захоплено промовив Сампей-кун.\n- Мамо, вчора у нас був злодій? - запитала Сунко.\n- Так,- коротко відповіла господиня.\n- Злодій був... і що... Який він? - допитувалася вже молодша.\nНе знаючи, що відповісти, господиня сказала:\n- Страшний,- і глянула на Татара-куна.\n- Страшний? Як Татара-кун? - з дитячою безпосередністю спитала Тонко.\n- Що? Хіба можна таке казати?\n- Ха-ха-ха, невже я такий страшний? Ти ба, - і Татара-кун знову почухав потилицю, де видніла лисина діаметром в один сун. Вона з’явилася місяць тому, і Татара-кун звертався до лікаря, але, як видно, лікування ще не дало бажаних наслідків.Першою запримітила лисину Тонко.\n- Ой, голова в Татара-сана виблискує, як у мами.\n- Я кому сказала: мовчи.\n- Мамо, а в учорашнього злодія голова теж блищала? - спитала молодша. Господиня і Татара-кун мимоволі пирснули, але діти заважали розмовляти, а тому мати випровадила їх:\n- Йдіть надвір, пограйтеся. А мама вам дасть ласощів.\nКоли діти вийшли, господиня серйозно запитала:\n- Татара-сан, що з вашою головою?\n- Лускатий лишай сточив. Ніяк не можу вилікуватися. У вас теж?\n- Фе! Який там лишай! Жінки трохи лисіють там, де волосся збирають у вузол.\n- Усі лисини через бактерії.\n- Тільки не в мене.\n- Просто вам так здається.\n- Що завгодно, тільки не бактерії. До речі, як по-англійському лисина?\n- Лисина - «боулд».\n- Ні, не може бути. Напевне є довга назва.\n- Не вірите, спитайте у сенсея.\n- Сенсей нізащо не пояснить, тому-то я вас питаю.\n- Крім «боулд», іншого слова я не знаю. Кажете -  довше... Хто його зна?..\n- Ага, он що: Костянтин Палеолог. Костянтин - лиса, Палеолог - голова.\n- Що ж, можливо. Я зараз піду до сенсея у кабінет і загляну у Вебстера. До речі, сенсей теж дивна людииа. Така погідна днина, а він сиднем сидить удома... Так він не вилікує свого нетравлення. Порадьте йому хоч прогулятися в парку Уено, помилуватися квітами.\n- Поведіть його самі. То такий, що жінки не послухає.\n- Він і досі їсть варення?\n- Недавно сенсей нарікав: «Лихо, та й годі,- каже, - дружина лається за варення. А скільки я там його з’їдаю». Мабуть, ви з доньками теж полюбляєте варення, га?\n- Татара-сан, як вам не соромно?\n- На вашому обличчі написано, що таки любите.\n- Як це може бути написано?\n- Та так... То ви анітрохи не їсте?\n- Ну, трошки. Хіба не можна? Не чуже ж їм - своє.\n- Ха-ха-ха, я так і думав... Справді-таки велике лихо, що вас обікрали. Тільки батат поцупили?\n- Якби ж то тільки батат! Усю одежу вкрали.\n- Шкода, мабуть, досить відчутна. Доведеться знову в борги залазити? Жаль, що цей кіт не собака... Господине, обов’язково заведіть собі здоровенного пса... Користі від кота, як з цапа молока. А мишей він хоч ловить?\n- Ще жодної не впіймав. Він таки справді ледачий, безсоромний кіт.\n- Справді, куди ж це годиться? Виженіть його мерщій. Може, я заберу його з собою, зварю та з’їм?\n- Ой, Татара-сан, невже ви і котів їсте?\n- Чом би й ні. Вони дуже смачні.\n- Тоді ви герой.\nЯ давно чув, що серед сьосеїв трапляються дикуни, ладні їсти котів, але й сном-духом не відав, що й Татара-кун, завжди такий ласкавий зі мною, належить доних. Це тим більш прикро, що Татара-кун уже не сьосей, а відомий юрист, хоч недавно скінчив навчання, й обіймає не останню посаду в компанії Муцуї. Що й казати, я не на жарт перелякався. Канґецу Другий своїм учинком зайвий раз підтвердив, що «У кожній людині сидить злодій», а от істину «В кожній людині сидить пожирач котів» я вперше засвоїв завдяки Татара-кунові. Кажуть: живеш - учися; навчишся - радій, але як тут радіти, коли тебе день у день підстерігають небезпеки, коли день у день треба пильнуватись. І те, що доводиться захищатися подвійним панциром хитрощів і підлості, теж наслідок життєвого досвіду, який приходить з роками. «Тим-то поміж старих важко знайти порядну людину. Можливо, для мене зараз було б найкраще опинитися в товаристві цибулі в баняку Татара-куна»,- подумав я, забившись у куток, саме тоді, як в їдальню після недавньої сварки на голос Татара-куна вернувся господар.\n- Сенсей, кажуть, ніби вас обікрав злодій. Що за прикра історія,- відразу напосівся Татара-кун.\n- Дурень той, хто до нас заліз,- глибокодумно виголосив господар.\n- Воно то так, але не дуже розумний і той, до кого залізли.\n- Такі, як Татара-сан, у яких нічого поцупити, мабуть, найрозумніші,- сказала господиня, ставши цього разу на бік чоловіка.\n- Та найдурніший - оцей кіт. І нема йому виправдання. Мишей не ловить, а об’являється злодій, вдає, наче й не помічає його. Сенсей, ви б не віддали цього кота мені? Він же вам ні до чого.\n- Можна б віддати, але навіщо він тобі?\n- 3варю і з’їм.\nВід цих страхітливих слів rосподареві губи порушила неприємна посмішка людини, хворої на шлунок. Господар нічого певного не сказав і тому Татара-кун більше не наполягав. Отож з доброго дива мені пощастило.\nТут господар звернув розмову на інше.\n- Та годі про кота. 3лодюга виніс усю одежу, а ти тепер мерзни.\nГосподар був пригнічений. Напевне, таки справді змерз. Адже до вчора він одягав два кімоно на ваті, одне поверх одного, а от сьогодні на ньому тільки сорочка з короткими рукавами й авасе; до того ж господар від ранку до вечора безвилазно сидить удома, не виходить на прогулянку, тому-то його кров, якої і так обмаль, прилила до шлунка і майже не циркулює у ногах і руках.\n- Сенсей, погано бути вчителем. Досить злодієві щось украсти, як одразу попадеш у скруту... Може, тепер ви передумаєте і станете комерсантом?\n- І не згадуйте йому про комерсантів, він їх ненавидить,- докинула господиня. Вона, звісно, хотіла б, щоб її чоловік став комерсантом.\n- Скільки років минуло, як сенсей закінчив університет?\n- Цього року пішов дев’ятий,- і господиня зиркнула на чоловіка. Господар промовчав.\n- Минуло вісім років, а платня та сама. Хоч би скільки ви старалися, а ніхто вас не похвалить. «Хлопця-молодця журба пойняла»,- продекламував Татара-кун рядок із віршика, вивченого в школі. Господиня нічого не второпала, а тому теж промовчала.\n- 3вичайно, я ненавиджу вчителів, але ще більше ненавиджу ділків.- Господар замислився, кого ж він усе-таки більше любить.\n- Бо сенсей усіх ненавидить...\n- Сенсей, певно, любить тільки господиню?- спитав нездалий на жарти Татара-кун.\n- Не терплю,- почулася виразна відповідь.\nГосподиня ображено відвернулася, а трохи заспокоївшись, кинула погляд на чоловіка і, очевидно, маючи намір йому дошкулити, сказала:\n- Вам, мабуть, і життя остогидло.\n- Скорше навпаки,- байдуже відповів господар. Ну, що ти з таким удієш?\n- Сенсей, якщо не будете частіше гуляти, збавите собі здоров’я... І комерсантом не завадило б вам стати. Нема нічого легшого, як збирати гроші.\n- Ото ти й назбирав.\n- .Яще й року не служу в компанії. А проте накопичив куди більше.\n- Скільки ж ви накопичили? - запально спитала господиня.\n- Єн п’ятдесят.\n- Яка, власне, ваша платня?- не вгавала господиня.\n- Тридцять єн. 3 них п’ять щомісяця здаю в компанію на зберігання,- будь-коли можу вибрати їх назад... Господине, може б, за свої кишенькові гроші ви придбали хоч кілька акцій столичної кільцевої трамвайної лінії? Не мине й трьох-чотирьох місяців, як у вас удвічі побільшає грошей. Важливо почати, навіть з незначної суми, а там гроші ростимуть, як на дріжджах.\n- Якби нам такі гроші, крадіжка нас не злякала б.\n- От чому найкраще стати комерсантом. Жаль, що й сенсей не вивчився на юриста. Працював би собі у компанії або в банку, заробляв би тепер щомісяця триста-чотириста єн... Сенсей, ви знаєте Судзукі Тодзюро, інженера?\n- Еге ж, він учора сюди заходив.\n- Невже? Якось я здибався з ним на одному бенкеті і зайшла мова про вас. «Невже,- каже,- ти був сьосеєм у Кусямі-куна? Я теж,- каже,- колись, як ще жили при храмі Коісікава, їв з Кусямі-куном з одного баняка. Будеш у нього, передай від мене вітання, я також незабаром заскочу».\n- Кажуть, він недавно перебрався в Токіо.\n- Правда ваша. Колись він працював на шахтах Кюсю, а тепер його перевели в Токіо. Чудова людина. Навіть з такими, як я, наче з друзями розмовляє... Як ви думаєте, сенсей, скільки він одержує?\n- Хто його зна.\n- Щомісяця дістає двісті п’ятдесят єн, на свято Бон і під Новий рік йому виплачують дивіденди, отож пересічно набігає чотириста-п’ятсот єн. Якась нісенітниця: той чоловік загрібає таку купу грошей, а сенсей, знавець англійської мови, мусить десять років одягати той самий лисячий кожух.\n- Атож, явна нісенітниця.\nНавіть такий чоловік, як мій господар, - життєвий принцип якого стояти над усім, - і той дивиться на гроші, як і решта людей. Ні, він, мабуть, такий жадібний до них тому, що з біди не вилазить. Татара-кун так розхвалив вигоди, які мають комерсанти, що розмова зайшла в глухий кут. А тому він звернувся до господині:\n- Господине, до вас навідується чоловік на ім’я Мідзусіма Канґецу?\n- Авжеж, і досить часто.\n- Кажуть, надзвичайно вдатний до науки.\n- Хо-хо-хо, мабуть, такий же, як Татара-сан.\n- Невже? Такий, як я?\n- Звідки ви дізналися про Канґецу? - спитав господар.\n- Цими днями один чоловік попросив узнати про Канґецу-куна. Невже він вартий того, щоб про нього розпитували? - Ще нічого не почувши про Канґецу, Татара-кун поставився до нього упереджено.\n- Набагато мудріший за тебе.\n- Он як! Кажеш, розумніший? - Неможливо було встановити, господар радів чи сердився.\n- Він скоро стане доктором наук?\n- Кажуть, пише дисертацію.\n- От йолоп! Узявся писати дисертацію! А я думав, він людина тямуща.\n- А от ви, як завжди, самовпевнені,- засміялась господиня.\n- «Коли Канґецу-кун стане доктором наук, то чи ожениться з донькою декого чи ні?» - спитав мене той чоловік. «Де ви ще бачили такого дурня, щоб ставав доктором заради одруження? Куди краще віддати її за мене, ніж за такого»,- відповів я.\n- Тому, хто попросив вивідати про Мідзусіму.\n- Чи не Судзукі?\n- Е, ні, такій людині я б так не сказав. Той чоловік - велика голова.\n- Татара-сан таки хвалько. Перед нами кирпу гне, а перед такими, як Судзукі-сан, тихий і смиренний.\n- Аякже! 3 ними інакше ризиковано.\n- Татара-кун, прогуляємось? - несподівано запропонував господар. Йому було холодно одному авасе і він уже давно розмірковував, чи не вийти на прогулянку й трохи розігрітися; наслідком тих роздумів була його безпрецедентна пропозиція. Ясна річ, готовий на все Татара-кун не вагався.\n- Ходімо, ходімо. В Уено? Чи, може, на коржики в Імодзака? Сенсей, ви коли-небудь їли тамтешні коржики? Господине, хоч раз сходіть туди й покуштуйте. Такі ніжні, й дешеві до того ж. Саке теж можна дістати.\nПоки гість, як завжди, теревенив, господар устиг нап’ясти на голову шапку і вийти в передпокій.\nМені треба ще трохи перепочити. Що робили господар і Татара-кув у парку Уено, скільки порцїй коржиків з’їли в Імодзака - не знаю, зрештою, висліджувати їх не маю бажання, ані відваги. Тому скорочу розповідь, а вільний час використаю для перепочинку. Все на світі має право вимагати від неба належного відпочинку. Всі мешканці землі, яким велено жити й трудитися, повинні мати можливість і відпочити. Якби Господь сказав: «Ти народився для того, щоб працювати, а не для того, щоб спати», - я відповів би: «Ваша правда, я народився, щоб працювати, а тому прошу відпочинку, щоб працювати». Адже навіть така бездушна колода, як мій господар, невгамовний бурчун, і то іноді дозволяє собі спочити в будень. Природно, що мені - хоч я всього-на-всього кіт,- треба відпочивати більше, ніж господареві, адже за цілу добу моїй вразливій натурі доводиться пережити багато злигоднів і розчарувань. Тільки от прикрість: Татара-кун мене ославив, сказав, що з мене жодної користі, бо я, мовляв, умію лише спати. Як мені обридли люди з куцим розумом, які підпали під владу речей: вони живуть, підкоряючись тільки своїм найпростішим бажанням і навіть про інших судять із зовнішнього вигляду. Якщо ти не закасав рукави, не обливаєшся потом, то для них ти ледар. Розповідають, начебто святий Дгарма так довго сидів в медитаційвій позі, що аж ноги йому загнили, і яхби навіть крізь щілину в мурі проліз дикий виноград і затулив святому отцеві очі й рота, він однаково не ворухнувся б. То був стан, якого не назвеш ні сном, нісмертю. Його голова напружено працювала: він шукав доказів того, що основні засади дзен-буддизму стосуються однаковою мірою і святого, і мирського. Кажуть, начебто і конфуціанці відкрили для себе безперечну користь нерухомого сидіння в роздумах. Це не означає, що вони наслідують безногого каліку, який цілі дні сидить безвилазно в кімнаті. Їхній мозок тоді працює інтенсивніше, ніж звичайно. Оскільки зовні такі люди - втілення спокою і величності, невтаємничені вважають тих велетів духу звичайними людьми, що знепритомніли чи впали у летаргічний сон, і безпідставно ганять їх: ледарi! дармоїди! Зроду всі профани мають дефект зору: помічають тільки форму речей, а суті не бачать... І серед них найперше місце посідають такі, як Татара Сампей-кун. Тож не дивно, що Сампей-кун дивиться на мене, як на скребачку з засохлим лайном. Та найприкріше, що навіть господар, який хоч трохи читає старовинні й сучасні книжки, до певної міри розумів, що воно й до чого йдеться в світі, так легко погодився з неглибокою думкою Сампей-куна і не виступив проти смаженої котятини. Але коли поміркувати, то їхня зневага до мене - небезпідставна. Адже недарма з давніх давен живе приказка: «Шляхетні помисли не для голови простака, величну пісню не кожен проспіває». Змушувати людину, яка визнає тільки форму, помітити світло власної душі - все одно що силувати гирявого бонзу заплітати волосся або ж казати тунцю виголосити промову, вимагати від трамвая зійти з рейок, господареві радити піти на пенсію, або вмовляти Сампей-куна не думати про гроші. Без сумніву, таке бажання - марний замір. Однак навіть ми, коти, суспільні тварини. А коли так, то не істотно, як високо ми цінуємо себе - доводиться де в чому підладжуватися до суспільства. Шкода тільки, що і господар, і його дружина, і служниця, і Сампей-кун - усі не вміють скласти мені належної ціни, але тут я нічого не вдію, і якщо вони з доброго дива спустять з мене шкуру і продадуть у майстерню сямісенів, а м’ясо покришать і віддадуть Татара-кунові на з’їжу, то для мене їхня нерозсудливість матиме фатальні наслідки. Зроду-звіку на світі не було кота, якого небо обдарувало б таким, як у мене, розумом. А тому тіло моє набирає особливої вартості. Прислів’я каже: «Береженого й Бог береже», а тому без потреби наражатися на небезпеку, аби лише похизуватися своєю перевагою - не тільки собі нашкодити, алеі йти всупереч волі неба. І лютий тигр у зоопарку живе поряд з брудною свинею, а гуси та лебеді, потрапивши живцем у руки торговця птицею, вмирають на тій же кухонній дошці, що й курчата, і кури. Коли вже ти опинився в середовищі пересічних людей, то облиш комизитися і стань посереднім котом. А як уже став рядовим котом, то доведеться ловити мишей... Отож я вирішив ловити мишей.\nКажуть, начебто між Японією і Росією останнім часом точиться війна. Оскільки я кіт японський, то, природно, японофіл. Якби змога, я б організував об’єднану котячу бригаду і подався б на фронт дряпати російських солдатів. Я відчуваю такий приплив енергії, що якби мені вистачило сили волі впіймати мишу-другу, то я б залюбки ловив їх навіть уві сні. В давнину один чоловік спитав превелебного отця: «Як зробити, щоб на мене зійшло прозріння?» - «Зроби так, як кіт, коли полює на мишей», - була відповідь. «Як кіт, коли полює на мишей» означає: «Якщо наслідуватимеш кота, не схибиш». Хоч є приказка: «Жінка кмітлива, а корови продати не зуміла»,- ніхто не каже: «Кіт бувалий, а ловити мишей нездалий». Тому не може бути, щоб такий розумний кіт, як я, та не впіймав миші. І не просто впіймав, а щоб вона не вирвалася з лап. І якщо досі я не вловив жодної, значить не хотів.\nВесняне сонце заходило за обрій. Раз по раз крізь отвір у сьодзі вітер заносив на кухню пелюсткову заметіль; осівши на поверхні води в цебрі, пелюстки невиразно білі ли у тьмяному світлі лампи. Саме цієї ночі я вирішив вразити домашніх своїх подвигом, а тим-то мусив заздалегідь оглянути бойовище і роздивитися рельєф місцевості. Звісно, фронт не повинен бути надто широкий. З усієї території завбільшки чотири татамі одну половину татамі займає умивальних, другу - невеличкий з долівкою передпокій: звідси мандрівні торговці вином і городиною пропонують господарям свій товар. Пічка, не до пари вбогій кухні, чудова, з вишаруваним до блиску казаном з червоної міді; позаду, на відстані якихось два сяку від стіни з дерев’яними панелями - моя мисочка з черепашки морського вушка. Ближче до їдальні - буфет з тацями, чашками, мисками, горщихами; стоячи впритул з полицями, він ще більше захаращує і так вузьху кухню. Внизу стоїть ступка, з неї на мене позирає денце барильця. Поруч висить тертушка, дерев’яний товкачик, а неподалік сумно примостився гасильник. На схрещенні закіптюжених крокв стирчить дерев’яний кілок, на ньому висить великий широкий кошик. Іноді від повіву вітру він статечно хитається з боку на бік. Вам цікаво знати, навіщо висить той кошик? Коли я прийшов у цей дім, я теж не міг збагнути навіщо, а як довідався, що в ньому ховають їжу від котів, до глибини душі відчув підступну людську вдачу.\nА тепер настав час подумати про тактику. Де воювати з мишами? Певна річ, там, де вони ховаютъся. Хоч би яким зручним був рельєф місцевості, та коли сам-один очікуєш ворога, а він не йде, то яка це в біса війна? Якщо готуєш позицію, передусім слід розвідати, де мишині нори. «.3 якого боку їх сподіватися?» - подумавв я і, ставши посеред кухні, оглянувся. .Япочувався не котом, а адміралом Тоґо. Служниця ще не повернулася з лазні. Діти давно поснули. Господар, нам’явшись коржиків в Імодзака, зачинився у кабінеті. Господиня... Що вона робить, я не знаю. Куняє, напевне, і бачить уві сні батат. Раз по раз мимо дому проїжджав рикша; як тільки затихав його тупіт, душу огортав ще більший смуток. У моєму рішенні, у душевному стані, у навколишній мертвій тиші - в усьому вчувається щось трагічне. Себе я уявляв тільки котячим адміралом Тоґо. В такому стані кожна жива істота відчуває, як з-під товщі страху пробивається своєрідна радість. А от я відкрив, що на дні тієї радості ховається неспокій. Я заздалегідь вирішив, що воюватиму з мишами до кінця, тому не турбувався про те, скільки їх набіжить. Мене тривожило інше: я не знав, звідки їх чекати. Підсумовуючи наслідки ретельного обстеження, можу сказати, що нападу мишиної зграї треба сподіватися з трьох напрямів. Якщо це будуть не миші, а пацюки, то вони, напевне, проберуться по трубі й від умивальника кинуться до пічки! В такому разі я сховаюся за гасильником і перетну їм дорогу до відступу. А може, миші вилізуть з діри, через яку зливають у риштак помиї, і, обігнувши ванну, сипонуть у кухню. Тоді я займу позицію на покришці казана і, щойно вони опиняться внизу, стрибну і виловлю з десяток. «Ще звідки можна їх сподіватися?» - подумав я й озирнувся: управому нижньому кутку дверей буфета прогризено діру, схожу иа півмісяць. «Зручний для мишей вхід і вихід»,- виникла у мене підозра. Я принюхався - тхнуло мишами. Якщо вони вибіжать звідси, я, причаЇвшись за стовпом, пропущу їх, а потім з флангу - хап! «А що, як вони спустяться зі стелі?» - я глянув угору: кіптява на стелі аж виблискувала, з моєю спритністю мені не вилізти туди, ані злізти з цього перевернутого догори ногами пекла. «Навряд чи вони стрибатимуть з такої висоти?» - заспокоївся я і вирішив не пильнувати ворога на цьому напрямку. Проте ще залишалася небезпека нападу з трьох боків. Якщо миші з’являться з одного боку, самим поглядом я нажену на них страху; якщо з двох - все одно я певен, що дам раду з напасниками. Але якщо миші кинуться з трьох боків, то і я не впораюся з ними, хоча про мене ходить слава, ніби я ловлю їх інстинктивно. Однак просити допомоги в таких, як Куро рикші, - тільки зганьбити себе. Що його робити? Коли отак думаєш, що його робити, і ніщо путнє на думку не спадає, найкращий спосіб заспокоїтися - вирішити, що твої побоювання зайві. І мені захотілося думати, що нічого несподіваного не станеться. 3рештою, погляньте на людей. Хіба виключено, що наречена, з якою ви вчора побралися, сьогодніне вмре? А проте молодий не виявляє жодної тривоги і тільки знай щасливо промовляє: «Прекрасно зацвіли камелії, клянуся, будем жити разом ми повік». І не журиться він не тому, що не варто журитися. Просто скільки б не журився, а лихові не зарадиш. У моєму випадку теж немає достатніх аргументів стверджувати, що напад не почнеться водночас із трьох напрямків, але таке припущення - зручний спосіб здобути душевний спокій. Спокій потрібен усім. Я теж прагну спокою. Тому-то я і вирішив, що нападу не буде з трьох напрямків.\nОднак тривога мене не покидала. «3 чого б це?» - заходився я і враз збагнув. Мене турбувало те, що я не знаходив відповіді на питання, котрий з трьох планів операції найвдаліший. Я вжив відповідних заходів на той випадок, якщо миші вийдуть з буфета; у мене був план, як зустріти їх коло ванни: я знав, чим почастувати їх біля умивальннка, але губився, коли настав час вибору одієї з цих операцій. Розповідають, ніби адмірал Тоґо вельми хвилювався, не знаючи, якою дорогою рушить балтійська ескацра - чи пройде через Цусімську протоку, чи з’виться у Цугарській протоці, чи попливе в обхід через протоку Соя. у теперішньому станія розумію його, бо схожий на його ясновельможність не тільки своїм становищем, але й душевним сум’яттям у цій винятковій обстановці.\nПоки я напружував усю свою вииахідливість, діряві сьодзі відсунулися і вигулькнуло лице служниці. Я сказав «лице» не тому, що в неї немає рук чи ніг. Просто інші частин тіла не було видно в нічній темряві, і тільки лискуче обличчя впало в очі. Червоніша, ніж звичайно, після лазні, і, видно, навчена вчорашнім гірким досвідом, служниця мерщій замкнула двері до кухні. 3 кабінету долинув господарів голос: «Поклади мій кийок біля подушки». Я не розумію, навіщо прикрашати постіль кийком. Не думаю, щоб господар удавав із себе вбивцю з берегів річки Ішуй або сподівався побачити химерний сон про лютого дракона. Вчора батат, сьогодні кийок, а що ж буде завтра?\nНіч тільки заходила, і миші тим часом не з’являлися. Перед великою битвою не завадило б трохи перепочити.\nНа кухні в господаря немає дахового вікна. Натомість у вітальні прорізана так звана фрамуга завширшки один сяку, через яку літом і зимою проникає свіже повітря. Зляканий поривом вітру, що приніс із собою безжально зірвані пелюстки вишні, я розплющив очі: напевне, у вікно соталося тьмаве світло місяця, бо на ляді погреба лежала коса тінь пічки. «Чи не проспав я часом?» - подумав я і, кілька разів стріпнувши вухами, озирнувся. У домі панувала тиша, тільки, як і вчора, на стіні цокав годинник. Час би мишам вилазити. Хотів би я знати, звідки вони з’являться.\nУ буфеті щось дзенькнуло. Видно, миші вже щось пожирають, спершись лапами на край тарілочки. «Он звідки вони вискочать!» - зрадів я і принишк біля отвору. Але миші і вусом не вели. Дзенькіт тарілок невдовзі стих. Натомість раз у раз чувся глухий перестук порцеляни. Ворог нишпорив за дверцятами, перед самим носом, на відстані кількох сунів від мене. Іноді дрібна мишача хода наближалася до отвору, але ,миттю віддалялася і жодна миша не висувалася назовні. Нудна історія: за дверима бешкетує ворог, а ти сиди біля діри і виглядай біля моря погоди! Миші влаштували пишний бал у своєму Порт-Артурі, серед чашок і тарілок. От тупа служниця: могла б прочинити дверцята, щоб я всередину забрався!\nТепер за пічкою задеренчало моє морське вушко. «Ворог і сюди добрався!» - Я підкрався ближче: з-поміж цебер щось вибігло і, мотнувши хвостиком, зникло під умивальником. Незабаром я почув, як у ванній мідниця вдарилось об полоскальницю. «О, та вони зайшли в тил!» - і я обернувся. В ту мить на віддалі яких п’яти сунів щось здоровенне випустило пакетик із зубним порошком і шугнуло під веранду. «Утече!» Я кинувся навздогін, але за ворогом і слід прохолонув. Виявляється, ловити мишей куди важче, ніж я собі уявляв. А може, я зроду нездалий до полювання.\nЗаходжу до ванної - ворог вискакує з буфета, пильную буфета - вишмигне з-під умивальника, стану посеред кухні, вичікую – зчинить галас з усіх трьох боків. Хоч як обзивай такого ворога - чи то зухвальцем, чи то боягузом, - а благородним не назвеш. Я оббігав кухню не раз, не два, вкрай заморився, захекався, і все дарма. Прикро, але якщо перед тобою такий нікчемний ворог, то ніщо тобі не поможе, навіть сам адмірал Тоґо. Спочатку мені не бракувало відваги, я відчув жагучу ненависть до ворога і величну красу трагічного, але незабаром, виснажений, змордований, майже сонний, я зрозумів безглуздість мого становища і сів нерухомо посеред кухні. Навіть сидячи нерухомо, лише гнівним поглядом на всі боки можна присадити такого нікчемного ворога. Я гадав стати на герць з ворогом, а він несподівано виявився таким жалюгідним! Надія на те, що війна принесе мені славу, розвіялася; лишилася тільки відраза до мишей. Коли щезла відраза, - з’явилася цілковита байдужість. А як так, то робіть, що хочете, все одно нічого путнього у вас не вийде. Я хотів спати. То був вияв найбільшого презирства. Я спатиму. Відпочивати треба навіть в облозі ворога. У розчинене вікно знову війнула пелюсткова заметіль. В ту ж мить з буфета вискочила миша, та не встиг я ухилитися, як вона кулею. прорізала повітря і вп’ялася в моє ліве вухо. Вслід за нею якась чорна тінь непомітно підкралася ззаду і повисла в мене на хвості. Я навіть не мав часу оком змигнути. Без жодної мети я машинально підстрибнув. Що було сили я спробував труснути потвору. Та, що вп’ялася у вухо, втратила рівновагу і тепер висіла перед мордою. М’який, як гумова трубка, хвіст несподівано опинився у мене в роті. «Відкушу», - подумав я і, затиснувши хвоста в роті, пометляв головою: між передніми зубами остався тільки хвіст, тіло вдарилося об стіну, обклеєну старими газетами, і відскочило на ляду. Щойно миша піднялася, я притьмом кинувся на неї, але вона, злегка черкнувшись мого носа, відбилась, як м’яч, на край полиці й присіла, підібгавши лапки. Вона дивилась на мене з полиці, а я - на неї знизу. Між нами була віддаль п’ять сяку і смуга місячного світла, схожого на широке обі, пpocтелене в повітрі. Напружившись, я спробував доскочити полиці. Передні лапи вхопилися за її край, а задні зателіпалися у повітрі. Чорна потвора, що вчепилася за хвіст, здавалось, готова була радше здохнути, ніж розлучитися з ним. Наді мною нависла небезпека. Я силкувався міцніше вхопитися передніми лапами за полицю, але за кожною спробою миша на хвості стягувала мене щоразу нижче. Ще хвилина і я впаду на землю. Ой лишенько! Я вп’явся пазурами в полицю, що та аж заскрипіла. «Так більше не можна», - і я спробував учепитися міцніше лівою лапою, але не зумів і повис на одному кігтику правої лапи. Під власним і чужим, що на хвості, тягарем я повільно сповзав униз. Потвора, яка досі мовчки стежила з полиці, тепер вирішила, що настала її черга й, цілячись прямо в лоб, каменем полетіла на мене. Кігтик утратив останню опору. Три тіла, з’єднавшись докупи, в один клубок, промайнули крізь смугу місячного світла й плюснулись на землю. Наступної миті ступка з барильцем усередині й порожній слоїк з-під варення одною грудкою ринули вниз і, по дорозі підхопивши гасильник, опинилися хто на помості, а хто в глеку з водою. Серед нічної тиші зчинилась така веремія, що мені аж у п’ятах похололо.\n- Пробі! - несамовито закричав господар і вискочив зі спальні.В одній руці він тримав лампу, в другій - кийок, в очах наче й не було сну, вони горіли лютим блиском. Я сумирно зіщулився біля черепашки з морського вушка. Обидві потвори зникли в буфеті. Збентежений господар гнівно закричав, хоч і не було до кого: « Який дідько зчинив такий галас?» Місяць стояв при заході, і смуга білого світла повужчала.\n Кобо Дайсі – посмертне ім’я Кукая (774-835), засновника буддійської секти Сінґон.\n Площу кімнат в Японії міряють кількістю стандартних, завбільшки 1,5 кв.м., татамі - мати з рисової соломи.\n Обі – широкий пояс для кімоно.\n Табі – шкарпетки з цупкої тканини з окремим великим пальцем.\n Костянтин Палеолог (приблизно 1403-1453 рр.) – останній візантійський імператор.\n Сусі – рисові колобки з рибою, яйцем, городиною, присмачені оцтом і цукром.\n Письменник пародіює назву японської компанії «Міцуї».\n Аваре – кімоно на тонкій підшивці.\n Бон – свято поминання вмерлих у середині серпня.\n Автор натякає на одну хроніку, в якій згадується, що міністр Ін Пінчжун за часів китайської династії Ці (479-501 рр.) тридцять років носив той самий кожух з лисячого хутра.\n Ідеться про російсько-японську війну 1904-1905 років.\n Ідеться про найманого вбивцю Цзін Ке, який за намовою принца Даня мав зарубати мечем китайського імператора Ші Хуаньді з династії Цінь (246-207 рр. до н.е.)\n Тоґо Хейхатіро (1847-1934) – японський адмірал, командувач японського флоту під час російсько- японської війни 1904-1905 рр.


Із НАУ відрахували студента, який виступав проти зведення ЖК на території вишу - PRAGMATIKA.MEDIA - Україна, Київ\nІз НАУ відрахували студента, який виступав проти зведення ЖК на території вишу\nАліна Мох / Архітектура / 08 Лютого 2022\nТакож із навчального закладу виключили його двох товаришів.\nВолодимиру Падєріну видали наказ про його відрахування з 24 січня 2022 року. Його виключили з Національного авіаційного університету за порушення навчальної дисципліни та Правил внутрішнього розпорядку. За його словами, приводом для відрахування нібито стало святкування у гуртожитку дня народження друга 26 грудня 2021 року.\nСтудент висловлював свою позицію щодо забудови на території навчального закладу. Фото: https://t.me/vovapadierin/\nНа думку Володимира, ситуація із відрахуванням має дещо політичне підґрунтя. Хлопець був головою Студентської ради та неодноразово виступав проти забудови території вишу і закликав звільнити з посади нинішнього ректора університету за те, що той нібито розпродує землю навчального закладу.\nОфіційна причина виключення вказана у витязі з Наказу про відрахування. Фото: https://t.me/vovapadierin/\nХлопець стверджує, що протоколи про розпиття алкогольних напоїв склали лише на трьох людей – нього та на ще двох його близьких друзів. Їх запевнили, що ситуація обійдеться лише доганою, а провину можна буде відпрацювати. Зі студентами провели низку профілактичних бесід, після чого без будь-яких пояснень 21 січня 2022 року керівництво підписало накази про їхнє відрахування.\nКомпанія, яка святкувала день народження у гуртожитку, була великою, але відрахували із неї лише трьох осіб. Фото: https://t.me/vovapadierin/\nДо слова, раніше PRAGMATIKA. MEDIA писала про плани НАУ щодо забудови території вишу. Тут хочуть звести 3 будинки на 25 поверхів, 2 будинки на 16 поверхів, 7 будинків на 9 поверхів та наземний паркінг висотою у 6 поверхів. Дозвіл на зведення ЖК тоді видала вже розформована Державна архітектурно-будівельна інспекція.\nДемонтаж 19-го павільйону ВДНГ: Архітектурна палата НСАУ виявила низку порушень


Презентовано виставку осінніх пейзажів » Тячівська районна газета "Дружба"\nДружба » Новини » Тячівщина » Культура » Презентовано виставку осінніх пейзажів\nПрезентовано виставку осінніх пейзажів\n25 жовтня у Тячівській картинній галереї імені Ш.Голлоші відбулося відкриття виставки робіт художників та аматорів, написаних під час обласного пленеру в Усть-Чорній 12-14 жовтня.\nУчасть у заході взяли автори пейзажів– Ігор Луценко, Аттіла Коприва, Микола Влад, Яна Магей, Надія Попович-Черевко, Марія Ребар, Юлія Сойма, Ольга Волошин, В’ячеслав Дикун, авторка цих рядків, Максим Кубарич, Олексій Пак, запрошені гості – тячівські та хустські художники, головний спеціаліст відділу культури РДА Ольга Магула. А першими відвідувачами виставки стали учні районних шкіл мистецтв та їх наставники.\nВідкрила захід директор картинної галереї ім. Шимона Голлоші Любов Бобрушко. Вона подякувала учасникам пленеру за проведену роботу та представила присутнім організаторів та учасників мистецького заходу. Відтак, слово мала головний спеціаліст відділу культури РДА Ольга Магула, котра відмітила роботу художників, результатом якої стали дивовижні картини. Про те, як проходив пленер та як надихала митців природа гірських сіл Устьчорнянського куща, розповіла організатор дійства Надія Попович-Черевко. Виступали й учасники заходу, закарпатські художники – Ігор Луценко та Аттіла Коприва. Про свій перший досвід у написанні картин поділилися з присутніми аматори – Ольга Волошин, В’ячеслав Дикун та Лідія Білак.\nВсі охочі мали змогу переглянути роботи художників. Експозиція триватиме місяць.


Соціально–психологічні настановлення особистості старшокласників\nГлавная База знаний "Allbest" Психология Проблема дослідження спрямованості особистості старшокласника\nПроблема дослідження спрямованості особистості старшокласника\nВиявлення особливостей структури й формування спрямованості особистості старшокласника, його життєвих орієнтацій та мотивів. Соціально–психологічні настановлення особистості старшокласників. Методика О.Ф. Потьомкіної на визначення мотиваційної сфери.\nДата добавления 29.04.2014\nРазмер файла 86,4 K\nПроблема спрямованості особистості\nПоняття спрямованості особистості, її вивчення у вітчизняній та зарубіжній психології. Сучасні теорії, що лежать в її основі. Дослідження педагогичної спрямованості, взаємозв’язок спрямованості особистості студента з його професійною ідентичністю.\nкурсовая работа [302,3 K], добавлен 13.11.2011\nПроблема цінностей та ціннісних орієнтацій особистості в сучасних умовах\nПоняття та класифікація життєвих цінностей. Сутність ціннісних орієнтацій, їх місця та роль в структурі особистості. Психологічні механізми ціннісного ставлення особистості до навколишньої дійсності. Значення справедливості для життєдіяльності людини.\nстатья [18,0 K], добавлен 24.11.2017\nВаріанти визначення особистості відомими персонологами. Можливість існування особистості без індивіда. Структура особистості, її форми спрямованості, психологічна сутність складових. Періоди психічного розвитку особистості, критерії її зрілості.\nпрезентация [4,7 M], добавлен 02.12.2013\nТеоретико–методологічні засади вивчення особистості, її формування та розвиток\nПоняття особистості у психології. Проблема рушійних сил розвитку. Дослідження особистості біографічним методом. Роль спадковості й середовища в розвитку особистості. Психодіагностичні методики, спрямовані на дослідження особливостей особистості.\nдипломная работа [78,0 K], добавлен 28.10.2014\nПсихологічні особливості мотиваційної сфери учнів\nІнтерес дослідників до психологічних чинників успішної навчальної діяльності школяра. Психологічні особливості мотивації старшокласників та особливості юнацького віку. Методики, спрямовані на виявлення мотивації. Корекція мотиваційної спрямованості.\nреферат [40,5 K], добавлен 06.04.2009\nДругие документы, подобные "Проблема дослідження спрямованості особистості старшокласника"\nПерейти к скачиванию файлов работы "Проблема дослідження спрямованості особистості старшокласника"\nТекст "Проблема дослідження спрямованості особистості старшокласника (курсовая работа)"\nПолная информация о работе "Проблема дослідження спрямованості особистості старшокласника"


Внесення змін до Закону про аграрні розписки: Раду закликають відхилити законопроект / Законодательство / Судебно-юридическая газета\nНотаріальна палата звернулася з відповідним листом до голови Верховної Ради.\nНотаріальна палата України закликає Верховну Раду відхилити або ґрунтовно доопрацювати законопроєкт № 2805-д «Про внесення змін до Закону України «Про аграрні розписки» та деяких інших законодавчих актів України щодо функціонування та обігу аграрних розписок», який створює передумови для рейдерських схем та примушує нотаріусів легалізувати їх. Про це повідомляє офіційний сайт НПУ.\n«У результаті правової експертизи законопроєкту НПУ зробила, зокрема, наступні висновки.\nЗаконопроєкт безпідставно відносить аграрну розписку до цінних паперів. Не враховано особливості правової конструкції аграрної розписки як правочину, що містить у собі заставу майна для забезпечення виконання взятих за аграрною розпискою зобов’язань.\nЗапропонований механізм видачі та обігу аграрних розписок як цінних паперів виключно в електронній формі – складніший та менш захищений. Аграрії зіштовхнуться з низкою труднощів як під час оформлення та реєстрації аграрних розписок, так і під час укладення правочинів. Окрему гостру проблематику містить використання для створення електронних документів ЕЦП, що загрожує посиленням кіберзлочинності.\nЗгідно із законопроєктом аграрні розписки не підлягатимуть нотаріальному посвідченню, а облік аграрних розписок як об’єктів цивільних прав здійснюватиметься лише в Реєстрі аграрних розписок. Виключення процедури нотаріального посвідчення, що включає цілу низку перевірок, зробить можливим видачу аграрних розписок щодо майна, яке не має жодного відношення до боржника. Окрім того, боржники та кредитори наділяються правом самостійно складати аграрну розписку та визначати її істотні умови – це зробить аграрну записку незахищеним та недостовірним інструментом.\nУ разі скасування нотаріального посвідчення аграрних розписок скасовується й будь-який облік аграрних розписок на паперових носіях. Відповідно, виникнення технічних проблем у роботі Реєстру аграрних розписок призведе до повної або часткової неможливості відновлення інформації та стягнення кредиторами належних їм коштів або майна за зобов’язаннями. З огляду на розміри руху коштів у масштабах держави, такі ризики мають ознаки загрози національній безпеці.\nВраховуючи ситуацію з аграрним рейдерством, законопроєкт дозволить зловмисникам дуже швидко, прикриваючись аграрною розпискою, забирати врожаї в аграріїв. Визнання такої аграрної розписки недійсною стане проблемним, потребуватиме залучення фахівців по боротьбі з кіберзлочинністю, займе тривалий час та не матиме через це жодного ефекту.\nОскільки для аграрної розписки законопроєктом передбачається виключно електронна форма, і оригінал не може бути подано нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, виключається вчинення виконавчого напису на виписці із Реєстру аграрних розписок (не є оригіналом електронного документа). Така виписка не матиме юридичної сили, що призведе до труднощів в отриманні кредитних коштів від іноземних банків.\nПрийняття законопроєкту спричинить стрімке зростання кількості судових спорів щодо аграрних розписок.\nДетальніше – в листі НПУ Голові Верховної Ради України», — сказано у повідомленні.\nРаніше «Судово-юридична газета» повідомляла, що НПУ просила Раду не приймати зміни щодо переоформлення даних про осіб та майно.


Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) анулювала ліцензію ПАТ "Донецькоблгаз".\nНацбанк виключив дві компанії з реєстру фінустанов\nНаціональний банк України виключив дві компанії з Державного реєстру фінансових установ на підставі поданих ними заяв, а також уніс до держреєстру одного нового учасника ринку.\nДитяча клінічна лікарня Львова отримала ліцензію на трансплантацію органів\nМіська дитяча клінічна лікарня Львова, що на вул. Орлика, отримала ліцензію на трансплантацію органів та паліативну допомогу. Тут готові вже в цьому році провести першу операцію.\nДТЕК Західенерго оштрафували на ₴850 тисяч за порушення ліцензійних умов\nНаціональна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), наклала черговий штраф на одну з компаній холдингу ДТЕК - акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго».\nНаціональний банк України відкликав ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг у восьми фінансових установ на підставі поданих ними заяв.\nНБУ вніс Державного реєстру фінансових установ чотири фінустанови, і дві компанії вніс до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.\nНацрада просить анулювати ліцензію телеканалу «112 Україна»\nАнулювати ліцензію телеканалу «112 Україна» у ОАСК просить Національна рада з питань телебачення і радіомовлення.\nНацбанк виключив із реєстру фінустанов три компанії\nНаціональний банк України виключив з Державного реєстру фінансових установ ТОВ "ФК "Аліот", ТОВ "ФК "Гарант-Фактор" та ТОВ "ФК "Кванта" на підставі поданих ними заяв.\nДев’ять компаній за власною ініціативою виключені із реєстрів фінустанов та лізингодавців, а одна нова компанія поповнила небанківський ринок.\nНБУ оновив порядок видачі ліцензій на переказ коштів для небанківських установ\nНаціональний банк оновив порядок видачі ліцензії на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків відповідно до норм закону про “спліт”. При цьому небанківським установам, які вже мають ліцензії на цей вид діяльності, не доведеться їх переоформлювати.\nНацбанк відкликав ліцензії у восьми фінустанов\nНаціональний банк України відкликав (анулював) ліцензії на надання фінпослуг у восьми фінансових установ на підставі поданих ними заяв.\nНацбанк анулював ліцензії восьми фінустанов\nНаціональний банк України відкликав ліцензії на надання фінансових послуг у восьми фінансових установ на підставі поданих ними заяв.


Як правильно клеїти тіпси в домашніх умовах. Як правильно клеїти\nЯк правильно клеїти тіпси в домашніх умовах. Як правильно клеїти 07.01.2018 Інтимні зачіски в домашніх умовах Як правильно мастурбувати Маски від випадіння волосся Трави знижують апетит Як визначити розмір чоловічого члена за зовнішніми ознаками? Властивості ефірних масел ....\nПравильно клеїти вінілові флізеліновій основі. Як правильно клеїти\nПравильно клеїти вінілові флізеліновій основі. Як правильно клеїти 07.01.2018 Як правильно клеїти бамбукові шпалери на вініловій основі Вибір шпалер & # 8212; справа складна, а коли заходиш в будівельний гіпермаркет, де представлений на перший погляд мільйон видів, розумієш, що завдання стає....\nПравильно клеїти слайдери гель. Як правильно клеїти\nПравильно клеїти слайдери гель. Як правильно клеїти 07.01.2018 Хребтова , має триматися, чому немає. тільки 2 шари топа - може бути товсто і знімати складніше. Я теж розжилася слайдерами, нарешті. робила під свій звичайний топ Алекс Б'юті т. е. гель лак, на нього слайдер поклала потім....\n<< 4134 4135


▪ Олена Стяжкіна 17 грудня, 2014\n№ 50 (370)\nвід 11 грудня, 2014\nНі, не заздрість, хоча й вона також. Просто такий тип особистості в момент його зародження, славного чи сумнівного початку, не викликає довіри. Вони дуже не такі, дуже. Не такі, як усі. Не такі, як бідні, не такі, як розумні, не такі, як ті, що орієнтовані на державу...\nІ, хоч як дивно, зовсім не такі, як ті, що подовжували свої потенції новітніми автівками, посилювали неміч мовчазною кремезною охороною з колишніх есбеушників, прикрашали втрачені можливості молодесенькими дружинами та весело сповідували принцип «влада породжує гроші». А з тим сиділи в теплих кріслах і дерибанили бюджети. І дуже легко витрачали гроші, які насправді не заробили.\nЦі буржуї – ні. Аж ніяк не легко. Про їхню жадібність складали легенди. Мовляв, один власник заводу купив першу іномарку два роки тому. І що ви думаєте? Не нову.\nА от володар кількохсот вантажівок, знаєте, взагалі їздить на роботу маршруткою. І вдягається на розпродажах.\n«Щоб умовити їх витратити гроші на нову квартиру чи будівництво житла, треба розробляти цілу наступальну операцію й працювати над її проведенням рік, а то й два», – жалілися дружини.\nВони, здавалося б, ніколи не були теплими, відкритими, емоційно комфортними. Підозрілі, сухі, надто раціональні, дуже спокійні, навіть у розносах і скандалах холодні як лід. «Неможливо за всім рвати серце. Його може не вистачити. Треба не реагувати. Просто навчитися жити так, щоб не було болю. Взагалі не було... Тільки знаєш, нещодавно стало зрозуміло: якось там усе пов’язано. Коли втрачаєш здатність до болю, втрачаєш і здатність до радості...»\nСтрашні люди. Особливо на тлі орди чиновників, які блискавично багатіли та впадали в марнотратство, купуючи все, що блищить, шелестить і рухається.\nЧитайте також: Вугільний договірняк\nНудні, несвяткові, похмурі, ці вивчали процеси... Як будують теплиці, вирощують помідори, скільки градусів має бути, якщо посадити руколу? Чим викладені підлоги у спортзалах? Чи є це покриття спеціальним, чи можна зекономити? У який спосіб працюють із тілом тренажери? Як влаштоване обладнання, що виготовляє харчову плівку? Де можна купити піч для випалювання цегли і чи можна збудувати її самотужки?\nХтось із них мав освіту: інженер, фізик, філолог. Хтось кинув школу після восьмого класу. Хтось у юності вважався блискучим інтелектуалом, хтось не міг зв’язати двох слів.\nАле всі вони знали про свій бізнес усе. Від гвинтика та якості фарби на стінах офісного приміщення до маркерів товарних бірж і стратегічних прогнозів коливання ставок. Про свою молочку, папір, огірки, вантажівки, ресторан чи будинки могли говорити годинами. А думали повсякчас. І ім’я повара, начальника зміни, комірника знали не із зарплатних відомостей. І про характер, і про те, хто коли запив, одружився та розлучився.\nНе з доброї душі знали, а з прагматичних міркувань. Бо від якості їхньої роботи залежали гроші.\nнаші бізнесмени, ніколи не були сміливими та революційними. У справі – так. У житті – ні\nГроші... Не фетиш, хоча й, звісно, фетиш. Буржуї не витрачали, бо вкладали у розвиток.\n«Навіщо це тобі? Може, треба зупинитися?» – питали їх друзі. Але як можна зупинитися, коли йдеться про справу всього життя?\nСправа. Діло. Фірма. Ні, вони не формулювали пафосно. І самим собі, напевне, теж не формулювали. Однак саме прирощення та розвиток фірми – це те, що давало справжнє задоволення.\nГроші як такі цікавили їх менше. Починаючи з різних мотивацій: подолання бідності, «щоб діти жили як люди», «ніколи не буду нужденним», вони, ті кляті буржуїни, крок за кроком закохувались у свою справу.\nЗадоволення від зробленого – збудованого, випущеного, збільшеного – робило їх, нудних і похмурих, еротичними та сяючими. Дружини цього не розуміли. Підлеглі часто ненавиділи.\nЗа прискіпливість, за неможливість обдурити, за знання всіх процесів та їхніх учасників, за жадібність, чого вже там. Бо вибити підвищення зарплати – завдання майже нерозв’язне. «Коли мій шеф бореться з жадібністю, третій зайвий», – не жарт, а донецьке прислів’я.\nЖадібність перемагала. Ринок праці давав змогу надто не заморочуватися з капризними підлеглими. Однак якщо йшлося про фахівця унікального, то йому й платилося, й усе прощалося.\nТрохи про етику\nКляті донецькі капіталісти вміли називати речі своїми іменами. «Доведи, що ти безцінний, а потім претендуй!» Таке боляче слухати, бо всі ми безцінні. А тут... Однак, ніде правди діти, тверезить. Одних штовхає до зростання, інших до мрій про помсту. Страшну, криваву помсту, яка прийде до буржуя неминуче. Прийде і все відбере. Хто ж знав, що цього слід боятися.\nНі, вони, наші бізнесмени, ніколи не були сміливими та революційними. У справі – так. У житті – ні. Консервативні, схильні до компромісів, до тиші, яку люблять гроші. Вони не протестували, коли їх нагинали. Вони погоджувалися на введення до складу засновників фірм спочатку представників «даху», а потім, коли злиття «даху» та влади завершувалося, і представників влади. Вони не бунтівники. Але вже деякий час і не «тєрпіли».\nДружити з усіма необхідними людьми – це їхнє правило. У цій дружбі вони були стриманими й тримали дистанцію як могли. Не зближувалися. Не тому що гребували, а тому що дружити з посадовцями не прагматично та ще й витратно. Бо така дружба потребувала зайвих фінансів на розваги та пригоди для орди чиновників. Наші буржуї воліли обійтися малими дозами. Хоча частка в бізнесі навряд чи може вважатися малою дозою.\nОднак якщо можна було не дружити, а просто платити, то вони обирали платити. І виходить, що все ж таки гребували. Через посмішки, рукостискання, через спільні свята дітей буржуї не наближались, а, навпаки, віддалялися від тих, хто сидів у владних кабінетах.\n«Якщо він каже, що бізнесмен, а сам йде у чиновники, то який він бізнесмен?» – це загальна думка. А до неї й вирок: «Якщо у владі можна вкрасти більше, ніж заробити в бізнесі, ми приречені як суспільство і як країна».\nБагато чого в них було з Вебера та Зомбарта: кредит – мірило доброчесності, ненавмисний, а потім уже й підкреслений аскетизм в одязі, їжі, розвагах. Бо вони хотіли вирізнятися. І цією маніфестованою різницею кидали виклик марнотратству та «пшонкостилю» місцевих «аристократів».\nЧитайте також: Вижити за будь-яку ціну\nЧас – гроші. І тому ані запізнень, ані прощення за зайві очікування, ані художньої літератури, тільки спеціальна, ані посиденьок у ресторанах, ані тривалих подорожей п’ятизірковими готелями, мережа «Ібіс» у відрядженнях, планування та розрахунок, а з цим купівля білетів за півроку-рік. Відпустка в місці, звідки можна швидко приїхати – прилетіти, якщо покличуть справи. Туреччина, Болгарія, Крим, Слов’янськ, Щурове, Бердянськ... Нічого екзотичного. Нічого надмірного.\nВони завдавали темпоральний вимір міста. Бо їхній робочий день упродовж багатьох років починався о восьмій чи в крайньому разі о дев’ятій. Шкала оцінки інших міст формувалася з огляду на пустопорожність. «А там встають запізно, а тут сплять довгенько. А німці та китайці – наші люди!»\nПихаті? Ні, прагматичні. Тому й субота – день сімейний, але не вихідний. Півдня, до другої-третьої, є робота. У неділю можна просто заїхати подивитися, проконтролювати, особливо якщо це завод, ресторан, цех, теплиці, магазини... і далі скрізь.\nЇхні діти – їхня надцінність. Тому театр із міцною балетною та оперною школами, тому прем’єри, виставки, тому творчість, футбол і навчання українською. Англійська – обов’язково. Німецька, китайська, іспанська – бажано. Плюс спорт для дитини і для себе. У здоровому тілі здоровий дух. Потрібні сили. І потрібно, щоб їх вистачило.\nКоли діти дорослішають, то... Вони долучають їх до роботи: бути кур’єром, набирати договори, працювати в лабораторії, закуповувати добрива, мити посуд, вчитися бухгалтерії. Спочатку на канікулах, влітку й узимку. Потім після занять в університеті. «Заграниця» і всілякі британські школи – це добра, але забавка. Бо діло тут. І працювати слід вчитися тут. Хоча іноземний досвід також не завадить. Але тільки як допоміжний.\nПатріоти? Вони так не кажуть про себе. І, може, навіть не думають. Вони наполягають на своєму надзвичайному прагматизмі. Але за фактом виходить, що так, патріоти.\nДе вони були і є?\nЇх пограбували першими. Прийшли й забрали бізнес. На користь розвитку вітчизняної стоматології. За той, що коштував 10 млн, пропонували один. Якщо буржуї опиралися, забирали за так, запроторюючи їх за ґрати. Хтось сидить і досі. А хтось вийшов. За додаткову плату. Й одразу ж на Майдан. Суворі, нудні, прагматичні, жадібні, вони втратили справу свого життя. І вийшли за неї битися. І деякі б’ються досі. Як добровольці. На фронті. Все необхідне для війни купили за свої кошти.\nІнші вийшли вже в березні – квітні. На мітинги за Україну. Малий та середній бізнес почав першим підтримувати армію. Анонімно. Тихо, але системно.\nА потім, коли місто окупували, багато хто з них пройшов через катування в підвалах новітніх СМЕРШів та НКВД. Вони були і є з тих заручників, що «в списках не значаться». У їхні домівки приходили ті самі, хто роками мріяв про помсту, про «грабуй награбоване», про приниження колишнього хазяїна, який тепер мав харкати кров’ю та молити про пощаду. І про викуп.\nПісля підвалів вони поїхали. Поїхали, щоб забути й ніколи не повертатися в місто, яке любили і яке, зраджене, зрадило і їх самих.\nПоїхали і без підвалів. Бо є статки й навички починати все спочатку. Бо діти – надцінність, а тому вони мають вчитися писати й читати, а не падати на асфальт, закриваючи голову та роззявляючи рота, щоб уникнути контузії.\nА деякі вивезли тільки родини. Самі ж лишилися, бо є підлеглі – у кого десять, у кого п’ятдесят, у кого триста – люди, за яких вони відповідальні. І ні, не збираються підвищувати зарплату, бо ж такий височенний долар. Підвищувати не збираються, однак мають платити. А ще є старі, немічні, самотні. Тепер, виходить, теж їхні...\nЧитайте також: Ми повернемося до Луганська\nПри цьому жодного успішного буржуя-капіталіста серед кремлівських ляльок цирку «ДНР» немає. І офіційної реєстрації немає теж. Практика 1990-х не забута. Проте одна справа – звично сплачувати «за дах», інша – реєструвати своє дитя в економічній пустелі, у концтаборі, очільники якого вже прямують на лаву підсудних у Гаагу. Платити задля Гааги не прагматично. Тому всі податки підуть в Україну.\nА крім податків гроші підуть і вже йдуть на благодійність всередині міста й армію на його кордонах. Так само тихо й системно, як у квітні.\nІноді він виїжджає з волонтерами сам. Прискіпливо оглядає коробки, звіряє за списком технічне обладнання. Щось вираховує подумки чи на калькуляторі. Задоволено хмикає: «Гроші люблять, коли їх поважають».\nНа блокпосту ЗСУ виходить із машини, вітається й каже неголосно: «Хлопці, не кидайте нас. Не кидайте, дуже прошу».\n«Ну що ти таке кажеш, діду?»\nДіду немає п’ятдесяти.\nВ окупації час стоїть, однак люди старішають миттєво. Він усміхається, проковтуючи сльози. Воїни бачать. Кажуть: «Не повертайся туди, а? Хай йому всьому грець. Ще стуконе хтось... Закатують же...»\n«Як це не повертайся»? Як це всьому грець? У мене там справи. Мені там ще Члєніна валити!»\nОбіймаються. Вперше як востаннє. Сльози такі, що не проковтнеш. Не ллються, просто стоять в очах. Він соромиться, відвертається.\nІ я кажу йому: «Бачиш, біль уже є...»\n«Думаєш, можна чекати, що повернеться й радість?»\nЯ думаю, що повернеться все.\nБорис Райтшустер: «У Росії - дикий капіталізм кам'яного віку»\nНе маємо права кидати\nВ аеропорту Донецька терористи п’ять разів провокували військових на відкриття вогню\nПатруль місії ОБСЄ потрапив під обстріл біля аеропорту Донецька\nТерористи обстрілюють Донецький аеропорт з монастиря\nБойовики обстріляли колону з допомогою для захисників Донецького аеропорту


У Держцінінспекції розповіли, чому подорожчали ліки | ВолиньPost\nПро це розповіла завідувач сектору в області Державної інспекції України по контролю за цінами Вікторія Темчишена під час оперативної наради в облдержадміністрації у вівторок, 22 квітня.\nЗа словами посадовця, ціни на медикаменти в аптеках залежить від закупівельних цін у постачальників і так званої торгівельної надбавки. Обсяг цієї надбавки врегульований. На ліки, які коштують менше 100 гривень, він не повинен перевищувати 25% і збільшується відповідно до цін на лікарські засоби.\nНаразі за результатами перевірок у волинських аптеках, зі слів Темчишеної, дотримуються цих вимог під час формування цін на ліки.\nЯк повідомила чиновниця, найбільше ціни зростають на імпортні медикаменти. Так, нещодавно в Кабміні озвучили й відповідну цифру – 60-70%. Зумовлено це зростанням курсу долара.\nЩодо цін на вітчизняні ліки, то їх подорожчання пояснюється збільшенням цін на сировину, яка зазвичай є імпортною, і паливно-мастильні матеріали.\nАби якось зарадити ситуації, у Держцінінспекції пропонують підприємцям на певний час зменшити рівень торгівельної надбавки, переглянувши цінову політику. Із цим погодився і в.о. голови обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Сергій Луговий.\nЩе одна пропозиція стосувалася використання вітчизняних лікарських засобів для заміни аналогів імпортного виробництва.\nЛуговий як варіант запропонував також запровадження програму реалізації ліків зі знижками для соціально незахищених верств населення.\nОкрім того, Темчишена додала, що у Держцінінспекції думають над тим, аби запровадити граничні ціни на соціально орієнтовані медикаменти. Мовляв, ціни на деякі ліки в 2-3 рази більші, ніж у сусідніх країнах.\nЗа словами голови Волинської ОДА Григорія Пустовіта, локально можна лише перевірити правильність нарахування цін на ліки у волинських аптеках, а те, що встановлено на рівні держави, на жаль, не зміниш.\nОсобливу увагу губернатор Волині звернув на тендерні закупівлі ліків, коли купують аналоги необхідних медикаментів, які не допомагають хворим. Так, Григорій Пустовіт планує створити комісію, члени якої б перевірили, які відбуваються ці тендери.\nТакож очільник Волинської ОДА звернув увагу на важливість аналізу цін на ліки під час оптової торгівлі.


Директор ТДВ "Патент": Гуртожиток ми не маємо наміру тримати, оскільки доходів від нього немає Reporter UA\nДиректор ТДВ "Патент": Гуртожиток ми не маємо наміру тримати, оскільки доходів від нього немає\nУ понеділок мешканці будинку № 50, що на вул. Джамбула, провели пікет. Багато років мешканці будинку судяться з ВАТ «Патент», який не погоджується передати їм 9-поверхівку.\nЛюди виграли численні судові тяжби за свої помешканння й отримали підтримку міської влади, готової взяти будинок на баланс міста.\nНаступного дня директор ТДВ «Патент» Іван Ключевський в Ужгородському прес-клубі прокоментував подію. «Інформація про те, що адміністрація не хоче йти на зустріч із мешканцями гуртожитку, не відповідає дійсності, — запевнив він журналістів. — До керівництва «Патенту» ніхто з мешканців з проханням про зустріч не звертався. Зараз це просто політичні спекуляції навколо події. Гуртожиток досі перебуває у власності ТДВ «Патент». Раніше ми пройшли всі судові інстанції й у 2010 році судом було винесено рішення про те, що гуртожиток є нашою власністю. Однак за час керівництва містом Віктора Щадея міська рада ухвалила незаконне рішення про передачу гуртожитку в комунальну власність. Наразі тривають судові процеси», — додав він.\nНа думку п. Ключевського, понеділковий пікет є політичною спекуляцією, якою хочуть скористатися деякі міські політики перед виборами, а мешканці стали їхніми заручниками й намагаються просто підігріти інтерес до справи напередодні судового засідання у Верховному Суді.\nДиректор «Патенту» стверджує, що мешканці гуртожитку при будь-якому рішенні суду залишаться у виграші. «Ми не збираємося звідти виганяти людей, — заявив І. Ключевський. — Керівництво «Патенту» хоче, аби ситуація була вирішена так, як цього вимагає законодавство. При передачі гуртожитку в комунальну власність місцева влада має керуватися Законом України «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року». Позиція наша така: гуртожиток ми не маємо наміру тримати, оскільки доходів від нього немає, натомість ми витрачаємо певні кошти на утримання будівлі. Ми згідні передати гуртожиток мешканцям, однак виключно на підставі закону».\nДиректор Ужгородського коньячного заводу, до якого апелювали мешканці гуртожитку під час пікету, на жодні заяви так і не спромігся.