Структура філософського знання (онтологія, гносеологія, методологія, аксіологія) та його основні проблеми.\nСтруктура філософського знання (онтологія, гносеологія, методологія, аксіологія) та його основні проблеми.\n3.Історичні типи світогляду: міфологія, релігія, філософія, наука.\nДля розуміння специфіки філософського світогляду порівняємо його з такими історичними типами світогляду як міфологія і релігія.\nМіфологія - цілісне світорозуміння, в якому різні уявлення зв'язані в єдину образну картину світу, яка об'єднує у собі реальність і фантазію, природне і надприродне, знання і віру, думку і емоції. У міфологічному світогляді структура космосу, сутність людини, добро і зло, прекрасне і потворне виражені в конкретних образах, які часто є метафорами і символами. Наприклад, у слов'янській міфології, дерево - це образ світу. Дерево поєднує три головних "поверхи" світобудови: небо, землю і пекло. У "Вечорах на хуторі біля Диканьки" М.В.Гоголь пише: "Є десь, у далекій землі, таке дерево, яке шумить вершиною в самому небі, і бог сходить по ньому на землю в ніч перед світлим святом"1.\nКонкретнообразне міфологічне подання про світ було безпосередньо включене в сферу практичної життєдіяльності людини (єдність обряду і міфу в первісній культурі). Міфологія - це нерозчленована єдність релігійних вірувань (наприклад, анімізм2, фетишизм3), зачатків наукових знань, моральних принципів (життя і діяльність героя у міфі було моделлю поводження людей, моральною повинністю або забороною), форм естетичного засвоєння світу (казка, героїчний епос, легенда, історичний переказ). Пізніше, коли окремі сфери культури, мораль, релігія, мистецтво, наука, знайшли своє відносно самостійне існування, міф все-таки залишився в духовній культурі, як специфічна мова в мистецтві, а також форма ідеології (політичний, соціальний міф). Якщо міфологія - це образне знання про світ, звернене до почуттів і емоцій людини, то філософія - це раціональне обґрунтоване знання, звернене до розуму.\nРелігія - це історичний тип світогляду, в основі якого віра в існування надприродних сил і в їх головну роль у світобудові і житті людей.\nРелігія, яка виникла в кам'яному віці 50-40 тисяч років тому, тривалий період залишалася пануючим світоглядом. Пропонуючи специфічні варіанти відповідей на складні світоглядні питання, вона і зараз існує і розвивається поряд з філософією і наукою. Філософія у своєму історичному розвитку то, зближалась (майже зливаючись) з релігією (середньовічна філософія - богослов'я, теологія), то віддалялася і протистояла їй (атеїзм). Історичний приклад: в 1770 році прокурор Паризького Парламенту Сегьє, вимагаючи офіційного осуду і спалення книги "Системи природи" П. Гольбаха заявив, що філософи зробилися наставниками людському роду. Свобода мислити - от їхній вигук і цей вигук чується з одного краю світу до іншого. Однією рукою вони прагнуть похитнути престол, а іншою хочуть перекинути вівтар.\nЯкщо релігія опирається на віру, то філософія в пошуку відповідей на ті ж світоглядні питання опирається на розум.\nФілософія, як тип світогляду, інтерпретує основне питання будь-якого світогляду - питання про відношення людини і світу (дивись схему 3).\nОсновне питання філософії виникає із самопізнання, саморефлексії людини. Куди повинна була подивитися людина, щоб задатися запитанням про співвідношення матеріального і духовного? Очевидно, що вона подивилася вглиб себе і помітила, що є носієм двох сутностей - матеріальної і духовної - душі і тіла. "Звідки взялися в мені ці дві сутності? - задає собі людина наступне питання - "Тіло те саме що природа, а душа?" Звідси і пішла філософія. Тому основне питання філософії можна визначити і як головне, і як вихідне, а філософію, як один зі способів самопізнання людини, самоствердження її у світі. В основному питанні фіксуються різні аспекти відносин матеріального і духовного. Два перших аспекти називаються першою і другою сторонами основного питання. Залежно від відповіді на питання: що первинно: матерія або свідомість? - всі філософи відносяться до одного із трьох напрямків:\n■ матеріалізм - філософи, які обґрунтовують первинність матеріальної сутності світу; увесь світ - матерія, яка рухається; свідомість залежить від матерії і не може існувати без її;\n■ ідеалізм - філософія, що обґрунтовує первинність духовної сутності світу; виділяється об'єктивний ідеалізм - визнання первинним світового, об'єктивно - (незалежно) - існуючого духовного початку (бог, дух, "абсолютна ідея", "світовий розум") і суб'єктивний ідеалізм, що стверджує, що первинне - свідомість окремої людини (суб'єкта);\n■ дуалізм - філософія, яка обґрунтовує рівноправну єдність у світі двох початків - матерії і духу.\nСлід зазначити, що первинність у філософії розуміється у двох аспектах:\n1) первинно те, що з'явилося раніше (або існувало завжди), наприклад, у матеріалізмі - матерія нескінченна, несотворима, незнищувана; в ідеалізмі цією ж якістю володіє дух, свідомість;\n2) первинно те, що важніше, головніше; те, що визначає, від чого залежить все інше; так в ідеалізмі дух може існувати сам по собі і маючи нескінченний творчий потенціал, на певному етапі розвитку створює матерію (природу).\nВ історії філософії виділяються три основні форми матеріалізму:\n> стихійний, наївний матеріалізм (дивись розділ "Антична філософія");\n> метафізичний, механічний матеріалізм розглядає першооснову світу - матерію, як пасивне начало, яке приводиться в рух якою-небудь зовнішньою силою;\n> діалектичний матеріалізм трактує матерію як активну першооснову світу (саморух матерії - істотна властивість буття).\nДруга сторона основного питання філософії фіксує пізнавальне відношення людини до світу. На питання: "чи можна пізнати світ?" - більшість філософів відповідають ствердно. Вони трактують пізнання як процес відбиття суб'єкта об'єктом - гносеологічний оптимізм (від лат. gnosis - знання, пізнання). Протилежна позиція - агностицизм (gnosis - знання; а - префікс "ні", дослівно - незнання) - напрямок у філософії, які заперечує пізнаванність світу. В агностицизмі абсолютизується активність суб'єкта у пізнанні, отже, знання залежить не стільки від об'єкта, скільки від суб'єкта.\nТут схематично позначені лише основні філософські напрямки. Реальний філософський процес значно різноманітніший і багатший цієї схеми. Усередині кожного з напрямків існує розмаїтість шкіл, вчень, варіантів вирішення тих або інших проблем; є філософи, які у своєму розвитку еволюціоні-зувалися від одного напрямку до іншого; відомі також філософські школи, які заперечують світоглядні проблеми (позитивізм, наприклад) і тому не вписуються в наведену схему.\nЗастосовуючи метод підіймання від абстрактного до теоретично-конкретного ми надалі наповнимо цю абстрактну схему конкретно-історичним змістом.\nОтже, філософія - це теоретично сформульований світогляд, один зі способів духовного освоєння людиною світу. В філософії, як у світогляді завжди, явно або неявно, присутня людина. Філософія вивчає Світ, Космос, для того щоб розуміти в них місце Людини. Спрямованість до людини, гуманістичний пафос філософії полягає в тому, що вона покликана відповісти на смисложиттеві питання людини, в центрі філософських теоретичних узагальнень, пошуків стоїть людина. Філософія служить способом самопізнання і духовного розвитку людини і людства.\n4.Специфіка і структура філософського знання.\n11.Загальна характеристика та етапи розвитку античної філософії.\nСлово "античний*9 в перекладі з давньогрецької означає "давній". Але у звуженому й усталеному вживанні воно позначає початок європейської культури та цивілізації, греко-римський давній світ. Відповідно до "античної філософи"" входять філософські здобутки цього світу. Зауважимо, що поняття "антична філософія"ширше від поняття "давньогрецька філософія", бо охоплює, крім давньогрецької, ще елліністичну, римську й олександрійську філософії. Зазначену відмінність понять чітко видно при розгляді етапів розвитку античної філософії.\nНа двох перших етапах розвитку поняття античної філософії збігається з поняттям давньогрецької філософії, а в подальшому історичному розвитку сюди додалися і філософські досягнення інших, культурно споріднених із Грецією регіонів. Проте і надалі грецька філософія була не простою, а основною складовою античної філософії, оскільки поставала як вихідна інтелектуальна засада та освячений традицією взірець філософствування.\nЧому ж завдячує антична філософія такими своїми якостями? Відповісти на це запитання означає зрозуміти, які умови й донині необхідні для нормального розвитку філософії, і побачити в історії античної філософії деякі виходи на сучасність.\nРозпочинається становлення філософії Середніх віків періодом так званої апологетики (від грец. apologia - захист). За умов, коли християнство становило переслідувану меншість Римської імперії, коли з нового вчення глузували, представники апологетики зверталися до римських імператорів або широкого загалу із посланнями на захист християн. У таких зверненнях апологети почали розглядати та розробляти важливі світоглядні ідеї, такі як розуміння сутності Бога, характеру та змісту божественного творіння, природи та сутності віри, співвідношення віри та знання.\nВід самого початку апологетика розділилася на два напрями в питанні ставлення до попередньої язичницької (античної) мудрості: позитивний і негативний.\nПрихильники позитивного ставлення - Юс тин Мученик (бл. 100-165), Афінагор (II ст.), Климент Олександрійський (150-215), Оріген (бл. 185-254) - вважали, що грецькі філософи йшли шляхом істини, але не могли досягти її, бо вона ще не виявила себе в особі Христа. Тому філософію треба використовувати, підпорядковуючи її теології, оскільки християнський світогляд більш істинний, ніж попередній.\nПрихильники негативного ставлення до античної філософії - найвидатнішим їх представником був Квінт Тертулліан (бл. 155-220 pp.) - не лише засуджували античну філософію, а й вважали, що греко-римська культура взагалі зіпсувала й спотворила людину, задавила її природні нахили, вибудувала у свідомості цілий світ штучних цінностей. Серед таких цінностей, на думку Тертулліана, є і безплідна у своїй витонченості наука, і занадто розніжене мистецтво, і до краю розбещена мораль, і аморальна релігія. Єдиний вихід зі скрути полягає у спрощенні і поверненні до природного - християнського стану. Мудрування ж учених і філософів на цьому шляху не тільки зайві, а й шкідливі. Досягти мети можна через аскезу, самопізнання і, найголовніше, через віру в Ісуса Христа.\nЗміни в суспільному стані християнства не могли не відбитися на характері його ідеології: відпала необхідність захищатися і обґрунтовувати своє право на життя, настав час вказувати шлях і вести світ, що руйнувався, до спасіння1. На зміну активності апологетів прийшла діяльність отців церкви, розпочався етап патристики (від ті. pater - отець). Одним з найуславленіших її представників вважається Аврелій Августин, або, у вітчизняній традиції, Августин Блаженний (354-430). У своїх працях "Про град Божий", "Сповідь", "Про Трійцю" Августин розробив філософське вчення про свободну волю і вважав, що людина як своєрідний мікрокосм поєднує у собі природу матеріальних тіл - рослин та тварин, розумну душу і свободну волю. Душа нематеріальна, безсмертна, вільна у своїх рішеннях. Філософ віддавав перевагу вольовим характеристикам людської душі перед розумовими. Звідси виводилася незаперечна першість віри перед розумом (віра передує розумінню) і, зрештою, утверджувався беззастережний авторитет церкви як останньої інстанції у ствердженні будь-якої істини. Отже, свобода волі, за Августином, не абсолютна. Вона обмежена божественним передвічним рішенням, яким Бог одних обрав для врятування та насолоди в майбутньому житті, а інших прирік на одвічні тортури (у цьому суть християнського вчення про божественне приречення). Подібним чином Августин розмежував науку й мудрість. Наука підпорядкована мудрості, бо навчає лише вмінню користуватися речами, тоді як мудрість орієнтує на пізнання божественних справ і духовних об'єктів.\nСуттєву роль в утвердженні християнського світомислення відіграли Ієронім Блаженний (345-420), що переклав Біблію латиною; римський письменник V ст. Марціал Капелла, що висунув ідею "семи вільних мистецтв", серед яких основою всіх знань виступають перші три - граматика, риторика та діалектика; Аніцій Матій Северин Боецій (480-524), твори якого "Про музику", "Про Святу Тройцю", "Про католицьку віру", "Розрада філософією" доволі органічно поєднували грецьку філософію із християнським світобаченням; Флавій Магн Касіодр (477-570), який у своєму мастку на півдні Італії заснував школу, де почалися систематичні переклади та переписування книжок і текстів, важливих для християнської освіченості.\nУ період раннього сформованого Середньовіччя існував ще один цікавий філософ і богослов Іоанн Скот Еріугена (бл. 810-877 рр.). У своєму відомому творі "Про розподілення природи" він писав, що все буття поділяється на чотири "природи": перша - природа не створена, але здатна сама творити-Бог; друга-природа створена і сама здатна творити-сукупність першоформ (у платонівському розумінні) і діючих причин; третя - природа створена і нездатна творити - світ чуттєвих речей. Існування світу речей Еріугена пов'язує з гріхопадінням людини, яке й призвело до того, що цей світ відійшов від Бога. У остаточному підсумку (на основі спокути) чуттєвий світ повернувся до Бога, і цей стан буття характеризує, як вказує Еріугена, четверту природу - Бога як кінцеву мету всього, як субстанцію, до якої все повертається.\n14.Середньовічна схоластика і містика. Проблема Бога.\nСхоластика (від грец. - школа)- тип середньовічної філософії, цілком підпорядкованої релігії. Це філософське вчення, котре було відірване від життя, від реальних проблем, мало єдину мету - обґрунтування і захист теології, релігійного світогляду. Тому основними проблемами, на які звертали увагу схоласти, були: примат віри над розумом, віри над знанням, наукою; теоцентризм; бог як абсолютна сила й абсолютна влада: бог як буття, істина і благо тощо. Філософською основою схоластичних вчень були ідеї античної філософії, особливо Платона й Аристотеля про вічність "ідей" про бога як рушійну силу, "форму усіх форм" і т. ін.\nСхоластика набуває свого розвитку (ХІ - ХІІ ст. - рання схоластика, ХІІ - ХІІІ ст. - зріла схоластика, ХІІІ - ХІV ст. - пізня схоластика).\nВажливе місце у середньовічній філософії займала боротьба номіналістів і реалістівз приводу природи загальних понять (універсалій).\nРеалізм (Ансельм Кентерберійський, Іоанн Скот Еріугена), відповідно із вченням Платона, вважали, що реально існують лише загальні поняття, які є вічними. Вони існують до речей, до природи; нібито поняття "будинок взагалі", "людина взагалі" і т. д. існують до появи конкретного будинку, людини тощо. Ансельм Кентерберійський формулює "онтологічне доведення" буття Бога: Бог існує, оскільки існує поняття найвищої досконалості\nНоміналізм (Іоанн Росцелін, П'єр Абеляр, Вільям Оккам) стверджували, що реально існують лише окремі речі, котрі передують поняттям про них. Поняття є лише іменами, назвами речей (лат. nomina - назва, ім'я). Поняття утворюються у процесі пізнання окремих речей і окремо від них не існують.\nЗа цією, здавалось би, абстрактною суперечкою таїлася суттєва філософська проблема, а саме - що чому передує: об'єктивно існуючі речі поняттям про них чи, навпаки, поняття, котрі є продуктами мислення, передують самим речам; наше пізнання йде від речі до поняття чи від поняття до речі. Слід відзначити, що тут, у зародку, вже містилися елементи емпіризму і раціоналізму, матеріалізму та ідеалізму, котрі отримали свій розвиток пізніше.\n15.Двоїстий статус людини в середньовічній філософії. Християнський гуманізм.\nПершим із філософів, які спробували навести систему християнські догмати і основі створити вчення про людину, був Ориген (прибл. 185 - прибл. 255). Ориген вважав, що людина складається з духу, душі, й тіла. Дух не належить самої людини, він би дарується йому Богом (пригадаємо вчення Аристотеля про активному розумі) і завжди спрямований на добро й істині. Душа ж становить хіба що наш власний Я, вона в нас початком індивідуальності, а оскільки, як ми знаємо, свобода волі становить найважливіше визначення людської сутності, те ж саме душа, по Оригену, і вибирає між добро і зло. За природою душа повинна коритися духу, а тіло - душі. Але з двоїстості душі нижча значна її частина нерідко спрацьовує над вищої, спонукаючи людини слідувати влечениям і пристрастям. Принаймні того як і стає звичкою, людина опиняється гріховним істотою, переворачивающим природний порядок, створений творцем: він підкоряє вище нижчого, і такою шляхом у світ приходить зло. Отже, зло не від Бог і погода немає від саму природу, немає від тіла, воно походить від людини, а точніше - від зловживання свободою, цим божественним задарма.\nПостає питання: якщо тіло до середньовічної філософії і теології не є саме собою початок зла, то звідки ж з'являється відомий усім середньовічний аскетизм, особливо характерний чернецтва? Чи немає тут протиріччя? І що відрізняється середньовічний чернечий аскетизм від типів аскетизму, хто був притаманні філософських шкіл античності, особливо стоїків? Адже заклик до врівноваженості і поміркованості - загальний мотив практически-нравственной філософії греків.\nАскетизм середньовіччя має на меті не відмови від плоті як такої (невипадково у середні віки самогубство вважалося смертним гріхом, що відрізняло християнську етику, зокрема, від стоїчної), а виховання плоті з єдиною метою підпорядкувати її вищому - духовному початку.\n16.Антропоцентризм філософії Відродження\n17. Пантеїзм та натурфілософія Відродження.\n• Боротьба за істину в епоху Відродження мала значення інтелектуального і морального подвигу, тому що створена нова картина світу протистояла теології та схоластичній традиції. У зв'язку з розвитком виробництва і науки філософія знову повернулася до вивчення природи. Винайдення книгодрукування, компаса, пороху, доменно-металургійного процесу; зацікавленість в астрономії, фізиці, анатомії, фізіології; розвиток експериментального природознавства - все це розширювало людський світогляд, зміцнювало владу людини над природою. Математично обґрунтована М. Коперником геліоцентрична система світу суттєво змінила середньовічні погляди на світ, підірвала авторитет геоцентричної системи Птолемея. Значний внесок у нове осмислення природи роблять такі видатні вчені, як Т. Браге, Г. Галілей та ін.\n• Галілео Галілей (1564-1642 рр.), якого називали «Колумбом неба», відкрив кратери і гірські хребти на Місяці, побачив супутники Юпітера, плями на Сонці. Займаючись механікою, Галілей прийшов до висновку, що існує природна необхідність, і він вводить поняття закону природи. До цього висновку в тій чи іншій формі приходили Б. Телезіо (1509-1588 рр.), Дж. Кардано (1501-1576 рр.), Ф. Петріці (1529-1597 рр.) та ін.\nФілософія епохи Відродження сприймається насамперед як натурфілософія (філософія природи). Як наслідок зв'язку з середньовічною філософією центральною для неї залишається трактування питання про взаємовідношення Бога і світу. Однак методологія її має свою специфіку, характерною рисою якої є антисхоластична, антиарістотелівська спрямованість. Проголошена філософами свобода думки втілюється в новому підході до трактування понять матерії, форми, руху, часу, простору і в кінцевому результаті веде до принципового переосмислення місця і ролі божественного начала. Взаємовідношення Бога і світу втрачає схоластичний характер, на зміну теїзму приходить пантеїзм («Бог у всьому»), відбувається певне повернення до ідей платонізму і неоплатонізму. Нове народжується і зріє, проте попереднє багато в чому бачиться непорушним Отже, новий зміст втілюється у старі форми.\n• Один з найцікавіших і характерних представників філософії епохи Відродження - виходець з Німеччини Микола Кузанський (1401-1464 рр.). Як більшість філософів того часу, Кузанський орієнтується на традиції неоплатоніків. Заперечуючи античний дуалізм («Єдине» протистоїть «неєдиному», «іншому»), він стверджує, що «Єдине є всім». Ця філософська настанова служить основою пантеїстичного світогляду. Оскільки «Єдине» не має протилежності, то воно тотожне безмежному, нескінченному. Нескінченне — це більше над усе, воно — максимум, а «Єдине» — це мінімум, найменше від усього.\n• Ідеї М. Кузанського поглибив Джордано Бруно (1548-1600 рр.). Вихідна теза його філософії - єдність і нескінченність світу, його нестворюваність і незнищуваність. На цьому базуються космологічні уявлення, в яких Дж. Бруно відкрито пориває з теоцентричною концепцією побудови світу. На його думку, Земля рухається навколо своєї осі та навколо Сонця і в той же час є піщинкою в безмежному просторі. Земля може бути центром Космосу, тому що у Всесвіті взагалі немає ні центру, ні межі.\n18.Реформація і становлення нового світорозуміння.\n19.Філософія Нового часу. Утворення механістичної картини світу.\nПевним підсумком діяльності філософів - матеріалістів і натуралістів Нового часу стала наукова картина світу. Наукова картина світу як вищий синтез наукового знання містить у собі найбільш загальні знання про світ і людину, а також основні методологічні принципи вивчення буття. Наукова картина світу, створена в XVII-XVIII століттях грунтувалася на матеріалістичному світогляді і вирішувала завдання радикального подолання релігійного світогляду і у той же час мала історично обмежений механістичний і метафізичний (антидіалектичний) характер. Механіцизм поглядів на природу був обумовлений особливим положенням в той період механіки як науки, яка раніше за інших отримала закінчену систематичну обробку і широке практичне застосування. Природознавство того часу не мало достатнього матеріалу, щоб відобразити світобудову як процес, який постійно розвивається. Ф. Енгельс, характеризуючи розглянутий період приводить таке порівняння: наскільки високо природознавство першої половини XVIII століття піднімалось над грецькою стародавністю по обсягу свого пізнання і навіть по систематизації матеріалу, настільки ж воно уступало йому в ідейному оволодінні цим матеріалом, у загальному погляді на природу. Для грецьких філософів світ був по суті чимось що розвивалось. Для натуралістів розглянутого нами періоду він був чимось окостенілим, незмінним, а для більшості чимось створеним відразу1.\nПочинаючи вивчення питання, студентам треба мати на увазі, що філософська антропологія ХХ століття почала свій розвиток у Німеччині і пов’язана з розробкою концепції людини таких видатних філософів як Макс Шелер, Гельмут Плеснер, Ернст Кассірер та інших.\nСеред визначних попередників філософської антропології слід назвати І.Канта, Л.Фейербаха, А.Шопенгауера, Ф.Ніцше. Значний вплив на філософську антропологію здійснили психоаналіз З.Фрейда, феноменологія Е.Гуссерля, фундаментальна онтологія М.Гайдеггера.\nМакс Шелер (1874-1928) вважається одним із фундаторів філософської антропології ХХ століття. У широкому розумінні деякі дослідники вважають цього мислителя ініціатором „переорієнтації” філософії на антропологічний спосіб мислення.\nГоловне своє завдання М.Шелер бачить у створенні цілісного вчення про людину, яке змогло б об’єднатинайрізноманітніші антропологічні концепції, що існували у європейській культурі: теологічну, філософську і природничо-наукову.\nПошук сутнісного визначення людини приводить М. Шелера до питання: що робить людину людиною? Відповідаючи на це важке питання філософ знаходить єдину категорією, яка здатна відбити специфіку людського буття в світі. Такою категорією, вважає М.Шелер, є “дух”. Останньому властиві такі риси і якості, котрі ніколи не може мати найрозвинутіша тварина. Серед них – здатність “дистанціюватися” від навколишнього світу, ставитися до нього “предметно”, усвідомлювати себе, або мати самосвідомість. Духовність, в філософії М.Шелера, утворює центр людини, яким визначається особистість. Тому тільки людина, оскільки вона підноситься над собою як живою істотою, може зробити предметом свого пізнання все, в тому числі й саму себе. Щодо цього тезису, мислитель формулює одне з найважливіших завдань філософської антропології, а саме – простежити, як з основної структури людського буття – духу формоутворюються всі специфічно людські надбання: мова, совість, інструменти, держава, ідея, міф, релігія, мистецтво, наука тощо.\nволі. Особистість – це насамперед “любляче буття”, а не “мисляче” і навіть не “воліюче” буття. Серед найважливіших атрибутів людського буття філософ зазначив чуттєві вияви любові і ненависті як фундаментальні онтологічні визначення людини.\nРозглядаючи цей напрямок західної філософії, студентам слід згадати основні риси екзистенційної філософської позиції С. Керкегора, який стояв біля витоків екзистенціалізму як нової течі ХХ століття. Адже саме його філософські ідеї набули подальшого розвитку у філософії екзистенціалістів.\nКрім цього, слід звернутися до основних рис філософської антропології, яка в цілому намагається визначити людину через її відмінність від тварини. Вона називає її розумною, ексцентричною, символічною, що грає, тощо. Слід також мати на увазі, що на відміну від філософської антропології, екзистенціалізм ХХ століття запропонував іншу парадигму людини. Фундаментальною рисою екзистенціалізму стало усвідомлення людини як унікальної, неповторної істоти. Ця парадигма дістала назву філософії існування людини. Буття кожної людини розглядається екзистенціалістами як абсолютне. Центральним поняттям цієї філософської течи стає поняття екзистенції - як специфічно людського буття, буття на межі, буття в граничних станах – відчаю, жаху.\nТреба мати на увазі ще одну сутнісну рису екзистенціалізму - це осмислення людини за межами її раціоналізму в само-переживанні і співпереживанні, які відкривають двері до істинних таємниць людського Я.\nЗверніть увагу на той факт, що екзистенціалізм стає однією з провідних течій філософії Західної Європи саме на початку ХХ ст. - епохи втрати традиційних релігійних цінностей, моральних орієнтирів, епохи самотності людини в потоці Буття.\nЗазвичай екзистенціалізм ділять на атеїстичний і релігійний. Ці напрямки по-різному трактують межі людського існування і можливості їх подолання. Релігійний екзистенціалізм є результатом розвитку християнської культури. Тому він цілком може бути названий християнським екзистенціалізмом. Найбільш відомими представниками цього напряму вважаються Карл Ясперс і Габріель Марсель.\nОтже, незважаючи на нашу неувагу до Буття, воно постійно присутнє в нас, маючи невидиму, але незламну владу. А значить, лише через співвіднесеність із Буттям ми можемо з’ясувати, що в людині найголовніше і найважливіше. Спираючись на це міркування, Хайдеггер визначає людину як специфічне Ось-Буття (Dasein).\n32.Сцієнтистські напрямки сучасної філософії: позитивізм і неокантіанство.\nновоєвропейські переконання, підкріплені у XIX ст. міркуваннями О.Конта, у тому, що справжнє знання може бути тільки науковим: відповідно, і філософія справді може бути вартою чогось лише за умови, що вона також стане науковою, тобто органічно ввійде у сукупність наук. Але для того, щоб це здійснилося, необхідно змінити як предмет, так і методи філософії.\nВважалося, що предметом філософії повинно бути науковчення, тобто вчення, яке чітко визначить особливості та сутність науки, буде свідомо розробляти методологію наукового пізнання, а за власними методами філософія не повинна суттєво відрізнятися від інших наук; принаймні, вони повинні бути точними, такими, що можуть бути широко використаними та піддаються перевірці (це переконання на початку XX ст. поділяли Е.Гуссерль, Л.Вітгенштейн, Б. Рассел та ін.)\nОсновні осередки логічного позитивізмуХХ ст.\ninfopedia.su Все материалы представленные на сайте исключительно с целью ознакомления читателями и не преследуют коммерческих целей или нарушение авторских прав. Обратная связь - 3.235.45.196 (0.018 с.)


Садівництво для чайників – садівництво рослини нескінченний шведський стіл на вибір\nЯкби треба було почати зі списком імен Завод саду, навіть сто сторінок книги не вистачить. Садівництво рослини включають всіх майже всі сорти, як квіти, трави, чагарники, фрукти, овочі, та багато інших. Садівництво рослини також змінюються від сезону до сезону, деякі процвітають під час весняно-літнього сезону, а деякі, як в осінньо-зимовий період. Який би вид саду ви можете вирішити, що у вас буде багато рослин на вибір у відповідності з вашим смаком.\nВи можете навіть вибрати для садівництва рослин, які можуть бути більше, ніж просто прикраси у вашому саду. Фактично це дуже задовольняє для вирощування рослин, як трави, фрукти і овочі. Коли час для збору продуктів приходить, він може бути дуже цікавою і повноцінною. Загальних овочів підходять для домашнього сади горошок, кукурудза, огірки, гарбуз, картопля, цибуля, перець, морква, салат, буряк, шпинат і т.д. Вони є хорошим вибором для великих господарств теж. Полуниці, вишні, абрикоси, чорниця, помідори, сливи та груші є одними з найбільш популярних фруктів. Трави любили всі за їх ароматні якості, вони додати аромат приготовленої їжі і зробити всі салати пряний. Популярні будинки виросли трави зелена цибуля, лаванда, м’ята, кріп, шавлія і чебрець.\nЛітній сад знаходиться в барвистому бунт і заспокоюють стомлені очі, але це важко підтримувати барвистий сад протягом зимових місяців. Це складне завдання, але з обережністю планування і старанним ви можете мати прекрасний сад круглий рік. Rudbeckia чарівна жовта багаторічні, який любить осінньо-зимового сезону. Інші фаворити зиму анемони японської, космосу і Різдво троянди.\nСлово квітка як правило, пов’язують барвистий образ весна-літо сад в цвіту. Весна-літо садових рослин є одними з найкрасивіших пам’яток на Землі і є джерелом натхнення для нашої творчості. Деякі з фаворитів навесні фіалки, тюльпани і нарциси. Теплу пору року є пільговим лілії, троянди і жоржини.\nБагато садівники вибирають декоративні трави або чагарники, щоб додати до краси своїх садів. Мавпа трава є абсолютним фаворитом на тротуарах. Ці садівництва рослини добре використовувати для зовнішності або, щоб зберегти конфіденційність або навіть в якості кордону або парканів. Чагарники є легкою багато чого для підтримки і визначальна риса для будь-якого саду або двору.\nНескінченна різноманітність рослин садівництва доступні на вибір, для вашого саду мрії. Ви можете вибрати їх для їх зовнішності або для їх використання. Садові рослини можуть бути декоративними або корисними. Ви можете вибрати тип рослин, які Ви хотіли б мати в своєму саду. Рослини можуть залежати від конкретного стилю ви вибрали для вашого саду, від сезону або навіть у відповідності з кольорами ви хочете у вашому саду. Город не тільки корисно, але й допоможе вам виростити хорошу продукцію для вашої кухні. Який би стиль або символ, який ви обираєте для вашого саду, ви повинні будете піклуватися про вашому саду і підтримувати його старанно, якщо ви не хочете дворі повно бруду.\nPrevious Previous post: робить дворі місце групи з басейном над землею\nNext Next post: Я злодій лист і компостування короля


Без великих перешкод немає великих досягнень | Православіє в Україні :: Інтернет-видання УПЦ\n1020-річчя Хрещення Русі педагогіка Голодомор Церква і політика іконопис секти конфлікти Приїзд Патріарха Кирила в Україну Києво-Печерська Лавра шляхи єднання постать у Церкві Митрополит Володимир (Сабодан) молодь церковна журналістика Патріарх Алексій II комуністи та Церква автокефалія Священний Синод УПЦ розкол в Україні милосердя Вселенський Патріархат Мазепа УГКЦ діаспора монастирі та храми України краєзнавство забобони Католицька Церква церква та політика Ющенко українська християнська культура Археологія та реставрація Предстоятелі Помісних Церков Доброчинність Президент Віктор Ющенко церква і суспільство Церква і влада УПЦ КП вибори Церква і медицина\nЧи находить на Вас неймовірне бажання здійснити подвиг? Думаю, що так... Сподіваюся на це... Ні! Маю на це велику надію!\nНаш час - час комфорту і добробуту, високих швидкостей, легких задоволень і виповнення найнеймовірніших бажань. І тому немає коли просто зупинитися. Стати. І подумати: «Господи! Чого я вартий?! Без Тебе...»\nОстаннім часом часто доводиться їздити поїздом самій\nБез чоловіка та трьох маленьких діток. Я лягаю на свою поличку і думаю про своє життя... На жаль, не так, як нас вчать святі отці з численних книжок. Я - дивуюся! Я не можу збагнути: ЯК і ЗА ЩО Господь дає людині таланти, можливості, сили і натхнення... Я захоплююсь тим, що Він - Такий Досконалий та Могутній - допомагає слабкій жінці, маленьким діткам, змореним чоловікам, які порпаються у своїх нескінченних справах і не мають коли підняти голову до Неба і промовити: «Дякую!»\nІ от Він, Цей Бог, Який ні на мить не забуває про нас, ще і ще цілими «оберемками» кидає нам Свою милість і благословення. Нам просто потрібно простягнути руку. І взяти подарунки...\nЧому я пишу про це? Ні-ні, не тому, що мені немає чого робити в 2 години ночі! Просто я хочу нагадати іншим, що ми можемо набагато більше, ніж нам здається!\nЯ ніколи не планую наперед. Просто їду Назустріч Чомусь. Я точно знаю, що Господь уже потурбувався про те, щоб мені було це корисно. Принаймні, Він завжди дасть шанс у любій справі: «Ось є декілька шляхів. Один із них веде до спасіння». І тут потрібно відчути, чи туди я йду.\nНамагаюся рухатись уперед, щоб не стати такою, як Лотова жінка. Дуже вже не хочеться перетворитися на соляний стовп. І взагалі на стовп. Тому рухаюсь.\nПо своїй природі я боюсь комах, темряви, мерців, висоти, глибини, великих просторів і предметів... І тут раптом життя повернулося іншим боком і я стала скаутом. Тобто, розвідником (в перекладі з англійської).\nА хіба може скаут боятися темряви?\nНі, це просто смішно! А висоти, самотності чи чужих людей? - Знову ні, це неприпустимо!\nІ от я «заводжу» «Не имамы иныя помощи...» і беруся до справи... Ніколи ще не відповіло чи відмовило Небо... І я знову і знову прошу допомоги, отримую її і рухаюсь далі.\nТому, коли Леся Прокопович (керівник організації «Православні Скаути України») мені запропонувала поїхати на екстремальну гонку, я не відмовилась. Просто відчула, що це складне випробування зробить мене сильнішою, витривалішою, терплячішою. А чи не такою повинна бути християнка?\nНедалеко від Сімферополя вже котрий рік поспіль Кримська контрольно-рятувальна служба проводить екстремальну гонку «Х-Крим». Цього разу приїхало багато учасників (наприклад, номер нашої групи з трьох осіб - 273). Наша команда «Скаутятки» прибула не за перемогою: ми бачили, які сильні в нас суперники, але нам було цікаво спробувати подолати відстань (175 км довжина дистанції), зняти КП (а їх на маршруті було 37) за 42 години.\nМи піднімалися на верхівки гір, спускались у глибочезні гроти, йшли по витоку річки... Незабутнє враження залишила в мене одна гора (на жаль, не пам'ятаю її назви). Година ночі, ми йдемо втрьох серед величних гір просто в пливучих хмарах. Ці хмари нагадували казковий швидкий вітер з туманом. І здавалося, що нереально пережити ТАКЕ. Таку красу... Таку силу і Чудо...\nДо місяця, мабуть, можна було доторкнутися рукою...\nТак він був близько. І я всією душею відчувала, що ось він, створений Богом світ! Не той вид, який ми бачимо з балкона. Не та роса, яка покриває ранком пильні вулиці. І не те сонечко, від якого можна сховатися за шторами. Тут все було ПРАВДИВЕ, СПРАВЖНЄ...\nІноді було важко йти, пролазити, кудись дертися, але ніяких нарікань у нас не було. Ми розуміли, що зараз живемо в природніх умовах, так, як жили люди тисячі років тому. Просто ми не звикли до труднощів.\n«Якщо ти стомився, почни ще. Якщо ти знеміг - почни ще і ще», - казала Маргарет Тетчер. Мені, православній християнці, здавалося, що я не маю права здатись, бо нам набагато легше - нам же допомагає Господь! І тому ми з нетерпінням чекаємо наступної гонки «Х-Крим», щоб побачити, чи ростемо ми, долаючи перешкоди, чи стаємо сильнішими, чи гартується наш дух...\nА ще ми постійно відчували допомогу Кримських святих - Луки та Гурія, до яких прикладалися перед початком змагань. Вони ніби були поруч із нами (мабуть, таки були :-)).\nИз глубины души | скаути | Публикации | | 3938 просмотров