2014 Серпень | Дитячий портал\nТульганой (Казка-бувальщина) – узбецька казка\nУ старі часи вирішив уратюбінскій бек поселити людей на кордоні, щоб вони охороняли його бекство.\n«Коканд хоче йти на нас війною, потрібно захистити країну, – оголосив бек народу. – Від кожного з сорока будинків нехай піде один здоровий воїн з сім’єю».\nСтали сивобороді старійшини селища Ахтунан радитися:\n- Не дати людей не можна. Він – бек, зробить з нами що захоче. Але хто піде? Багаті люди не підуть. Нехай бідняки йдуть. Чи не все одно, де їм жити? І тут погано живуть, і там – погано.\nЗібрали сивобороді по кілька тенег, дечого з одягу, щоб дати тим біднякам, і від кожного десятка будинків Ахтунана послали одну сім’ю.\nА багатіям нічого не робиться. Купили будинків за копійки та й відправили на горе і нещастя.\nОдин ахтунанскій бідняк, по імені Назар, сам вирішив поїхати з сім’єю.\n«Що в мене тут? – Подумав він. – Сад, чи що, свій є? У перепілки вдома немає: куди не піде, там і кричить своє «пітпільдик».\nУ Назара була сімнадцятирічна донька Тульганой.\nКоли вона ще була маленька, Назар влаштував заручини Тульганой з Пардабаем – сином такого ж бідняка, як і він сам. Тульганой і Пардабай разом росли і полюбили один одного.\n«Але як залишити дочку? – Думав Назар. – Адже у Пардабая немає ні ковдри, ні подушок, нічого. Так і бути, нехай Пардабай поживе як йому судилося, потерпить, підкориться долі. Якщо моєї дочки доля жити в чужій стороні, хто-небудь і там візьме її в дружини ».\nПоплакала Тульганой, та що поробиш, проти волі батька не підеш.\nВипросив Назар у сивобородих двох віслюків, занурив на них свої старі рвані ковдри да кошми, забрав сім’ю і пристав до інших переселенцям.\nВід деяких пологів пустилися з Ахтунана в дорогу і старі, і згорблені старої з восковими стирчать вухами.\nБули й такі, що хотіли побачити нові місця. Підперезавшись поверх халатів, вони підганяли чужих ослів з в’юками.\nТак йшли переселенці кілька днів. Підійшли до чужих рубежів. Військові начальники показали в степу місце, де жити, наказали не пускати ворога і поїхали геть, в Уратюбе.\nБідняки розташувалися на місці. Хто викопав у сухий глині собі землянку, хто зробив очеретяний курінь.\nТак і жили, пробавляючись ячмінними коржиками да водою.\nМинуло два місяці. Тульганой зовсім засмутилася. Від Пардабая не було ніяких звісток.\nРаптом кокандців пішли війною на Уратюбе.\nУратюбінскій бек виступив назустріч. Війська вишикувалися. Кокандські богатирі виїхали зі списами вперед і стали викликати уратюбінцев на поєдинок.\nВід уратюбінцев вийшов богатир Алланазаров. Поборов багатьох кокандских силачів.\nТут зав’язалася загальна сутичка. Шум, метушня. Хто убитий, хто залишився в живих – нічого не зрозумієш.\nПоселенці теж воювали, показали свою хоробрість.\nПоки вони воювали, діти і жінки поховалися в очерети.\nПобоялася залишитися в своїй землянці Тульганой. «Помітять мене кокандців і захоплять собі на здобич», – думала вона. А в очерети теж далеко не увійшла. Страшно стало. Тоді багато хижих звірів було.\nТак і сиділа Тульганой у самого краю очеретяних заростей.\nМинуло кілька годин. Звуки битви стихли. Затрубили Карнаї, сурнай. Війська розійшлися на свої місця.\nЗаспокоїлася трохи Тульганой, вийшла з заростей, підійшла до арика, вмилася, стала пити воду.\nРаптом бачить – скаче на коні багато одягнений товстий воєначальник у златотканого чалмі, з шаблею на золотому поясі.\nЗатремтіла від страху Тульганой і кинулася ховатися в очерети.\nАле вершник її помітив і ласкаво гукнув:\n- Не бійся, дівчина гарна, я начальник Суфібек, а тебе як звуть?\n- Мене звуть Тульганой.\n- Не лякайся. Я нічого непристойного собі не дозволю. Цілий день я був у битві. Втомився, запорошився. Хочу руки, ноги помити, води попити. Та й час вечірньої молитви підходить. Ти подивися, дівчина, за конем. Потім поговоримо з тобою, і я сам відвезу тебе в хороше місце.\nЗняв Суфібек чалму, чоботи, халат, пояс, зброю, підійшов до води і став умиватися.\nБачить Тульганой, Суфібек зайнятий – і захотілося їй поозоровать, позбавитися.\nОдягла вона чоботи Суфібека, халат, перетягнула талію Волотів поясом, на голову одягла златотканого чалму.\n- Ну, як? Я такий же бек, як ви, – спитала Тульганой.\nСуфібек подивився на неї і здивувався:\n- О дівчина, та ти молодець, да як струнка! О, та ти справжня красуня. Але як би то не було, не личить пропускати молитву. Я помолюся, а ти дивись за конем.\nПочав Суфібек здійснювати вечірню молитву.\nА Тульганой подумала: «Хоче він з двох сторін отримати користь: спершу він помолиться, щоб не залишитися в боргу у аллаха через пропущеної молитви, а потім зробить мене своєю здобиччю. Досить з нього і молитви ».\nНемов лихий джигіт, схопилася Тульганой на коня, повернула убік і пострибала. Підганяє дівчина коня нагайкою да все озирається.\nНехай вона їде, а ви послухайте про Суфібеке.\nСуфібек молився і не дивився по сторонах, щоб не порушити благоліпність молитви.\nОсь він скінчив, провів руками по обличчю, перебрав чотки, знову провів руками по обличчю, піднявся, повернув голову – ні коня, ні зброї, ні дівчини.\nБай і казій – узбецька казка\nБуло то чи не було, тільки недалеко від Заамин жив бай. Працював у нього молодий наймит.\nОдного разу бай через дрібницю ізругал наймита. Той образився і пішов від господаря.\nБай не віддав наймитові грошей. Тоді той пішов до страчую.\n- Ти що? Зі скаргою? – Запитав казій.\n- Скарга-то у мене є, казій, тільки скажу її вам віч-на-віч.\nКазій задумався: «Схоже, що від малого буде користь, поговорю-ка з ним віч-на-віч».\nКазій вислав своїх службовців і каже:\n- Ну, розповідай!\n- Пане, я наймитував у бая, а він мені не заплатив. Наверніться з нього борг, будь ласка.\nКазій подумав і каже:\n- Спочатку скажи, скільки ти мені даси, а вже тоді я улагоджу справу.\n- Пане, я бідна людина …\n- Половину боргу отримаєш ти, половину – я, інакше не візьмуся, – оголосив казій. – Я сам викликом бая, покараю твої гроші. Завтра вранці приходь сюди.\nНаступного дня вранці до казію зайшов бай, привітався і сів на килим.\n- Пане, – заговорив бай. – Вилаяв, присоромити мого наймита. Кажуть, він до вас приходив. Не пускайте до себе такого ледаря, пан …\nАле бай не встиг договорити, як увійшов наймит. Казій сказав баю:\n- Бай, вам не вдасться привласнити гроші вашого наймита. Тут же, не встаючи з місця, віддайте їх йому.\nБай зметикував: «Еге, наймит щось обіцяв дати казію». Він вибрав хвилину, коли наймит на нього не дивився, широко розвів руки, наче обхопив щось велике, і підморгнув.\nКазій подумав: «Він, здається, обіцяє дещо. Краще не упускати бая, від нього буде мені більше користі, ніж від батрака ».\nКазій підняв голову і крадькома глянув на бая. Той знову широко розвів руки і підморгнув. У казія ще більше защеміло серце.\n- Прокляття твоєму батькові! – Сказав він наймитові. – Наклепник! Злодій! Геть звідси! Геть з моїх очей! А не те засаджу тебе до в’язниці!\nОбражений наймит пішов від казія. Тільки він вийшов, казій і каже баю:\n- Ну, несіть, що ви хотіли.\nБай піднявся з місця і пішов на базар.\nА казій радіє, серце у нього мало не лопається від радості: «Що це може бути, та ще в цілий обхват?! Напевно, глечик, повний срібла або золота. Коли ж він принесе? »\nНехай казій сидить, чекає, а ви послухайте про бая.\nВийшовши від казія, бай пішов на базар, купив великий кавун, завбільшки з барана. Обхопив він кавун обома руками і притягнув до казію.\n«Ого, бідолаха бай ще й кавун мені приніс», – подумав казій.\nТут бай підійшов і поклав кавун перед казієм.\n- Бай, ви навіть за кавуном сходили! – Розчулився казій.\n- Ми пообіцяли, значить, стримаємо слово, пан.\nСерце казія здригнулося від поганого передчуття, але бай розрізав надвоє кавун, одну половину присунув казію, іншу – собі.\n- Беріть, пане! – Пригощав бай.\nОбидва вдосталь наїлися, а що залишилося – залишилося.\nНарешті бай сказав:\n- Ну от, кавун ви поїли, тепер того дурня не слухайте. А нам дозвольте піти, пан.\nАле казій сказав:\n- Не відкладайте, бай. Несіть то саме.\n- Пане казій, не розумію … Про що ви говорите?\n- Як? Ви забули? Ви ж тоді показали, що дасте мені щось велике. Тому я вилаяв батрака і прогнав його.\n- Ага, пан, тепер я зрозумів. Та це ж кавун. Ви самі бачили, обома руками не обхватиш, насилу притягнув. Що ж вам ще?\n- Іди, – сердито сказав казій, – забирайся звідси! Я тобі повірив і втратив великі гроші.\nБай піднявся і пішов.\nА казій від засмучення захворів навіть.\nПереклад Л. Сацердотовой\nНевдячний леопард – Африканська казка\n29 Серпень 2014 admin\nЙшов по дорозі людина з порожнім мішком за плечима. Раптом він побачив у заростях пораненого леопарда. Леонард попросив людини:\n- Будь ласка, сховай мене в своєму мішку.\n- А ти обіцяєш, що потім не з’їси мене? – Запитав чоловік.\nЛеопард поклявся, що не зробить цього. Тоді людина посадив його в мішок, звалив на спину, як в’язку хмизу, і поніс.\nНезабаром йому зустрілися люди, що розшукували леопарда. Один з них запитав подорожнього:\n- Брат мій, скажи, чи не бачив ти проходив тут леопарда?\n- Ні, не бачив, – відповів той. Коли зустрічні, ні про що не здогадавшись, пішли, чоловік випустив леопарда з мішка.\n- Людина, ти не підеш від мене, – сказав леопард, – я тебе з’їм!\n- Чому ж, пане леопард, ти хочеш мене з’їсти? – Запитав подорожній. – Адже я врятував тебе від смерті! Хіба ти не чув, що говорили ті люди? Я свою обіцянку виконав, а от ти порушуєш нашу умову. Якщо хочеш мене з’їсти – підемо судитися; нехай твої родичі розсудять нас.\nНа суд зібралися домашні тварини і дикі звірі. Першою стала говорити гієна. осказках.ру – oskazkax.ru\n- Мені здається, що людину потрібно з’їсти, – сказала вона.\nІ всі звірі, які говорили після неї, в один голос заявили:\n- Людина має бути з’їдений.\nНарешті дійшла черга до мавпи.\n- Покажи-но мені, яким чином ти врятував леопарда, – сказала вона.\nЛюдина розкрив мішок і посадив у нього леопарда.\n- Добре,-сказала мавпа,-тепер зав’яжи мішок.\nЛюдина зробила і це.\n- А тепер,-сказала мавпа,-проткни його один раз списом і покажи мені; тоді я скажу свою думку.\nЛюдина проткнув мішок списом і вбив невдячного леопарда.\nОт і каже прислів’я: Не бери леопарда за хвіст, а вже якщо взяв, так не відпускай.\nЗумрад і Кіммат – узбецька казка\nНа краю яру стояв маленький будиночок. Жили в будиночку четверо: старий зі своєю дочкою Зумрад і дружина старого зі своєю дочкою Кіммат.\nСтаруха свою рідну дочку Кіммат любила, а пасербицю Зумрад ненавиділа. Бідну Зумрад вона і била, і лаяла, з ранку до вечора працювати змушувала, ні хвилини спокою їй не давала.\nА Зумрад була дівчинка красива, привітна, розумна. Побачиш її – скільки не дивись не надивишся; заговориш з нею – скільки не говори, що не наговоришся.\nКіммат була зовсім на неї не схожа: лінива, примхлива, непривітна. Цілими днями вона бурчала, сердилась і сварилася.\nЗумрад бувало рано вранці встане і біжить до криниці, Тюльпани головки свої схиляють, їй «здрастуй!» Говорять. А якщо Зумрад іноді на траву відпочити присяде, і квіти, і солов’ї, радіють, казки їй наспівують.\nСтарухіну дочка квіти не любили, що не пестили. Кіммат ображала їх: рвала, ногами топтала. Тому, коли Кіммат проходила, квіти від неї ховалися, пелюстки свої закривали.\nВсе це ще більше злило стару мачуху. Стала вона думати, як би їй Зумрад зі світу зжити.\nОдного разу мачуха сказала старому:\n- Дочка твоя неслухняна, ледащо, прогнати її треба – не то духу мого тут не буде.\nРозгубився старий і не знає, що йому робити. А стара не вгамовується, вимагає:\n- Відвези Зумрад в ліс і зроби так, щоб вона заблукала. Разом з нею жити я не буду.\nПовів старий Зумрад в гори. Довго йшли вони горами да ущелинами, зайшли в таку глушину, де нога людини не ступала.\n- Посидь тут на камені, донечко, – каже старий, – а я піду дров нарубаю.\n- Гаразд, батюшка, – відповідає дівчинка. Пішов старий дрова рубати.\nЗумрад одна залишилася.\nРаптом здійнявся вітер. Старик повісив сокиру на велике дерево. Вітер дме – сокира погойдується і стукає об дерево: «тук! тук! »\nА Зумрад думає, це батько дрова рубає, сидить\nДовго-довго вона сиділа, а батько не йде. Коли вітер заспокоївся, пішла Зумрад в ту сторону, де сокира стукав. Йде вона по долині, квіти збирає і раптом бачить: стоїть дерево, на дереві сокира висить, а батька немає.\n- Ой, нещасна доля моя! Ой, батюшка, – закричала Зумрад.\nПішла Зумрад батька шукати. Ходила Зумрад по горах, ходила і остаточно заблукала.\nСтрашно їй стало однією в лісі. Куди йти – не знає, плаче Зумрад. Раптом бачить: вузенька стежка. Пішла по ній Зумрад і чує – голосисті пташки співають. Під ноги подивиться Зумрад – там квіти різнобарвні: і червоні, і білі, і жовті – головками кивають, щось шепочуть їй.\nВечір настав, темно стало.\nДовго-довго йшла Зумрад. Квіти своїми головками їй дорогу показують. А час вже зовсім пізніше. Нарешті помітила Зумрад, що вдалині якийсь вогник мерехтить, прислухалася, чує – собака гавкає. Пішла Зумрад в ту сторону і скоро підійшла до маленького будиночка. Заглянула у вікно, бачить – у будиночку стара сидить. Зумрад зраділа, зайшла в будиночок, привіталася зі старою і розповіла, що з нею сталося.\nЗраділа стара, що в будинок до неї прийшла така привітна дівчинка. А стара та була добра лісова чарівниця.\n- Не журися, – втішає стара Зумрад. – Я тобі допоможу.\n- Дякую, – відповідає Зумрад. – Ви мене як рідна мати прийняли. Що вам потрібно робити – скажіть, я люблю роботу, для вас охоче зроблю.\nУ цей час на дах Старухіна будиночка прилетіло багато-багато птахів. Птахи пісні заспівали і в піснях своїх Зумрад хвалили. Чарівниця пташина мова розуміла і ще більше раділа. Вона Зумрад пестила, «миленька моя, бусинка моя!» Називала, ляльки грати їй давала, казки розповідала, такі цікаві книжки показувала, яких ніде більше не знайдеш.\nТак прожили вони разом кілька днів. Старуха ласкава була з Зумрад, бо з приходом її старий будиночок заблищав, як порцеляновий піала. Зумрад підлогу в кімнатці підмітала, вікна мила.\nОдного разу стара зібралася плов приготувати і каже Зумрад:\n- Піднімись, донечка, на дах, дістань дров.\n- Гаразд, бабуся, – відповідає Зумрад і полізла на дах.\nА дах була висока, далеко з неї у всі чотири сторони видно. Зумрад подивилася по сторонах і побачила дах свого рідного будиночка.\nСильно забилося серце у Зумрад, заплакала вона.\n- Про що плачеш, миленька? – Запитує стара. – Он вдалині мій рідний дім видніється. Я по батькові скучила, – відповідає Зумрад і плаче.\nСтаруха її заспокоїла, плову наварила, погодувала Зумрад, спати поклала, а рано каже:\n- Збирай свої іграшки, бусинка моя. Сьогодні додому поїдеш. На даху у мене дві скрині стоять – червоний і білий. Ти білий скриню залиш, а червоний з собою візьми.\nСказала так стара і в ліс пішла. Зумрад стала своїх ляльок збирати. Привела стара буланого коня, запряженого в гарбу, посадила на гарбу Зумрад, поставила червоний скриню і каже:\n- Ось тобі ключик від скрині, коли додому приїдеш, скриня відкриєш.\nПопрощалася Зумрад із старою, подякувала її і додому вирушила. Не встигла вона озирнутись, як гарба вже перед рідним домом зупинилася.\nБачить Зумрад – перед будиночком батько сидить похнюпившись, про доньку думає.\n- Здрастуй, батько – крикнула Зумрад і кинулася його обіймати.\nТак зрадів старий, що мимоволі з очей у нього сльози потекли.\n- Миленькая моя! ..\nУвійшли вони в будинок. Скоро всі дізналися, що Зумрад додому повернулася. Сусіди зібралися. Зумрад червоний скриню відкрила. «Ах-ах!» – Все так і ахнули.\nУ червоному скрині повно всяких дорогих речей виявилося. На все життя добра для Зумрад вистачить.\nПобачивши це, зла мачуха заметушилася, занепокоїлася. В ту ж мить наказала старому відвести Кіммат в ліс і залишити там.\nСтарик швидко зібрався і відвів Кіммат в ліс.\nКоли настав вечір, Кіммат прийшла до дерева, на якому старий повісив сокиру. Закричала Кіммат, заплакала, але ні квіти, ні солов’ї – ніхто її не став втішати. Одні тільки сови кричали в темному лісі.\nУ страху побігла Кіммат по лісу і прибігла до будиночка чарівниці. Старуха її привітно зустріла, заспокоїла:\n- Не журися, доню, я тобі допоможу.\nАле у Кіммат не знайшлося доброго слова стару подякувати, бо мати її і добрим словам не вчила. Образилася чарівниця і ні ляльок Кіммат не дала, ні казок їй не розповіла.\nСидить Кіммат з ранку до вечора в будиночку, ледарює, лінується, будиночок не прибирає. Брудно стало в будиночку, вікна порохом припали.\nОдного разу стара каже Кіммат:\n- Корисний, донечка мила, на дах, дістань дров.\n- Лізьте і самі діставайте, – відповідає Кіммат. – Я вам не служниця.\nСтаруха дуже засмутилася, але все ж вмовила Кіммат піднятися на дах. Залізла Кіммат на дах, але дров не бере, сидить і плаче.\n- Я свій дім побачила. Піду від вас, – відповідає Кіммат і ногами тупотить.\n- Гаразд, іди, – говорить чаклунка, – і скриню, що стоїть на даху, можеш з собою забрати. Ось тобі ключ. Будинки відкриєш скриню.\nКіммат перестала плакати, зраділа, стягнула скриню з даху. Але чарівниця гарби їй не дала. Довелося Кіммат важка скриня на собі тягнути.\nВідчула строката собака, що Кіммат йде, підбігла до старої, гавкає:\n- Гав, гав, гав! – І щось собі під ніс бурмоче. Стала стара прислухатися, що собака бурмоче, і чує:\n- Ось я до мами йду, на спині скриню несу, а в ньому змій повно.\nРозлютилася стара, взяла довгу палицю і як вдарить собаку, ноги їй перебила. А потім з радістю думає: «Моя донечка йде, шовк, оксамит несе».\nПридбала нарешті Кіммат додому. Зібралися сусіди, хочуть подивитися, що там, у скрині. А мачуха і Кіммат сіли на скриню, зляться, не дозволяють скриню відкривати.\nВзяли мачуха з донькою скриню за ручки і потягли в будинок. А опівночі замкнули вони двері і відкрили скриню та як закричать:\n- Ой, зай дод! Рятуйте! Вай дод! Дракони!\nУ скрині два великих дракона сиділи. Проковтнули дракони стару з її сварливою донькою, вилізли через вікно і полетіли.\nА сусіди почули крики і крики в будинку, побігли на допомогу, розбили двері і бачать, нікого в будинку немає.\nТак і не знайшли ніде злу мачуху і її сварливу доньку. А старий і Зумрад після цього жили мирно і щасливо.\nПереклад А. Мордвілко\nБідняк і хан – узбецька казка\nУ давні часи жив-був бідняк по імені Мурад Бобо.\nОре він якось своє поле, йде, поганяє волів. Раптом соха в землі за щось зачепилася. Дивиться, лежить у борозні глиняний глек, повний золотих монет. Зрадів Мурад Бобо: «Ось заживу багато».\nВ цей час по дорозі їхав ханський стражник.\nЗлякався Мурад Бобо, думає: «Якщо стражник помітив скарб і донесе ханові, не мені. Доведеться стражникові про глечик сказати».\n- Гей, гей, йди сюди!- покликав він стражника. Покликав і задумався: «А якщо стражник не помітив скарбу? Дурень я буду, якщо втрачу своє багатство. Треба обдурити його».\nПрисипав глечик землею і чекає.\nПід’їхав стражник, Мурад Бобо і каже йому:\n- Пан стражник, того бика я купив за тридцять рублів, а цього бика купив за сорок рублів. Я погоню їх, а ви подивіться, який з них краще оре.\n- Що я, торговець худобою, чи що. Не бачиш, що перед тобою стражник великого хана.\nВдарив старого камчой по спині і поїхав далі.\nДумає Мурад Бобо: «Раптом він тільки вдає, що не помітив глечика. Покличу-ка його знову».\nІ знову закричав:\n- Гей, стражник, повернися. У мене є до тебе добре слово.\nПодумав стражник: «Напевно, у старого щось є». І погнав коня назад.\nА Мурад Бобо про себе розмірковує: «Якщо б він зауважив глечик, хіба він не спитав би мене, що це таке? Марно я повернув його». І каже стражникові:\n- Цю ріллю я чотири рази зорав, а он ту ріллю я тричі зорав. На цьому полі я думаю кунжут посіяти, а он на тому полі хочу горох засіяти. Нехай це буде?\nЗовсім озлился стражник:\n- Ех, ти, чернолобый! Я зроду в руках сохи не тримав, це твоє діло в землі копатися.\nЗнову вдарив старого камчой і поїхав собі. Думав, думав Мурад Бобо і вирішив: «Піду-но я зі своїм скарбом до хана. Інакше цей стражник раніше мене приїде, донесе, що я скарб сховав. Не минути мені тоді палиць».\nВикопав він глечик, загорнув у халат і, поганяючи перед собою волів, пішов в кишлак. Вдома він поклав халат з загорнутим глечиком близько дверей і каже:\n- Дружина, дай мені поїсти. Тільки швидше. Йду до самого хана.\n- Вай,- злякалася стара,- навіщо ти сам добровільно лізеш у пащу дракона? Не ходи.\n- Не твого розуму справа,- відповідає Мурад Бобо.\nА у дружини в казані на вогнищі вже була зварена юшка. Принесла вона Мураду повну миску, а сама пішла у двір. Дивиться, халат лежить, а в нього щось загорнуте. Розгорнула і ахнула – цілий глечик із золотом!\nСховала стара глечик, а замість нього в халат загорнула круглий камінь.\nПоїв щільно Мурад Бобо, взяв свій халат з загорнутим каменем і відправився в ханський палац. Прийшов він до хана і каже:\n- Великий хан, у мене до тебе прохання.\n- Говори,- відповідає хан.\n«Чого я йому буду казати,- подумав Мурад Бобо,- тільки час витрачати даремно». Взяв халат за підлозі, струснув, і камінь впав на килим.\nЗдивувався Мурад Бобо: «Вай, вай, виявляється, я знайшов камінь, а глечик із золотом мені тільки привидівся. Не інакше тут якесь чаклунство».\nА хан розсердився:\n- Як ти насмілився з’явитись до мене з каменем! Покликати сюди ката!\nБачить Мурад Бобо – погано справу і каже: – О великий хан, сиділи ми вшістьох, розмовляли. Один каже: «Великий камінь, в ньому цілий пуд буде». Інший каже: «Ні, маленький камінь, і тридцяти фунтів не буде». Не знаю, хто правий. Розсуди, великий хан, кажуть, у царя стільки розуму, скільки у сорока людей. Розлютився зовсім хан і давай кричати:\n- Що я, базарний вагар, чи що, каміння твої зважувати! Гей, хто тут є, киньте його до ями!\nПосадили Мурада Бобо в яму. Сидить він у темряві і розмовляє сам з собою:\n- Хіба я камінь знайшов? У того, що я знайшов, отвір було ось таке, а висота була ось така.\nПідслухав тюремник, що говорить Мурад Бобо, і побіг до хана.\n- Старий все твердить: отвір було таке, висота була така. Напевно, про великий хан, він знайшов щось цінне.\nТоді хан наказав допитати Мурада Бобо. Почали його допитувати, а він мовчить. Стали його бити. Закричав Мурад Бобо:\n- Згляньтеся, все скажу, тільки відведіть мене до хана.\n- Говори!- сказав хан.\n- При людях не скажу, а вам на вухо скажу.\nХан підставив вухо.\nМурад Бобо і шепоче йому:\n- Твої палиці аж надто гарні, тільки дивись, сам не спробуй, які вони хороші.\nЗдивувався хан, що так Мурад Бобо сміливо говорить. Надів на старого новий халат і відпустив.\nПовернувся Мурад Бобо веселий додому і ліг спати. Уві сні бачить, що він з’їв двадцять незрілих урючин. Вранці запитує свою бабу:\n- Що б означав мій сон?\nА стара була сердита на Мурада Бобо і відповіла:\n- Зелений урюк кислий, не інакше дадуть тобі двадцять палиць.\nРозлютився Мурад Бобо на стару і пішов у кишлачному чаклуна. Питає його:\n- Що значить мій сон? Дружина мені сказала, що я отримаю двадцять палиць.\n- Що ти мені даси за рада?- каже чаклун.\n- У мене нічого немає.\n- Прийшов з порожніми руками, а ще ради просить,- сказав чаклун.\nПовернувся Мурад Бобо додому і завалився спати. А дружина його зайнялася пранням.\nПрала вона, прала і виплеснула з корита брудну воду через паркан на вулицю. Повз їхав сам хан, і вся брудна вода потрапила йому на голову.\n- Хто тут живе?!- закричав він. Люди відповіли:\n- Тут живе Мурад Бобо.\n- Подати його сюди.\nПривели Мурада Бобо, і хан наказав дати йому двадцять палиць. Ледве доплентався до дому старий. Поохал і заснув.\nВранці баба його питає:\n- Ну, чоловіче, який сон тобі приснився?\n- Ти бач, яка розумна, так я тобі й скажу.\nА сам швидше зібрався, пішов до чаклуна, дав йому два коржі і питає його:\n- Що б це значило? Я уві сні з’їв п’ять стиглих урючин.\n- Чому кажеш неправду?\n- Ну, я з’їв десять урючин.\n- Знову обманюєш.\n- Який ти хитрий чаклун. Я з’їв двадцять урючин.\n- Ну ось, тепер ти сказав правду,- каже маг.- Іди до хана, він дасть тобі двадцять золотих монет.\nПовернувся додому Бобо і думає: «чи Можна вірити цьому чаклуну? Піду до хана, а він мені не золотих двадцять, а двадцять палиць дасть».\nТак нікуди і не пішов.\nА ханові приснився сон, що страшний див б’є його палицею і примовляє: «Навіщо наказав бити бідняка Мурада Бобо, навіщо образив його?».\nПрокинувся хан весь у холодному поту і звелів своїм людям привести до нього Мурада Бобо.\nБаба пекла на дворі коржі і раптом бачить, що по вулиці скачуть два царських стражника. Кинулася вона до хати і каже:\n- Пропав ти, Бобо, знову царські слуги їдуть.\nПокарав Мурад Бобо бабі:\n- Ляжу я, а ти накрий мене ковдрою. Запитають про мене, скажи, вдома немає. Другий раз запитають, скажи, що захворів. А якщо вже не відстануть і запитають третій раз, скажи, помер він.\nСтражники заїхали у двір і давай кричати:\n- Гей, Бобо, йди сюди!\n- Його вдома немає,- відповіла стара.\n- Брешеш, стара. Сусіди кажуть – він тут. А ну-ка, давай його сюди.\n- Він хворий, лежить,- каже стара.\n- Хворий не хворий, нехай вийде.\nСтара їм відповідає:\n- Помер він.\n- Якщо помер, то ми його мертвого заберемо!- кажуть вони.\nЗнайшли носилки, поклали в них Бобо і віднесли в палац.\n- Побачивши нас, Мурад Бобо прикинувся мертвим. Хан наказав:\n- Нехай кожен принесе оберемок прутів. Я крикну; «Бобо» – і якщо він встане, так встане, а не встане – бийте його, поки не закінчаться прути.\nХан ледь крикнув «Бобо», старий підхопився зі словами:\n- До ваших послуг великий хан! Хан запитав:\n- Що тобі більше до душі: чи побий мене палицею, або отримай від мене гроші?\nБобо подумав: «Тепер він напевно вирішив погубити мене: якщо я візьму гроші, скаже, що я вкрав, і накаже стратити, якщо я підніму руку на нього, скаже, що я побив царя, і теж накаже стратити»:\n- Про великий хан! І бити я вас не буду, і грошей мені не треба. Тільки відпустіть мене.\nХан каже вельможам:\n- Бачите, які у мене безкорисливі піддані. Дарую тобі двадцять золотих.\nТільки вийшов Мурад Бобо з воріт, підскочили до нього стражники, відібрали у нього гроші, побили і вигнали.\nЗаплакав Бобо і пішов додому. Розповів дружині про все.\nСтара принесла глечик і каже:\n- А ну-ка, порахуй.\nПорахував Бобо гроші, що були в глечику, і виявилося в ньому двадцять золотих.\nЗажив він не багато, не бідно, але були вони зі старою завжди ситі.\nПереклад С. Паластрова\nКішка зі світильником – узбецька казка\nЖив-був ткач Ахмад, і була у нього дружина Зухра. Захотів Ахмад розбагатіти.\n- Візьму я товарів і поїду в сусідню країну торгувати. Будуть у мене бариші. Заживемо.\n- Куди тобі торгувати, – каже Зухра, – ти і двох коржів купити не можеш, щоб тебе не обрахували.\nЧи не послухався ткач, купив десять одногорбих верблюдів і десять двогорбих верблюдів. Нав’ючив на десять верблюдів шовку, на десять – бязі, приєднався до каравану і відправився в дорогу.\nСорок днів їхали. Через сорок днів до вечора досягли вони караван-сараю.\nБачать, сидить біля воріт стара і ласкаво так зазиває:\n- Чи не зупиніться чи що? Ось мій двір! Надам вам гостинність. Ніколи купці повз нашого караван-сараю не проходили, не заходячи.\n- Ця бабуся, видно, добра бабуся, – вирішили купці і заїхали в двір.\nНагодувала вона купців і запитує:\n- Гей, молодці, в шахи граєте?\n- Так, бабуся, граємо.\n- У мене є кішка і четирехфітільний світильник, – каже стара, – під час гри я ставлю світильник на голову кішки. Якщо кішка стряхнет з голови світильник, я програла, якщо вона світильник не скидає, я виграла.\nДо ранкової зорі сиділа кішка прямісінько, як цвяхом прибита. Бабуся до ранку виграла і гроші, і товари, і верблюдів, а слугам наказала купців вигнати за ворота.\nПрогрався і Ахмад. Пішов він в Обжорний ряд і найнявся розводити вогонь під казаном в харчевні.\nНехай Ахмад тягає дрова да розпалює вогонь, а ми подивимося тепер, що робить Зухра.\nДізналася вона від одного приїжджого, що її чоловік все програв господині караван-сараю і розводить вогонь під казаном б харчевні.\nЗухра запитує у приїжджого:\n- Як ця стара виграла все у Ахмада?\n- У бабусі є кішка, – відповідає приїжджий.\n- Що ж робить ця кішка?\n- Кішка до зорі сидить, як цвяхом прибита, світильник на голові тримає.\n- Кішка скидає або скидає світильник?\n- Чи не скидає. Якщо скинула б, стара програла б.\nЗухра знову запитує:\n- У вашій країні миші водяться чи ні?\n- Мишей немає в нашій країні.\n- Їжа кішки – миші, – говорить Зухра.\nВона наказала зловити їй чотирьох мишенят, посадила їх у ящик і привчила їх до родзинок. Насипле близько ящика на підлозі родзинок, відкриє ящик, клацне по ньому пальцями «Тирка-Тирка», – і миші вибіжать на волю, знову клацне «Тирка», – і миші входять назад в ящик.\nЗухра снарядом в путь-дорогу. Купила одного одногорбого верблюда, одного двогорбої верблюда. На одного склала це шовку, на іншого бязі, запаслася провізією, одного старого взяла в караван-баші, найняла слугу. Іноходця купила, одяглася в чоловічий костюм, сіла верхи на іноходця і при верблюдах відправилася разом з купцями в дорогу.\nСорок днів вона їхала. Через сорок днів до вечора досягла вона того караван-сараю.\nА господиня сидить біля воріт і ласкаво так зазиває:\n- Ну, не зупинитеся чи що? Ось мій двір! Надам вам гостинність. Ніколи купці не проходили повз нашого караван-сараю, не заходячи.\n- Ця бабуся добра, – вирішили мандрівники і заїхали в двір.\nНагодувала мандрівників стара і запитує:\n- У шахи граєте?\n- Але якщо ви граєте, то майте на увазі: у мене є кішка і четирехфітільний світильник. Я ставлю світильник на голову кішки, і кішка сидить прямісінько до самої зорі. Якщо вона до зорі скине світильник, нехай буде мій програш, і скільки у мене ні їсти верблюжих в’юків добра, все вам віддам, а якщо кішка світильник не скидає, я всі ваші багатства від вас заберу. Ось моя умова.\nПринесли на середину кімнати шахи, і кішка туди ж прийшла.\nКішка села, стара поставила їй на голову світильник і запалила. Взялися грати в шахи. Купці скоро все програли і пішли.\nЗалишилася одна Зухра. Села вона грати зі старою. Потихеньку Зухра взяла під пахву свій ящик. Досвітній сон опанував очима старої, і вона стала клювати носом. Зухра насипала на підлогу родзинок, відкрила ящик і стала по ньому пальцем клацати «Тирка-Тирка». Мишки вибігли з ящика. Кішка, схопившись, скинула світильник і кинулася за пахвами. Зухра знову по ящику пальцем «Тирка!» І миші вбігли в ящик. Розбудила Зухра стару і каже:\n- Ти програла, бабуся, тепер тобі доведеться дати мені все верблюжі в’юки добра, скільки у тебе ні їсти.\nСтаруха давай кричати:\n- Що зробили з моєю кішкою? Я не згодна.\nЗнову посадила кішку. Поставила їй на голову світильник.\nСтали грати. Знову очі старої стали сонними. І пішла вона клювати носом.\nЗухра обережненько взяла ящик, а стара спить собі. Зухра випустила мишей, кішка знову скинула світильник і кинулася ловити їх.\nДовелося старій віддати Зухра двадцять верблюдів і ще двадцять верблюдів добра.\nЗнайшла Зухра свого чоловіка в харчевні, забрали вони товари і поїхали в свою країну.\nЗ тих пір Ахмад про торгівлю і думати перестав.\nПереклад Н. Ивашева\nУ трьох неправдах за сорок небилиць – узбецька казка\nБуло чи не було, ситно чи голодно, вовк був баваулом, лисиця – ясаулом, гусак – горністом, качка – флейтистом, ворон – знахарем, горобець – пліткарем.\nУ давні часи жив падишах. У нього була дочка на виданні. З багатьох країн приїжджали сини шахов і ханів сватати її, але царівна була дуже розбірлива і не погоджувалася виходити заміж.\nВикликав падишах дочку і сказав:\n- Про світло моїх очей! Всіх падишахів я сповістив, що шукаю тобі чоловіка, скільки хоробрих джигітів приїжджає. Ти всім відмовляєш. Що за причина?\n- Мій батько!- відповідає дочка. – Вийду за того, хто придумає три неправди і в кожній до сорока небилиць так зуміє складно розповісти.\nПослав падишах всюди глашатаїв і наказав їм оголосити:\n- Хто придумає в трьох неправдах по сорока небилиць, через те я видам дочка.\nЗ усіх боків почали приїжджати женихи і складати небилиці. Падишах зібрав всіх мудреців держави і оголосив:\n- Якщо хтось розповість у трьох неправдах по сорока небилиць, і це напевно буде брехня – скажете, що брехня, а якщо правда – скажете, що правда. Якщо ж ви правду назвете брехнею, відрубаю вам голови та майно віддам на розграбування.\nКожен наречений розповідав вигадані їм небилиці. Всякий раз, коли падишах питав у мудреців: «це Брехня чи правда?- вони відповідали: «Так буває».\nБагато падишахів і синів шахов приїхали і поїхали ні з чим.\nВ місті жив бідний юнак. Одного разу пішов він збирати в гори хмиз і чує – шахські глашатаї кричать:\n- Хто вигадав у трьох неправдах сорок небилиць, той отримає в дружини царську дочку!\n- Ой!- вигукнув бідняк.- Та тут є про що поговорити.\nІ бідняк відправився в палац.\n- Гей, смердючий жебрак, гіркий жебрак, навіщо прийшов?- накинулися на нього стражники і не пустили його через поріг.\n- У мене є прохання до падишахові,- сказав юнак.\n- Яка може бути прохання у жебрака? Іди, іди, не затримуйся.\n- Та я прийшов сказати, що в мого господаря двісті баранів, яких він повинен віддати за податок падишахові,- шанобливо склавши руки, сказав юнак.\nНегайно ж один із стражників побіг до падишахові і доповів:\n- Великий шах, прийшов якийсь жебрак і каже, що у його господаря є двісті баранів для падишаха.\n- Клич-но його сюди.\nПокликали хлопця. Потираючи руки, падишах закричав:\n- Ей ти, раб, де твої барани?\nБідняк став розповідати:\n- Про могутній з шахів, дозвольте слово мовити. Я бідний неимущий сирота. Був я у батька один, брати мої вмирали, вмирали, а вижило нас троє. Ми всі три брати один одного не бачили, не знали. Раптом знайшли один одного, привіталися. Дивлюся – в одного з нас на халаті немає ворота, в іншого – рукави, у третього – поли. «Сліпий сліпого потемки знайде», – ось і ми троє зійшлися, подружилися і пішли, не ступаючи по дорозі і не виходячи на узбіччя. Дивимося – лежать на землі три грошики: дві зовсім-зовсім стерті, а одна без напису. Ми підняли гроші, ту, що без напису, і пішли далі. Йшли дорогою, йшли, багато пройшли. Йшли-йшли, спустилися в балку. Бачимо – в річці лежать три пескарика. Два подохшие, а один мертвий. Взяли ми мертвого піскаря, поклали в підлозі халата тому братові, у якого халат був без підлоги. Пішли по дорозі. Йшли-йшли, побачили перед собою три будинки: два без покрівлі, а один зовсім без даху. Увійшли ми в той, у якого не було даху, побачили там три котла, два все в дірках, а один без дна. Взяли ми мертвого пескарика, поклали в котел без дна, налили води і почали варити. Пошукали хмиз, ні одного прутика не змогли знайти. Зварили пескарика без вогню. Спека не пошкодували – кістки зварилися, а м’ясо сире залишилося. Ми всі троє їли-їли й наїлися, черево собі наїли. Хотіли вийти, а в двері ніяк не можемо пролізти. Знайшли в стіні щілинку, вийшли на вулицю і пустилися в дорогу. Йшли дорогою, йшли, багато пройшли, прийшли в степ. Бачимо – в траві лежить дитинча ненародженої зайця. Взяли ми неотрубленную гілку непосаженного тополі, вирізали палицю і вдарили зайченя. Він три рази перекувыркнулся і впав. Ми зловили його і зарізали. Вийшло з зайченя шість пудів сала, шість пудів м’яса. М’ясо ми не варили, не сушили, а взяли і все відразу з’їли, але не наїлися, залишилися голодними. Обидва моїх старших брата розсердилися, посварилися зі мною і пішли. «Сало залишилося мені»,- зрадів я. Зняв я свої чоботи, став мастити салом. Всі шість пудів сала рознервував тільки на один чобіт, а на інший не вистачило. Втомився я здорово і заснув. Раптом чую: шум, гамір, метушня. Схопився я з ліжка, дивлюся, а це мій змащений чобіт б’ється з несмазанным. Я стукнув обидва чобота кулаком по щокам і знову ліг, заснув. Прокидаюся продрогший серед ночі, а мій змащений чобіт стягнув з мене халат, яким я сховався, розклав поділ в ширину, сховався і спить, а несмазанный чобіт розсердився і пішов. Розбудив я змащений чобіт і надів на ногу. Подоткнул назад за пояс полу халата, у якого не було підлоги, і прийшов додому. Коли я йшов, будинки залишалися стара мати і півень. А тепер, коли повернувся, немає ні баби, ні півня. Глянув – і другого чобота немає. «Що за горе? Де я їх найду7»- журився я і прийшов до ваших чертогам. Хотів поскаржитися. А біля воріт стояли ваші слуги і мене ніяк не пускали.\nОпустив бідняк голову і замовк.\nЗдивувався падишах словами бідняка, подивився на мудреців.\nТі підвелися й низько вклонилися падишахові:\n- Про падишах, все, що розповів цей собачий син,- брехня. Так він і про тих господарських баранов скаже, що втратив їх.\n- Де барани? Тобі кажуть!\n- Дозвольте, великий шах, слово сказати. Коли твої стражники мене не пустили в ворота, я зовсім засмутився і пішов шукати свою стару матір, півня й другий чобіт. Йшов я дорогою, йшов, багато пройшов, добрався до одного кишлаку. Пошукав, порозпитував, знайшов свого півня. Він баю землю орав. Обнялися, привіталися. За шість місяців півень заробив одну мішечна голку, та й ту господар тримав у себе. Посварився я, поскандалив з господарем і змусив його віддати голку. «Ходімо зі мною»,- кажу півневі.-«Ні,- каже,- я найнявся на шість міся ців; три місяці вже пройшло; скінчиться термін, отримаю гроші і сам прийду». Взяв я голку, попрощався з півнем, прийшов додому, а будинок пропав, точно провалився. Зовсім тяжко стало У мене на душі, пішов шукати свою стареньку матір і другий чобіт. Піднявся на бугор, подивився – не видно. Піднявся на пагорб, подивився – не видно. Повернувся в долину. Увіткнув в землю голку, заліз на неї, подивився, бачу,- моя старенька мати пере білизну на березі Сирдар’ї. Взяв я голку і пішов. Скільки гір, скільки пагорбів я пройшов, поки добрався да моєї баби. Виявляється, коли вона мене втратила, то стала служити з чужому домі. «Йдемо»,- кажу я.-«Не піду, поки не отримаю зароблених грошей,- говорить вона.- За три роки роботи я заробила на три місяці прожитку. Ти йди, мені залишилося три місяці попрацювати, я прийду сама». Я подоткнул полу халата, у якого не було подолу, ляснув себе по лобі, повернувся і пішов. Пройшов трохи, а річка розлилася і знесла міст. Стояли спекотні дні, я нудився спрагою. Захотів напитися . води, а річка-то замерзла. Хотів розбити лід, не міг знайти на кам’янистому ґрунті ні одного каменю і пробив лід своєю головою. Давши ополонку голову, напився води і відправився далі. По дорозі згадав про голку. Повернувся на берег. Дивлюся – немає моєї голки. «Навіть і цього я втратив»,- погоревал я і пішов до матері.’У неї вже закінчилися три місяці строку найму. Але коли вона попросила плату, господар закричав на неї: «А, і тобі плату?»- так як стукнув її, так і вбив. «Що за гірка життя?»- журився я і прийшов до ваших чертогам, великий шах, вам скаржитися. Але мене не пустили у ворота.\nСкінчив бідняк говорити і опустив голову.\nЩе більше здивувався шах і подивився на своїх мудреців.\nНаймудріший з мудрих підвівся, низько вклонився падишахові і сказав:\n- Великий падишах, не вірте цьому синові собаки, а вимагайте баранов. Цей босяк бреше. Скаже, що баранов вкрали.\nБідняк заговорив втретє:\n- О великий шах, дозвольте слово мовити. Коли мене не пустили до палацу, я вирішив сам піти поскандалити і прийшов до господаря, який вбив мою стару матір. «Віддай плату баби, заплати за кров убитої!»- закричав я. Схопив господаря за комір, витягнув його на вулицю. Зібрався народ, вирішив спір в мою користь. Дав господар мені одного осла. Я сів на осла і поїхав додому. Їду-їду, бачу – по дорозі йдуть сорок караванів. Старшина каравану мені крикнув: «Гей, ти, твій осел стер спину! Зійди та поправ пітник!» Я зійшов, бачу – у осла рана на спині. «Гей, а які ліки від цього?»- запитав я. Старшина каравану відповів: «Спали ось цей горіх, приклади попіл до рани – видужає». Спалив я горіх, посипав попелом рану осла. Тільки хотів покласти пітник, дивлюся – з рани росте зелена орешина. У два рахунки розрослася, зацвіла. Глядь, вже горіхи поспіли. «Як бути?- думаю.- Якщо я полізу на дерево і затрясу – покалічу спину осла. Краще буду збивати горіхи камінням». Відвів осла в поле, де каменів немає. Засукав рукави і почав кидати каміння в орешину. Жоден камінь не падає назад, ні один горіх не падає на землю. Я все кидаю каміння, кидаю без втоми. Дивлюся – і каменів не залишилося. «Робити нічого, тепер сам полізу!»- ре-шив я. Вліз на орешину, бачу – там ціле баштанне полі, і з краю ділянки дзюрчи р у арыке вода. «Ось де добре посіяти кавуни»,- подумав я і посадив кавунові насіння. Ну і кавуни ж виросли. Руками не обхватишь. Сів я на березі арика і тільки торкнувся кінчиком ножа кавун, як кавун розколовся і ніж впав всередину кавуна. Я нагнувся, хотів його дістати й сам упав туди ж. Ходжу шукаю там ножа; Зустрічаю людину, питаю: «Шановний, ви не бачили на дорозі ніж?» – «Ви тільки ножик розшукуєте? – запитує старий.- Нас було сорок караванів, в кожному по сорок верблюдів. Ми всі розгубилися, я нікого не можу знайти». Я прийшов, про падишах, у ваші оселі розповісти про це нещастя.\nСкінчив говорити бідняк і скромно опустив голову.\nПадишах задумався. Один з мудреців піднявся і низько вклонився.\n- Великий шах,- заговорив він.- Дайте зі скарбниці цьому синові собаки пару монет і выпроводите його звідси.\nА дочка падишаха стояла за дверима і все чула. Вибігла вона до батька і сказала:\n- Він виконав мої три умови. Нічого, що він бідняк, я за нього піду.\nТут бідняк вклонився падишахові.\n- О великий шах, в горах я чимало років пасу стадо свого господаря. Мені повинен господар вже двісті баранчиків. Він не віддав мені цих баранчиків і прогнав. Наверніться з мого господаря цих баранчиків, я дарую їх на весілля.\nПадишах влаштував бенкет-веселощі, видав дочку за бідняка.\nМи там були, їли плов, вуса, бороду салом вимазали.\nЗаповіти батька – узбецька казка\nУ однієї людини було троє синів. Перед смертю покликав він до себе старшого сина і запитав у нього:\n- Коли я помру, чи будеш ти три ночі сторожити мою могилу?\n- Ні, не буду, – відповів старший син. Тоді закликав вмираючий до себе середнього сина:\n- Ні, батько, не буду, – відповів середній син. Тоді він закликав молодшого:\n- Не тільки три, а й сто ночей буду вартувати! – Відповів йому молодший син.\nНезабаром батько помер. У першу ж ніч після похорону молодший син пішов на могилу батька – вартувати її. Після півночі раптом перед ним з’явився білий кінь, обвішаний обладунками і розкішними шатами. Кінь тричі обійшов могилу.\n- Для чого обійшов ти тричі могилу? – Запитав у коня юнак.\n- Раніше я належав твоєму батькові. А з’явився я сюди, щоб вклонитися його могилі, – відповів білий кінь. Вирвав волосок зі своєї гриви, віддав юнакові і додав:\n- Візьми, коли знадобитися допомога, спали волосок, і я з’явлюся.\nНа другу ніч юнак знову вирушив вартувати могилу батька.\nПісля півночі раптом з’явився рудий кінь і тричі обійшов могилу. Зловив юнак коня і запитав:\n- Для чого ти тричі обійшов могилу?\n- Я належав твоєму батькові, – відповідав йому кінь. – Їздив він на мені, коли хотів і куди хотів. Тепер він помер, і я з’явився вклонитися його могилі.\nСказавши так, кінь вирвав волосок зі своєї гриви і віддав юнакові.\n- Візьми! Коли знадобиться тобі допомогу, спали цей волосок, і я з’явлюся до тебе.\nНа третю ніч юнак знову прийшов на цвинтар вартувати могилу батька.\nПісля півночі раптом примчав чорний кінь і тричі обійшов могилу.\nЗловив юнак коня і запитав:\n- Для чого ти тричі обійшов могилу мого батька?\n- Я належав твоєму батькові, – відповів чорний кінь. – Завжди я служив йому. Тепер батько твій помер, н я з’явився вклонитися його могилі.\nЧорний кінь теж вирвав зі своєї гриви волосок я віддав юнакові.\nНа четверту ніч юнак знову прийшов вартувати могилу, але на цей раз ніхто більше не з’явився. Тоді зрозумів він, що заповіт батька виконано.\nТим часом відбувся поділ майна. Брати швидко витратили все, що їм залишив батько. Довелося їм найнятися пастухами пащі кішлачное стадо. Але два старших брата не хотіли чесно працювати: вони крали худобу із стада і потайки продавали.\nСтарійшини кишлаку тоді порадилися і вигнали братів-злодіїв, а заодно і молодшого брата. Пішли вони втрьох в інше місто і там теж найнялися пасти худобу.\nЯкось старші брати залишили молодшого зі стадом в степу, а самі вирушили в місто на людей подивитися і себе показати. Бачать, на великій площі стоїть натовп. Виявляється, цар велів вибудувати на високій палацової стіні альтанку з крутими сходами з сорока сходинок і оголосив народу:\n- Хто або на коні, або на верблюді, або на віслюку підніметься по сходах до альтанки, де буде сидіти моя дочка, і зуміє взяти з її рук піалу з водою і вип’є її, а також зніме з її пальця кільце, за того я видам дочку заміж і влаштую весільний бенкет на сорок днів і сорок ночей,\nПочали з’їжджатися до міста люди – хто на коні, хто на верблюді, хто на віслюку. Один за одним вони намагалися дістатися до царівни, що сидить в альтанці, але все падали і розбивалися.\nТого дня, коли брати прийшли в місто на людей подивитися і себе показати, чимало юнаків і зрілих чоловіків намагалися дістатися, хто на коні, хто на верблюді, а хто і на віслюку, до дочки царя, але ніхто не зумів і на десять сходинок піднятися. Багато потрапляли і порозбивали.\nПовернулися з міста брати, давай розповідати:\n- Ах, братик, ми такого надивилися в місті, що просто дивно!\n- А що ж ви там побачили дивного? – Запитав молодший брат.\nРозповіли брати і про палац, і про царську дочку, і про людей, які намагалися взяти з рук царівни піалу з водою, випити її і зняти з її пальця кільце.\nСоки-скнара і Боки-скнара – узбецька казка\n28 Серпень 2014 admin\nУ давні часи жили два приятеля: Соки-скнара і Боки-скнара. Зовсім були вони не схожі один на одного. Один був високий і худий, інший був низький і товстий. Але в скнарості і жадібності вони не поступалися нічим один одному. Хоча Соки-скнара і Боки-скнара дня не могли прожити один без іншого, але ніхто з них нічим і ніколи не допомагав один одному. І Соки-скнара і Боки-скнара в затишних містечках закопали глиняні горщики з мідяками. А за ціле життя накопичили мідяків вони чимало. Але Соки-скнара і Боки-скнара їли погано і одягалися в старі і рвані халати. Недарма їх прозвали скнарами.\nОдного разу Соки-скнара сидів у себе вдома і перераховував свої мідяки. Думав він, як би краще їх приховати, щоб дружина і діти не підгледіли.\nЗахотілося йому є. Виглянув він у двір і покликав свою дружину:\n- Гей, дружина, давай обідати!\n- А ти впав мені грошей, з чим піти на базар?-Запитала дружина. – Немає у нас обіду.\nПокректав Соки-скнара, побурчав, але робити нічого: не станеш же витрачати гроші на дурниці.\n- Гаразд, – сказав він, – піду я в гості.\nІ пішов в гості до Боки-скнарі.\nА у Боки-скнари дружина пекла коржики. Рум’яні, піджарені, так і просилися вони в рот.\nПростягнув тільки до коржиків руку Соки-скнара, а стара моторно схопила їх і забрала в будинок.\nСоки-скнара навіть не образився – звик він до того, що Боки-скнара ніколи нікого не пригощав.\nТак і просидів Соки-скнара весь вечір голодний в гостях у Боки скнари.\nНастала ніч, і Соки-скнара залишився ночувати у свого друга. Старуха постелила їм на терасі.\nТільки Соки-скнара почав засинати, як почув шепіт:\n- Коли гість засне, ти розбуди мене і нагодуй, – говорив Боки-скнара дружині.\nСкоро Боки-скнара заснув.\nХотілося спати і Соки-скнарі, але він був такий голодний, що весь час тільки й думав, як би з’їсти ті коржі.\nТихенько встав він, взяв ковдру і ліг на краю тераси.\nМинуло небагато часу, і стара, подумавши, що гість вже давним-давно спить, вирішила розбудити Боки-скнару. На дворі стояла така темінь, що не можна розглядати пальців на витягнутій руці.\nПідійшла баба до тераси і, думаючи, що будить чоловіка, давай торсати гостя.\n- Швидше вставай, – шепотіла вона. – Гість спить. Іди їж!\nА Соки-скнара тільки цього й чекав. Накривши ковдрою обличчя, щоб стара не впізнала його по голосу, він пробурчав:\nВзявся він уплітати коржі за обидві щоки. Старуха напекла коржів на цілий місяць, а Соки-скнара з’їв їх за один присід ..\nЗдивувалася стара, ніколи її чоловік не був таким ненажерою.\nНаївся Соки-скнара, виспався і пішов.\nВранці Боки-скнара встав злий і голодний і каже старій:\n- Чому ти не розбудила мене? Я мало з голоду не помер!\n- Як же так? Вчора ти з’їв все коржі, що я напекла на цілий місяць.\nЗрозумів Боки-скнара, що всі коржі з’їв його друг.\nТак Соки-скнара перехитрив Боки-скнару. Перехитрити-то перехитрив, да сам від обжерливості захворів. І провалявся цілий місяць.\nОсь так-то Соки-скнара і Боки-скнара самі покарали себе за жадібність.\nПереклад І. Шевердинов\nВедмідь-богатир – узбецькі казки\nБуло чи не було, в давно минулі часи країною Каньйон правил один цар. Було у нього три дочки і звали їх Мухлило, Мухаббат і Ікбал. Мухлило виповнилося двадцять два роки, Мухаббат – двадцять, а Ікбал – вісімнадцять. Красою своєї царівни славилися в усіх семи країнах світу. Багато женихів сваталося до них. Але цар відмовляв незліченною сватам, заявляючи: «Це мені не рівня. Я видам дочок за тих, хто багатший мене, хто вирізнено мене ».\nОдного разу Мухлило, Мухаббат і Ікбал, гуляючи в райських садах і квітниках, з насолодою слухали спів закоханого в троянду солов’я, дивилися на пташок, що пурхали з гілки на гілку, на літаючих високо в небі голубів і тихо розмовляли про те про се.\n- Дивіться, яка гарна природа, – говорила старша, Мухлило, – як вона ошатно одягнена. Вільні птахи літають, радіючи всьому. Вони піднімаються в піднебессі і милуються квітами світу.\nМухаббат відповіла Мухлило:\n- Давайте, сестриці, втрьох підемо звідси. Давайте відмовимося від цієї розкоші і батьківського трону. Давайте залишимо царський палац, щоб не каятися потім, що ми жили, як папуги в золотій клітці.\nІкбал підтримала сестер:\n- Сестрички, давайте прокинемося вночі, одягнемо чоловічий одяг, сядемо на коней і втечемо.\nТри сестри-царівни, замкнені, мов папуги, в золоту клітку, не бачили світла, не знали людей, втратили надію мати улюблених і давно вже думали: «Краще бігти, аніж жити таким життям». Сьогодні настав годину рішень.\nОпівночі Мухлило, Мухаббат і Ікбал вийшли потайки через сад і тихо-тихо прокралися в царські стайні. Всі конюхи і сторожа спали мертвим сном. Три сестри наділи на себе одяг джигітів, причепили збоку шаблі, взяли з собою шоломи, панцири, кольчуги, на голову низько наділи хутряні шапки, підібравши під них свої довгі до колін коси, підтягнули штани в чоботи, лихо схопилися на гарячих коней і пустилися в далеку дорогу.\nРішуче ніхто в палаці, жодна душа не бачила навіть, як поїхали дівчини.\nНа зорі, до сходу сонця, дівчата виконали порядна шлях і потрапили в незнайому місцевість. Але вони, не зупиняючись і понукая коней, все продовжували їхати. Нехай вони їдуть, а ви послухайте про інше.\nВранці цар прокинувся і, прогулюючись по своїх райським садам, заглянув на половину дочок. Бачить – вони зникли. У жахливому гніві звелів він стратити сорок чоловік з палацової варти, але і це не допомогло. Дочки його немов крізь землю провалилися. Послав цар листи всім бекам і ханам країни з найсуворішим велінням розшукати дочок і урочисто обіцяв: «Того, хто знайде царівен, засиплю врівень з головою золотими червінцями і дам півцарства».\nТепер послухайте два слова про дівчат.\nТри сестри їхали і їхали, багато проїхали, переправлялися через річки, проїжджали степу і пустелі, дісталися до високої гори.\nБіля підніжжя її дорога розгалужувалася в три сторони. На камені, встановленому посередині, була напис: «Підеш направо – не вернешся, підеш прямо – навряд чи дійдеш, підеш наліво – повернешся».\nПрочитали дівчата напис на камені і стали радитися.\nМолодша, Ікбал, сказала перша:\n- Поїду-но я у бік «Поїдеш – не вернешся». Посміхнеться нам щастя – обов’язково зустрінемося. Але кожна з нас вільна вчинити по своєму бажанню і вийти заміж за першого, кого зустріне і полюбить,\nСередня, Мухаббат, погодилася:\n- Правильно говорить Ікбал, я поїду по дорозі «Навряд чи дійдеш».\nСтарша, Мухлило, сказала:\n- Їдьте, сестриці, своєю дорогою, а я поїду по лівій дорозі – «Підеш і повернешся».\nТак сестри і порішили. Востаннє переночували вони разом в гірській печері і на зорі, серцево попрощавшись, пустилися в дорогу. Старша, Мухлило, поїхала по дорозі «Підеш і повернешся», середня, Мухаббат, – по дорозі «Навряд чи дійдеш», а молодша, Ікбал, – по дорозі «Підеш – не вернешся».\nІкбал їхала дорогою, багато їхала, проїхала степу і пустелі, чимало перенесла горя і поневірянь, і нарешті одного разу, коли вже стемніло, вона під’їхала до лісу, що ріс на схилі високої гори. Знайшла Ікбал містечко, лягла і заснула. Ледве розвиднілось, Ікбал прокинулася і, озирнувшись по сторонах, побачила високі гори, густі ліси і глибокі озера. Більше нічого не побачила, навіть дорогу, по якій їхала, вона не запам’ятала.\nРаптом помітила вона, що якесь жива істота, похитуючись і погойдуючись, йшло в її бік. Тут вона згадала домовленість з сестрами і сказала собі: «Що б і хто б не був, ти перший, кого я зустріла,-тому ти мій, а я твоя».\nТільки вона так сказала, дивиться – а це ведмідь.\nІкбал вклонилася йому і попросилася до нього жити. Ведмідь повів Ікбал до себе в печеру, і залишилася вона у нього.\nВедмідь ночами виходив на полювання, крав в сусідніх кишлаках корів, баранів і всякі речі і тим промишляв багато років. Він набив коштовностями печеру. Коли Ікбал дізналася, що ведмідь займається розбоєм і за рахунок дехканських сліз скопив свої багатства, вона дуже засмутилася, але не посміла йому нічого сказати.\nТак минали дні, тижні, місяці, роки. Настав час і годину – і Ікбал народила сина. Народжена дитина був напівлюдиною, полумедведем. Голову і руки він мав людські, а ноги і тулуб ведмежі.\nШвидко зростав дитина. Ведмідь-батько щовечора замикав зовні печеру, привалив до входу жорно, йшов. Щоб синочку не було нудно, Ікбал стала вчити його жбурляти каміння, рубати шаблею, їздити верхи, боротися.\nСинові Ікбал виповнилося чотирнадцять років, коли він запитав матір:\n- Чи є у мене батько?\n- Батько в тебе є. Тільки він не людина. Вночі він грабує селища, а вдень спить в лісі.\nСин розсердився і хотів піти шукати батька, але мати сказала:\n- Куди ти підеш? Вхід в печеру закритий жорном. Тобі його з місця не зрушити.\nАле син підскочив до жорно і одним ривком відкинув його на сто кроків.\nПовертався з лісу ведмідь розлютився і накинувся на хлопчика. Почали вони боротися: хлопчик переміг ведмедя в жорстокій боротьбі, вдарив його каменем і вбив на місці.\nПотім він пішов шукати батька, довго шукав його. Довго блукав лісом. До вечора він повернувся в, печеру і розповів Ікбал, як на нього накинувся ведмідь, як він з ним вступив у боротьбу і вбив його. Сумно пояснила Ікбал синові, що ведмідь цей і був його батько, і розповіла все своє життя:\n- Сину мій, я дочка царя країни Каньйон. Я мала двох сестер – Мухлило і Мухаббат. Наш батько був деспот і не давав нам волі. Наділи ми одяг джигітів, причепили шаблі, сіли на баских коней і покинули палац. Незабаром я розлучилася з сестрами і поїхала по дорозі «Підеш – не вернешся» і потрапила сюди в печеру. Твій батько – ведмідь. Всякого, хто з’являвся біля печери, він вбивав. Людина безслідно зникав, і тому ці місця називають «Підеш – не вернешся»; Мої сестри Мухлило і Мухаббат поїхали по дорогах «Підеш і повернешся» і «Навряд чи повернешся». З тих пір я їх не бачила.\nІкбал з сином залишила печеру і відправилася в країну Каньйон. Приїхавши в місто, мати і син зупинилися в караван-сараї для чужинців і розповіли там господареві, що приїхали в гості до царя Каньйону. Розповідь цей почув один орач, прив’язуємо у дворі биків. Він згадав, як зникли кілька, років тому три дочки царя, і той обіцяв в нагороду засипати який відшукав їх золотом і віддати йому половину свого царства. Орач пішов у палац до царя і розповів все, що бачив. Але цар подумав, що орач його обманює заради нагороди, і наказав кинути його в зіндан. Тоді візир встав і вклонився.\n- Навіщо цьому бідняку брехати, – сказав він і пішов в караван-сарай чужинців. Там він дізнався, що дійсно Ікбал з сином приїхала в країну свого батька. Цар на радощах оголосив всенародне свято. З великими почестями привезли царівну в палац. Вся царська рідня, хани, беки, еміри, намісники, казіі влаштовували бенкети на честь Ікбал, а синові її дали ім’я Аікпалван – Ведмідь-богатир.\nНехай вони бенкетують і святкують, а ви послухайте про царя. Був він жадібний і скупий. Стало йому шкода давати обіцяну нагороду, і він вирішив: «Орач сказав перший про Ікбал, нагороду слід дати йому, але якщо я його випущу з зіндан, це для нього дорожче всякого золота. Тому в нагороду я його випущу з підземелля ».\nЗвелів цар привести до себе орача і сказав йому:\n- Надалі не бреши в надії отримати нагороду. Хотів я тебе стратити, але мені шкода тебе. Помолися за мене аллаху. Я звільняю тебе з підземелля.\nРадіючи, що позбавився від загибелі, орач упав ниць, поцілував цареві туфлю, і побіг додому, забувши про золото і половині царства. А цар, задоволений, що з трьох дочок знайшлася хоч одна, подякував за це аллаха і зайнявся вихованням Аікпалвана.\nЮнак день від дня ріс, хорошел, наливався силою. Часто він виходив з палацу на вулицю пограти з однолітками. Одного разу він побачив, як його товариші грають у бабки, і попросив матір зробити йому Альчик. Тоді йому зробили чотири Альчик з чавуну, кожен вагою в десять пудів.\nПочав Аікпалван грати з друзями та багатьох позбивав з ніг і поранив. Батьки і матері хлопців поскаржилися царю.\nЦар скликав візирів на раду і оголосив:\n- Доведеться Аікпалвана стратити. Один з візирів став заперечувати:\n- Гей, цар царів, ніхто ніколи ще не вбивав плоть від своєї плоті. Рознесеться чутка, що цар Каньйону стратив через дрібницю свого онука, – недобре вийде. Краще не проливати кров хлопця, вислати туди, звідки не повертаються. Там, в тих місцях, безслідно пропадають.\nІнший візир став, вклонився цареві і сказав:\n- Краще зробити так: нехай Ікбал прикинеться хворий і скаже, що для її зцілення необхідні корінці і листя дерева життя, яке росте в країні Дівов. Аікпалван відправиться шукати корінь дерева життя і більше не повернеться. І тоді батьки-матері хлопців перестануть лити сльози і волати про порятунок, а цар не почує більше скарг.\nПрипав ця рада цареві по серцю, і він наказав так і зробити. Одного разу приходить Аікпалван з вулиці і бачить – мати лежить у ліжку. Він запитав її, на що вона хвора і чи не можна допомогти їй.\nІкбал відповіла, як цар:\n- Мені б випити відвару з коріння і листя дерева життя, що росте в країні Дівов, і тоді я напевно видужаю.\nЗ цього дня Аікпалван почав збиратися в дорогу, щоб дістати корінців і листя дерева життя. Він убрався в сталеву кольчугу, надів на голову блискучий шолом, а на ноги чавунні чоботи вагою в триста пудів, взяв у руки щит і цибулю і відправився в країну Дівов.\nВсюди, по всіх країнах, рознісся слух, що онук царя країни Каньйон йде походом на країну Дівов. Почувши про це, багато богатирів приготувалися битися з Аікпалваном і шукали з ним зустрічі.\nАікпалван йшов дорогою, йшов полем, багато пройшов і вийшов, нарешті, в пустелю.\nЗустрівся йому богатир, який грав двома жорнами, підкидаючи їх легко, точно яблука. Запитав Аікпалван богатиря, навіщо він грає жорнами.\n- Чув я, що в країні Каньйон об’явився богатир Аікпалван. Кажуть, він дуже сильний богатир. Хочу з ним поборотися і ось перевіряю свою силу. Як би не був він сильний, сила його не потягне і одного жорна.\n- Гей, богатир, йду я з цієї самої країни Каньйон, я там живу по-сусідству з Аікпалваном, доводилося мені з ним боротися. То він мене, то я його перемагав. Можу і з тобою поборотися. Якщо ти мене здолаєш, це все одно, що його побореш.\nВийшли вони на відкрите місце і почали боротися.\nАікпалван схопив богатиря, підняв на повітря, ударив об землю, і той по коліна увійшов до неї.\nЗасміявся Аікпалван і сказав:\n- Той Аікпалван, про який ти говориш, – я сам! Богатир, який грав жорнами, прийшов у захват від Аікпалвана.\nПобраталися богатирі і пустилися далі в дорогу вдвох. Йшли вони дорогою, йшли полем, пройшли багато і прийшли в гірську ущелину. Дивляться – якийсь чоловік встав У них на шляху і бавиться: бере рукою одну Гобрій, переставляє на місце інший, а іншу ставить на місце першої.\nЗапитав його Аікпалван, для чого він це робить. Той відповів:\n- Чув я, що в країні Каньйон об’явився силач – богатир Аікпалван. Ось і перевіряю силу, щоб боротися з ним.\nПосміхнувся Аікпалван, розправив свої плечі і сказав:;


При цукровому діабеті існує високий ризик підвищення температури. Її зростання пов’язане з патологічним впливом підвищеного цукру крові на всі органи. Хворий повинен самостійно стежити за температурою і в разі необхідності вживати заходів для її негайної стабілізації.\nЧому при діабеті підвищується температура тіла\nНезалежно від типу діабету, у хворого може бути висока температура. Винуватцем появи спека є глюкоза, точніше, її підвищений рівень у крові. Але так як високий рівень цукру є вбивчим для всіх органів, клітин і тканин людського організму, то причини підвищеної температури треба шукати, насамперед, в ускладненнях, які дає діабет. У такому випадку показник температури може підвищуватися в результаті таких факторів.\nПростудні захворювання. Так як з-за діабету страждає насамперед імунна система, організм стає беззахисним проти безлічі мікроорганізмів. У діабетика різко зростає ризик запалення легенів, що також сприяє підвищенню температури.\nЦистит. Запалення сечового міхура є прямим наслідком ускладнення на нирки і занесення інфекції в цей орган.\nМолочниця у жінок і чоловіків, яка набагато частіше розвивається у діабетиків.\nРізкий стрибок цукру в крові також сприяє підвищенню температури тіла.\nЧому при діабеті знижується температура\nПри цьому захворюванні можливе падіння рівня глюкози. Це стан, який називається гіпоглікемією, викликає падіння температури нижче 36 градусів.\nУ багатьох хворих на діабет температура нижче 36 градусів може зберігатися тривалий час. Особливо це помітно у хворих на діабет інсулінозалежного типу, коли їм необхідно введення гормону інсуліну.\nЗниження температури при цукровому діабеті другого типу виникає ще й тому, що клітини організму відчуває голодування. При тому що глюкози в крові виявляється більше, чим потрібно, клітини і тканини не можуть отримати енергію. Глюкоза не окислюється належним чином, що призводить до зниження температури та падіння сил. Крім іншого, хворі скаржаться на спрагу, позиви до сечовипускання і холод в кінцівках.\nЦікаве за темою: Відгук про низкоуглеводном харчуванні протягом 6 місяців\nДії хворого при високій температурі\nВисока температура тіла (більше чим 37,5 градуса) – сигнал про неполадки в організмі. Якщо вона не перевищує 38,5 градуса, то перш за все вимірюється рівень цукру. Якщо він виявився підвищеним, застосовується ін’єкція короткого або ультракороткого інсуліну. Дозування його треба збільшити приблизно на 10 відсотків. Перед прийомом їжі треба додатково зробити ін’єкцію короткого інсуліну.\nКоли ж показник термометра перевищує 39 градусів, щоденна доза інсуліну ще більше збільшується приблизно на одну чверть. Пролонгований інсулін в такому випадку виявиться марним і навіть шкідливим, бо втратить свої необхідні властивості. Щоденна доза інсуліну повинна становити 3-4 дози, рівномірно розподілених протягом всієї доби.\nПодальше підвищення температури тіла небезпечно накопиченням в крові ацетону. Це стан можна пом’якшити прийомом короткого інсуліну. Процедура повторюється, якщо протягом трьох годин не вдалося нормалізувати вміст цукру в крові.\nЩо робити при температурі нижче норми\nПониження температури до 35,8-36 градусів не повинно викликати занепокоєння. Яких-небудь додаткових заходів по нормалізації температури приймати не треба.\nЯкщо ж температура впала нижче цієї позначки, необхідно пройти діагностику з метою з’ясування причини пониження температури. Адже це може бути наслідком починається ускладнення. Якщо лікар не знайшов порушень в організмі, то достатньо буде виконувати деякі рекомендації:\nносити одяг з натуральної тканини і по сезону;\nіноді стабілізувати температуру допомагає контрастний душ;\nхворим треба ретельно дотримуватися дієти.\nХворим із зниженою температурою необхідно уникати різких стрибків цукру. Цього можна домогтися, розбивши весь добовий раціон на кілька прийомів. Зміна дозування інсуліну (тільки згідно з рекомендаціями лікаря) допоможе уникнути проблеми.\nЯкщо у хворого на цукровий діабет високий рівень температури, необхідно трохи змінити меню. Потрібно споживати більше продуктів, збагачених натрієм і калієм. Щодня в меню повинні бути:\nЦікаве за темою: Зайва вага залежить від рівня обміну речовин в організмі?\nХарчування має бути дробовим. Слід уникати прийому жарознижуючих препаратів.\nСкачки температури тіла при цукровому діабеті, поза залежно від типу, не є ознакою добробуту і швидше свідчать про те, що хвороба дає ускладнення на організм. Лікарська допомога при цукровому діабеті необхідна в таких випадках.\nТривалої блювоти, а також діареї.\nПоява у видихуваному повітрі різкого запаху ацетону.\nВиникнення задишки, біль у грудях.\nЯкщо після триразового вимірювання вміст глюкози дорівнює або більше 11 мілімоль на літр.\nЯкщо, незважаючи на лікування, видимого поліпшення не настало.\nТреба звертатися до лікаря і при різкому зниженні цукру в крові.\nЗміни температури можуть свідчити про початок гіпо — або гіпекглікемічної коми. Ознаки гострої гіпоглікемії при цукровому діабеті 1 або 2 типу такі:\nагресія і неспокій;\nГостра гіперглікемія при цукровому діабеті 1 або 2 типу характерна такими симптомами:\nсухість шкіри і порожнини рота;\nсильна спрага разом з прискореним і рясним сечовипусканням.\nЦукровий діабет, незалежно від типу, вимагає постійного контролю, дієти і адекватного лікування.\nMaran | 23.08.2019 05:18\nКласичними ознаками діабету є поліурія (часте сечовипускання), полідипсія (надмірна спрага), поліфагія (надмірне відчуття голоду) та втрата ваги .\nKefyn | 5.09.2019 04:59\nЦукровий діабет 2-го типу, який раніше називали інсулінонезалежним цукровим діабетом ще варіант діабетом дорослих, є порушенням метаболізму, для якого характерний високий рівень глюкози в крові за умови резистентності до інсуліну та відносної недостатності інсуліну .


Павутинка на нігтях, манікюр павутинка 2020-2021, дизайн нігтів з павутинкою – фото новинки | Мода\nГоловна » Мода » Павутинка на нігтях, манікюр павутинка 2020-2021, дизайн нігтів з павутинкою – фото новинки\nПавутинка на нігтях, манікюр павутинка 2020-2021, дизайн нігтів з павутинкою – фото новинки\nНовомодний манікюр павутинка: на нігтях якої довжини і форми його краще всього зробити\nЯкі тренди манікюру павутинка 2020-2021 варто взяти на замітку\nТака чудова павутинка на нігтях 2020-2021. Шедеври манікюру з павутиною: дизайн, поєднання технік, особливості\nМи не сумніваємося, що ви знаєте, що хочете отримати, коли відвідуєте майстра манікюру.\nТим не менш, не варто думати, що це приділ прекрасних рішень, які б ви могли випробувати на своїх нігтики.\nСлідуючи самим креативним пропозицій майстрів, ви обов’язково повинні оцінити стильний і оригінальний манікюр павутинка 2020-2021, який так сподобався багатьом жінкам по всьому світу.\nПавутинка на нігтях не є новим рішенням, адже дизайн нігтів павутинка був випробуваний майстрами ще і в минулих сезонах.\nАле зараз манікюр павутинка став більш досконалим, більш різноманітним, більш позасезонним, адже його можна використовувати в будь-який період, незалежно від того повсякденне рішення ви шукаєте для сезону осінь-зима, або святковий — для періоду весна-літо.\nВикористовувати дизайн нігтів павутинка можна в акуратних офісних дизайнах, романтичних і елегантних прикладах, чудових святкових нейл-артах, де павутинка на нігтях створює особливий настрій і особливий колорит.\ndekorhuk підготував для вас чудову підбірку нейл-арт шедеврів, де показано, якою оригінальної може стати павутинка на нігтях.\nЩо ж таке манікюр з павутинкою, як і ніж його реалізують, і який дизайн нігтів павутинка буде актуальний сьогодні і завтра. Про це далі…\nМодний дизайн павутинка 2020-2021 здійснюється за допомогою спеціального гелю, за допомогою якого на підготовленому ноготке з вже нанесеним кольором виконується хитромудра павутинка.\nСтворити чудовий дизайн нігтів павутинка можна на нігтях будь-якої форми і розміру, адже легка і хитромудра павутинка на нігтях може бути витонченою і крихкою, створеної з двох-трьох переплетень, або покривати практично всю нігтьову пластину одновидовыми нитками, а також розташовуватися хаотично.\nПавутинка на нігтях може реалізувати всілякі колірні можливості. Найчастіше майстри використовують павутинки в класичних варіаціях – чорні і білі, святкові павутинки на нігтях золотого і срібного переливу.\nПрийнятний також і яскравий, темний, вражаючий дизайн нігтів з павутинкою червоного, жовтого, фіолетового, блакитного, синього, коралового і інших відтінків, що гармоніюють з задумкою вашого нейл-арт шедевра.\nПавутинка на нігтях вражає, адже вона може утворити найбільш складні та неординарні дизайни нігтів з павутинкою, або елегантні і вишукані, легкі і ніжні варіанти манікюру павутинка кращих інтерпретаціях.\nКоли dekorhuk готував ідеї манікюру павутинка, було знайдено безліч новинок цього дивовижного тренда, що так вражаючі на жіночих доглянутих ручках.\nПавутинка на нігтях здивувала чудовими рішеннями в класичному для цієї техніки виконання, а також інноваційними підходами для особливого випадку, реалізують випускний, весільний, святковий манікюр з павутинкою в поєднанні з іншими не менш трендовими дизайнами.\nУ відповідності з тим чи іншим стилем нейл-дизайну шанувальницям ексклюзивних нігтів будуть запропоновані наступні новинки манікюру з павутинкою.\nГарний дизайн нігтів павутинка прекрасний на матових і глянсових поверхнях, оригінальних поєднаннях з глиттерными і пудровыми нігтиками.\nМінімалістичний підхід, де павутинка на нігтях прикрашає один з нагідок дуже ніжним і майстерним паутинчастым візерунком.\nГеометричний підхід, де павутинка на нігтях скомбінована з геометричними елементами, або нанесена в суворих контурах, властивих геометрії.\nПавутинка на нігтях чудова в тандемі з голим, відросло манікюром, який знайомий жінкам під назвою negative space.\nПавутинка на нігтях, дизайн якої об’єднаний з кольоровими мазками і додатковими вставками з фольги, або нігтиками з втиркой, що виглядає дуже святково і вражаюче.\nФранцузький і місячний дизайн павутинка, який удосконалює класичні традиції новими підходами у вигляді паутинчастых візерунків.\nПавутинка на нігтях може виглядати фантастично, якщо прикрасити її милими мерехтливими вставками з різнокольорових камінчиків і однотонних.\nДуже важливо, яким чином буде нанесена павутинка на нігтях. Манікюр з павутинкою вертикальної, горизонтальної, хаотичною, кутовий – всі варіанти шикарні і цікаві.\nСтворюйте різнокольорові павутинки на нігтях, дизайн яких виглядає дуже безпосередньо та індивідуально.\nЯкщо ж цих варіантів вам здасться мало, спробуйте на нігтях будь-якої довжини скомбінувати паутинчастый манікюр зі слайдерами, об’ємними або дрібними малюнками, графікою і написами.\nЯкщо ви бажаєте оцінити новинки дизайн нігтів павутинка, дивіться підібрані нами приклади, створені кращими майстрами нейл-арту.


Вітамін D - в яких продуктах міститися - Главред\nЯк "добути" вітамін D з продуктів: топ-7 найбільш поживних\nЛосось-популярна жирна риба і відмінне джерело вітаміну D.\nЛосось-популярна жирна риба і відмінне джерело вітаміну D. / 1zoom.ru\nВітамін D - єдине поживна речовина, яке ваше тіло виробляє під впливом сонячного світла. Однак до 50% населення світу можуть не отримувати достатньо сонця, а багато жителів України відчувають дефіцит вітаміну D.\nЧастково це пов'язано з тим, що люди проводять більше часу в приміщенні, носять сонцезахисний крем на вулиці і дотримуються Західної дієти з низьким вмістом хороших джерел цього вітаміну.\nРекомендована денна норма (ДВ) становить 800 МО (20 мкг) вітаміну D в день з харчових продуктів.\nчитайте такожВітамін В12: медики вказали на ознаки дефіциту\nЯкщо ви не отримуєте достатньо сонячного світла, ваше споживання, ймовірно, має бути ближче до 1000 МО (25 мкг) на день.\nОсь 7 здорових продуктів з високим вмістом вітаміну D.\nОдна порція вирощеного атлантичного лосося на 100 грамів містить 526 МО вітаміну D, або 66% денної норми.\nМає велике значення, чи є лосось диким або вирощеним.\nВ середньому лосось, спійманий в дикій природі, містить 988 МО вітаміну D на порцію в 100 грамів, або 124% від денної норми. Деякі дослідження виявили навіть більш високі рівні в дикому лососі-до 1300 МО на порцію.\nОднак вирощений лосось містить тільки 25% від цієї кількості. Проте, одна порція вирощеного лосося забезпечує близько 250 МО вітаміну D, або 32% денної норми.\n2. Оселедець і сардини\nОселедець їдять у всьому світі. Її можна подавати сирої, консервованої, копченої або маринованої.\nЦя рибка також є одним з кращих джерел вітаміну D.\nСвіжа Атлантична оселедець містить 216 МО на порцію в 100 грамів, що становить 27% від добової норми.\nЯкщо вам не подобається свіжа риба, маринований оселедець також є хорошим джерелом вітаміну D, забезпечуючи 112 МО на порцію в 100 грам, або 14% денної норми.\nОднак маринований оселедець також містить велику кількість натрію, якого деякі люди споживають занадто багато.\nКонсервовані сардини також є хорошим джерелом вітаміну D-одна банка містить 177 МО, або 22% денної норми.\nІнші види жирної риби також є хорошими джерелами вітаміну D. Палтус і скумбрія дають 384 МО і 360 МО на половину філе відповідно.\n3. Масло печінки тріски\nМасло печінки тріски-популярна добавка. Якщо ви не любите рибу, вживання риб'ячого жиру може стати ключем до отримання певних поживних речовин, яких немає в інших джерелах.\nЦе відмінне джерело вітаміну D-близько 448 МО на чайну ложку (4,9 мл), воно становить 56% від денної норми. Воно вже багато років використовується для профілактики і лікування дефіциту у дітей.\nЖир печінки тріски також є фантастичним джерелом вітаміну А, його денна норма становить 150% всього в одній чайній ложці (4,9 мл). Однак вітамін А може бути токсичним у великих кількостях.\nТому будьте обережні з риб'ячим жиром, намагаючись не приймати занадто багато.\nКрім того, жир печінки тріски багатий омега-3 жирними кислотами, дефіцит яких у багатьох людей.\nБагатьом подобається консервований тунець через його смаку і простоти зберігання.\nДо того ж це зазвичай дешевше, ніж купувати свіжу рибу.\nКонсервований світлий тунець містить до 268 МО вітаміну D в 100-грамової порції, що становить 34% від денної норми.\nЦе також хороше джерело ніацину і вітаміну К.\nНа жаль, консервований тунець містить метилртуть, токсин, який міститься в багатьох видах риб. Якщо він накопичується у вашому тілі, це може викликати серйозні проблеми зі здоров'ям (16).\nОднак деякі види риб представляють менший ризик, ніж інші. Наприклад, світлий тунець зазвичай є кращим вибором, ніж білий тунець - вважається безпечним вживання до 170 грамів на тиждень.\nЛюдям, які не їдять рибу, слід знати, що морепродукти - не єдине джерело вітаміну D. цільні яйця - ще одне хороше джерело, а також дивно поживна їжа.\nХоча більша частина білка в яйці міститься в білку, жир, вітаміни і мінерали в основному містяться в жовтку.\nОдин типовий яєчний жовток містить 37 МО вітаміну D або 5% денної норми.\nКількість вітаміну D в яєчному жовтку залежить від перебування на сонці і вмісту вітаміну D в курячому кормі. При тому ж годуванні кури, вирощувані на пасовищах, які бродять на вулиці під сонячним світлом, виробляють яйця з рівнем в 3-4 рази вище.\nКрім того, яйця від курчат, які отримували корм, збагачений вітаміном D, можуть містити до 6000 МО вітаміну D на жовток. Це в 7 разів більше DV.\nВибір яєць від курчат, вирощених на відкритому повітрі або проданих з високим вмістом вітаміну D, може стати відмінним способом задовольнити ваші щоденні потреби.\nЗа винятком збагачених продуктів, гриби-єдиний хороший рослинний джерело вітаміну D.\nЯк і люди, гриби можуть синтезувати цей вітамін при впливі ультрафіолету.\nОднак гриби виробляють вітамін D2, тоді як тварини виробляють вітамін D3.\nХоча вітамін D2 допомагає підвищити рівень вітаміну D в крові, він може бути не таким ефективним, як вітамін D3.\nТим не менш, лісові гриби є відмінним джерелом вітаміну D2. Фактично, деякі сорти містять до 2300 МО на порцію в 3,5 Унції (100 грамів) - майже в три рази більше денної норми.\nЗ іншого боку, комерційні гриби часто вирощують у темряві і містять дуже мало D2.\nОднак деякі бренди обробляються ультрафіолетом (УФ-світлом). Ці гриби можуть забезпечити 130-450 МО вітаміну D2 на 100 грамів.\n7. Збагачені продукти\nПриродні джерела вітаміну D обмежені, особливо якщо ви вегетаріанець або не любите рибу.\nНа щастя, деякі харчові продукти, які не містять вітаміну D, збагачені цією поживною речовиною.\nКоров'яче молоко, найбільш часто вживаний вид молока, від природи є хорошим джерелом багатьох поживних речовин, включаючи кальцій, фосфор і рибофлавін.\nУ деяких країнах коров'яче молоко збагачене вітаміном D. зазвичай воно містить близько 115-130 МО на чашку (237 мл), або близько 15-22% денної норми.\nОскільки вітамін D міститься майже виключно в продуктах тваринного походження, вегетаріанці і вегани піддаються особливо високому ризику недоїдання.\nЗ цієї причини Замінники молока на рослинній основі, такі як соєве молоко, часто збагачені цією поживною речовиною та іншими вітамінами і мінералами, які зазвичай містяться в коров'ячому молоці.\nОдна чашка (237 мл) зазвичай містить 107-117 МО вітаміну D, або 13-15% денної норми.\nБлизько 75% людей у всьому світі не переносять лактозу, а ще 2-3% страждають алергією на молоко.\nЗ цієї причини в деяких країнах апельсиновий сік збагачений вітаміном D та іншими поживними речовинами, такими як кальцій.\nОдна чашка (237 мл) збагаченого апельсинового соку під час сніданку може почати свій день з до 100 МО вітаміну D, або 12% денної норми.\nПластівці і вівсяні пластівці\nДеякі злаки і вівсянка швидкого приготування також збагачені вітаміном D.\nПівсклянки (78 грамів) цих продуктів може забезпечити 54-136 МО, або до 17% денної норми.\nХоча збагачені злаки і вівсянка містять менше вітаміну D, ніж багато натуральних джерел, вони все ж можуть бути хорошим способом збільшити його споживання.\nЗараз ви переглядаєте новину «Як "добути" вітамін D з продуктів: топ-7 найбільш поживних». Інші новини медицини читайте в розділі «Здоров'я». Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter. Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter


Після прийняття позовної заяви суддя здійснює підготовку справи до судового розгляду. Мета даної стадії цивільного процесу — забезпечення своєчасного і правильного вирішення справи.\nЗначення — справа має бути розглянута в одному судовому засіданні, й повинно бути постановлене законне і обґрунтоване рішення.\nПленум Верховного суду в своїй постанові «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду» зазначив, що належна і в установлені законом строки підготовка справ до судового розгляду має важливе значення для якісного їх вирішення з метою охорони наданих громадянам прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій.\nУ цій стадії має бути вирішено чотири групи питань:\n1) про учасників процесу по даній справі;\n2) про предмет доказування;\n3) про особливості даної цивільної справи;\n4) про призначення справи до розгляду.\nПідготовку проводить суддя, який виконує процесуальні дії, передбачені ст. 143 ЦПК України. Перелік дій є невичерпним і може бути — за необхідністю — розширеним.\nСуддя повинен не тільки визначити коло осіб, що мають брати участь у справі, але й забезпечити їх своєчасну явку в судове засідання та можливість участі цих осіб у дослідженні доказів. Для цього використовують судові виклики та повідомлення. Виклик до суду — це пропозиція з’явитися в суд. Для осіб, які беруть участь у справі, як правило, явка необов’язкова, а для свідків, перекладачів та експертів — обов’язкова (ст. 93 ЦПК).\nСудове повідомлення — це повідомлення про здійснення тієї чи іншої процесуальної дії, яка має чи може мати значення для даної особи, але участь даної особи при проведенні даної дії не обов’язкова. Виклики та повідомлення здійснюються судовими повістками. Повістка надсилається кожній особі, якій адресований виклик чи повідомлення. В ній повідомляються день, час і місце проведення процесуальної дії або день і час судового засідання. Суд повинен достовірно знати, що повістки отримані адресатами, тому вони вручаються під розписку. Коли повістка надсилається поштою, то вона відправляється за адресою, вказаною у позовній заяві. Тому учасники процесу зобов’язані по- відомляти суд про зміну своєї адреси під час розгляду справи.\nПри визнанні підготовки справи до розгляду закінченою суддя постановляє ухвалу, в якій перераховуються всі підготовчі дії, що були проведені, і встановлюється час розгляду справи (ст. 147 ЦПК) у строки, передбачені ст. 148 ЦПК України.


Важкий бетон: склад, властивості, застосування – Купить бетон Киев, Крюковщина\nБетонна суміш – базовий матеріал, який використовується під час будівництва. Бетон від виробника розподіляється на групи за типом розчину підстави. Одна з найпопулярніших категорій – важкий залізобетон. Його складові – домішки, які утворюють щільну і надійну масу.\nОсновні характеристики будівельного матеріалу визначають його склад. Цемент представленої групи містить наступні компоненти:\nЗавдяки складу щільність готових блоків перевищує показник в 2500 кг/м3. Крім цього важка суміш відрізняється від легкої наявністю наступних добавок: набухає цементний пісок; глиноземний цемент; портландцемент звичайний і пуццолановий. В якості наповнювача також використовуються класичні компоненти: щебінка, вапняк, гранітний пісок, діабаз.\nВластивості і технічні параметри продукції\nЯкість маси оцінюється за характеристиками міцності і щільності. Основні властивості, які притаманні важкого бетону:\nМарки в межах W2-W20 вказують на те, що матеріал несприйнятливий до вологи. Відповідно, його без побоювання можна застосовувати під час спорудження опори на зволоженому грунті. Також товар цього типу активно задіюється при будівництві мостів і підводних каналів.\nОдна з переваг важкого комплексу – стійкість до високих температур. Легкий бетон при нагріванні до 500 градусів – руйнується, а при 200 градусах – втрачає свою міцність. Важкі елементи захищені від такого згубного впливу.\nЦей показник визначається індексом F і становить від 50 до 1000. Морозостійкі комплекси застосовуються при зведенні мостів, аеропортів, дорожніх і огороджувальних конструкцій.\nЦей вид розчинів найкраще пручається стиску. Матеріал – пористий, але обсяг, зайнятий такими порами, не перевищує 15% всієї площі. Ця особливість безпосередньо відбивається на міцності будматеріалу.\nКласифікація будівельного розчину передбачає розподіл на промисловий і спеціальний бетон. Перший використовується для стандартного будівництва і зведення технічних промислових об’єктів. Другий відрізняється по складовим компонентам, тому його сфера застосування обмежується спорудженням гідротехнічних, дорожніх і інших конструкцій, які перешкоджають проходженню рідини або, наприклад, випромінювання.\nУ яких областях найчастіше задіюються важкі бетонні блоки\nЗакладка цільного фундаменту. При створенні моноліту під промислові або технічні об’єкти особливо важливо працювати з міцними складами, які забезпечать надійну, довговічну і міцну опору.\nЗбір залізобетонних конструкцій. В цьому випадку фортеця розчину додатково посилюється мінеральними домішками і термічною обробкою.\nПокриття автобанів. Підстави цієї групи мають на увазі серйозні навантаження, які витримує виключно важкий будматеріал. Готові пласти для доріг – морозостійкі, міцні і монолітні.\nБудівництво гідроспоруд. Вибираючи суміш, звертайте увагу на її коефіцієнт вологостійкості з розрахунку, що поверхня постійно буде контактувати з водою.\nЗведення будинків, які потребують максимальному ступені міцності: сховища, споруди державної ваги, підприємства з шкідливими і специфічними умовами роботи.\nПід час замішування продукції цього типу важливо зберегти баланс між міцністю і рухливістю суміші. Співвідношення води і бетону – ключове значення. Намагайтеся не переливати надмірно рідина, додаючи точний літраж, який прописується на упаковці. Алгоритм замішування передбачає наступні процеси:\nГотується ємність, в якій буде відбуватися приготування.\nУ корито заливається вода і поступово додається цемент, пісок, заповнювач. При цьому важливо помішувати всі компоненти.\nВиходячи з цілей будівництва, в масу вводяться пластифікатори та інші добавки, які характерні майбутнього об’єкту.\nПеремішування здійснюється до моменту, поки суміш стане однорідною і без грудок.\nПід час покупки вибирайте товар, який відповідає всім вимогам ГОСТу. Відмітка обов’язково вказується на упаковці, як і обсяг, маса (в кг).\nСамостійне приготування – складне завдання, яку краще доручити фахівцям. Розрахунок сировини передбачає визначення оптимального співвідношення таких компонентів, як пісок, цемент, щебінь. Для правильного підбору рекомендується скористатися таблицею стандартів.


Боротьба з депресією або піар-хід: За що хвалять та критикують Stromae, який представив новий трек у прямому ефірі — Bird In Flight\nБоротьба з депресією або піар-хід: За що хвалять та критикують Stromae, який представив новий трек у прямому ефірі\nКатя Теллер 14 січня 2022\n9 січня бельгійський виконавець Stromae давав інтерв’ю французькому телеканалу TF1. Замість відповіді на одне з запитань журналістки артист виконав композицію з нового альбому, присвячену боротьбі з депресією. Частина аудиторії розцінила жест як відвертий та сміливий, інша — засудила музиканта за недоречний піар. Розповідаємо, як через цей випадок французькі ЗМІ й користувачі мережі розділилися на два табори.\nБельгійський музикант Stromae зустрівся з журналісткою Анн-Клер Кудре, щоб розповісти про новий альбом Multitude, реліз якого відбудеться 4 березня, — це перша платівка артиста за дев’ять років. Гість кілька хвилин відповідав на запитання, а потім, коли мова зайшла про його тривалу творчу перерву та психічне здоров’я, несподівано виконав у прямому ефірі композицію L’enfer («Пекло»). На каналі TF1 раніше подібного не траплялося. Програму переглянули понад 7,2 мільйона людей, а після ефіру Stromae розмістив трек на всіх музичних платформах, поділився офіційним кліпом і live-виступом на ютубі.\n«Це був майстер-клас у прямому ефірі», «Stromae, як завжди, чистий геній», «Цей хлопець справжній!» — такими твітами підтримали музиканта шанувальники. Журналістка Анн-Клер Кудре також зазначила, що для неї ефір став незабутнім. Проте не всі французькі ЗМІ і глядачі дали позитивну оцінку події.\nУ редакціях французьких газет L’Obs та Liberation вважають, що Stromae стер межу між професійною журналістикою, яка має бути неупередженою, й розважанням аудиторії, між форматом новин і маркетинговим продуктом. У ЗМІ впевнені, що гість не повинен контролювати ситуацію та брати на себе ініціативу замість журналіста.\n«Stromae стер межу між професійною журналістикою, яка має бути неупередженою, й розважанням аудиторії».\nУ Liberation заявили, що вважають інформацію про вихід нових треків і платівок артистів рекламою, а не новинами про важливі події у сфері культури, тому раніше не стали розповідати читачам про першу пісню Stromae з нового альбому Santé, реліз якої відбувся у жовтні 2021 року. Композицію музикант присвятив лікарям та іншим людям, які допомагають суспільству боротися з пандемією COVID-19. Він виконав пісню в ефірі The Tonight Show із Джиммі Феллоном й отримав підтримку багатьох західних медіа.\nСпосіб Stromae представити аудиторії другий трек платівки, L’enfer, викликав суперечки й у популярному французькому ток-шоу TPMP. «Цей музикант прийшов на телебачення, щоб просувати себе. Він узяв у заручники один із найбільших каналів, який дивляться мільйони людей. Це величезна рекламна кампанія, маркетингова операція — тут немає нічого щирого. Я не розумію, чому Анн-Клер Кудре потурала цьому», — заявив ведучий Жіль Верде. Колега журналіста Сіріл Гануна не погодився з ним: він уточнив, що всі артисти так чи інакше займаються промоцією, але він вірить у сміливість та чесність Stromae.\n«Він узяв у заручники один із найбільших каналів, який дивляться мільйони людей».\nОкремою темою обговорення стало те, про що, власне, пісня L’enfer. Артист розповів журналістці TF1, що у 2015 році зіткнувся з депресією, спричиненою тривалими турами та серйозними побічними ефектами після лікування малярії. «Іноді у мене виникали думки про самогубство, і я не пишаюся цим. Іноді здається, що це єдиний спосіб змусити їх замовкнути. Ці думки змусили мене пережити пекло», — йдеться в тексті композиції.\nЕксперти в галузі психічного здоров’я подякували музикантові за те, що він не побоявся у прайм-тайм торкнутися теми депресії та суїциду. «Це чудова можливість привернути увагу до проблеми і розпочати діалог із населенням. Якщо людина, якою ми захоплюємося, з якою ідентифікуємо себе, публічно говорить про подібну ситуацію, це може спонукати інших попросити про допомогу», — упевнений Жером Годро, виконавчий директор Квебецької асоціації із запобігання самогубствам.\nЕксперти в галузі психічного здоров’я подякували музикантові за те, що він не побоявся у прайм-тайм торкнутися теми депресії та суїциду.\nПрофесор Антуан Пеліссоло теж вважає, що висвітлення новини у ЗМІ допоможе людям, які страждають від депресії. Так, минулого року виступи тенісистки Наомі Осаки й гімнастки Сімони Байлз дозволили порушити питання про психічне здоров’я спортсменів, а пісня репера Logic із «телефоном довіри» у назві допомогла знизити кількість суїцидів у США. Сам Stromae поки що ніяк не коментував рішення виконати композицію L’enfer у прямому ефірі. Тим часом відео його live-виступу на ютубі подивилися вже 4,7 мільйона людей.\nФото: Lionel Bonaventure / AFP\nStromae інтерв’ю музика пиар прямий ефір Франция


Свідки історії людства - Національний природний парк "Подільські товтри"\nОпубліковано 27.05.2000 28.02.2018 автором Адміністратор\nНинi незаперечною є думка, що квiти – це частка iсторiї люду. Пiдтвердження цьому – бiблiя, у якiй згадується близько 150 видiв рослин, з якими пов’язується сотворення свiту, дiї первiсних людей, служителiв господнiх та iншi iсторичнi подiї у жанрi оповiдань, поезiї, пiсень, легенд. У нашу добу навiть важко перерахувати тi рослини, яким народ сплiтав пiсенний олiмп поваги i любовi.\nАдже рослини стали невичерпною криницею пiсенностi люду свiтової спiльноти. Скiльки їх, отих мовчазних лягло на лiнiйки музичного ключа та струни музичних iнструментiв. А ще бiльша кiлькiсть їх навiяна легендами. Це стосується одинаково як про царицю флори дикої природи, так i тих, що лелiють люди у культурi (пшениця, жито, льон, маки, вишня, черешня, яблуня, калина, горобина, терен, малина i iн.). Зрештою, i нинi з ефiру не сходить оспiвування безлiчi рослин: троянда, горицвiт, сон-трава, барвiнок, ромашка, волошки, чебрецi, едельвейс, лаванда, жасмин, явiр, берiзка, тополя, дуб, вербиченька тощо). А скiльки про них легенд мовлено.\nПо крупинках збирав народ вiнок пам’ятi, використовуючи рослинне рiзноманiття аби передати у спадок молодому пiдросту людського роду. Так воно було, є i буде. Iнакше без минулого даремно себе втiшати щасливим майбуттям. Iнакше наступить духовний вакуум, який нiкому не пiдвладно буде заповнити, традицiй i надiй, якi притаманнi були нашим попередникам. Загубимо окрасу довкiлля i затьмаримо власне життя пустотою. Цього допустити аж нiяк не можна, бо це дорога в нiкуди. Хитання мiж добром i злом нiкого не врятує i навiть марнi сподiвання на надiю.\nОсь легенди про царицю флори покликанi застерегти од плюндрувань та руйнувань природного рiзноманiття i його ресурсiв.\nМайже кожна рослина приховує за собою одну або навiть декiлька легенд, пов’язаних з певними дiями людей. Тому важко їх усiх охопити одним друкованим словом. Нинi буде мовлено про легенди рослин, якi найбiльш вiдомi читачам. Це в основному легенди на бiблiйнi сюжети, якi пов’язанi з дiями найсвятiшого – Господом Богом, первiсними людьми тощо.\nОсь усiм вiдома скромна, запашна фiалка. За легендою квiтка фiалки виникла з слiз вдячностi Адама. Сталося це на островi Цейлон, де архангел Гавриiл принiс Адаму радiсну звiстку про вiдпущення Богом його грiхiв. Адам вiд цього так розчулився, що аж заплакав. I так кожна його сльоза зросла у квiтку фiалки.\nНапевно, чарiвницю травневого лiсу – Конвалїю всi знають. А як виникло це тендiтне чудо аромату, мабуть, не всiм вiдомо. Виникла конвалiя з гiрких слiз пресвятої Богородицi, якi вона проливала бiля хреста розп’ятого Сина. Сльози падали великими краплинами на землю, з яких виростали пречистi порцеляновi квiти конвалiї травневої. Пiсля їх вiдцвiтання перетворювались у червонi плоди, нагадуючи краплини кровi.\nА ось легенда про весняну квiтку з жовтими келихами – первоцвiт весняний, знайому як примула. Назву рослина дiстала за схожiсть до в’язки церковних ключiв. Одного разу апостолу Петру були ввiренi ключi вiд царства небесного. На той час вiн знаходився бiля входу в рай i раптом йому сповiщають, що нечистивi пiдробними ключами намагалися потрапити в рай без його дозволу. Вражений такою сумною вiсткою апостол з переляку випустив з рук в’язку своїх золотих ключiв. Долаючи вiдстанi вiд зiрки до зiрки вона зрештою впала на Землю. Щоб перехопити ключi апостол у навздогiн послав ангела. Але поки ангел її вiдшукав, в’язка вже впала на землю i глибоко загрузла. I так з неї виросла жовта, схожа на ключi апостола квiтка. I кожен рiк пiсля цього на мiсцi падiння ключiв виростають квiти, котрi вiдчиняють дверi до теплої погоди i теплого лiта.\nЦiкава легенда надiйшла i про квiтку блакить неба-незабудку. Створюючи свiт, Господь дав назву всiм його творiнням. Та, напрочуд, забув дати назву маленькiй квiточцi, що росла на березi струмочка. Тодi квiтка наблизилась до трону Всемогутнього i стала благати його не забувати про неї i дати їй iм’я. Бог вiдповiв: “Тебе не забуду, не забудь i мене”. Нехай вiднинi i навiки буде iм’я твоє Незабудка”. Так i сталося. I з тих пiр рослину називаємо незабудка болотна.\nРяд легенд складено i про квiтку – про вiсника Весни i надiй пiдснiжник. Одна з них така: коли першi люди були прогнанi з раю було дуже холожно i йшов сильний снiг. Єва надто стомилася i змерзла. I тут диво сталося! Кiлька снiжинок, щою подати надiю на краще перетворилися в чудовi молочного кольору квiти – пiдснiжники бiлоснiжнi. З тих пiр ця мужня квiтка стала символом доброти, тепла i надiї кращого майбуття.\nНа узлiссях, луках, пасовищах майорять неначе зiрочки, низенькi бiлуватi з рожевим вiдтiнком квiти. Стривайте, це ж стократки. Цiкава легенда складена i про них. Ще дитиною пресвята Дiва Марiя вдивлялася у нiчне небо, яке було пронизане безлiччю зiрок. Вона забажала, щоб всi зiрки зростали земними квiтками, якими могла б погрiтися. Зiрки почули її прохання i негайно вiдбилися на росi земних квiтiв. I вже вранцi галявина була осiяна бiленькими нiжними квiтками, схожими на зiрочки. Пресвята Дiва була в захопленнi вiд несподiванки. Вона прикрасили себе ними i вимовила, що вони будуть її улюбленими квiтами i нарiкла їх квiтами Марiї. Мабуть з цим i пов’язана росiйська назва маргаритки.\nЦiкавi легенди присвяченi i царицi квiтiв – червонiй рожi. Повiдають, що вона пiдняла свої квiти з неповинно пролитої кровi Авеля. Але за це вона мала слугувати неповторною прикрасою християнської нареченої у день весiльних урочистостей.\nIнша легенда розповiдала, що мохова рожа нiби виникла з крапель кровi Христа, якi потрапляли на мох пiд хрест. Коли кров струмила по хресту, ангели збирали її у золотi чашi. Але кiлька її крапель ненароком опинилися на моху. Щоб їх зберегти, мох її увiбрав в себе. Через деякий час з них i виросла чудесниця – червона мохова рожа, ясно-червоний колiр якої нагадує кожному про пролиту кров Iісуса за нашi грiхи. А iнша легенда мовить, що бiла садова рожа своїм походженням зобов’язана пресвятiй Дiвi Марiї. Рожi росли на кущi, де вона сушила пелени маленького Iісуса. У середнi вiки рослина рахувалась основною зброєю проти вiдьм та перевертнiв. При торканнi рожi до перевертня вiн перетворювався на людину, а вiдьми викривались.\nДосить цiкавою є легенда щодо шипiв рожi. Як тiльки Бог з раю вигнав сатану, як вiн тут же захотiв знову туди повернутися. Для цього сатана обрав собi шипшину з довгими i виластими стеблами з прямими шипами. Господь про це здогадався i зiгнув стовбур шипшини. Сатана розсердився i у лютi погнув i самi шипи. З тих пiр шипи рожi не прямi, а зiгнутi. Тепер вони чiпляються до кожного, хто до них торкнеться. Отак краса квiтки стала недоторканою.\nЗгаданi легенди про окремi рослини – це лише мiзерна частка генiю людського, який донiс нам цi витвори, якими i понинi люди користуються у радiснi чи скрутнi хвилини життя.\nКоли хочемо зробити приємнiсть один одному, то даруємо квiти не задумуючись, що кожна квiтка в букетику – то вiдбиток нашого життя, натхнення, радостi чи скорботи. I все це якась мить iсторiї людства, держави, конкретного регiону, родини, кожної конкретної людини. То ж всi про це пам’ятаймо i бережiмо наших найвiрнiших самих надiйних супутникiв нашого повсякденного життя.\nКатегоріїКовальчук С.І., Публікації працівників, Флора\nПопередній запис:Назад Господиня Пониззя – вiльха\nНаступний записВперед Найцінніший скарб планети


Пепси-Коля в Чернигове на про-рестлинг шоу!\nКлуб гладіаторських боїв, або КГБ - організація, яку утворили бійці з Харкова та Криму ще в 2011 році. Без неї не обходиться практично жодне реслінг-шоу на теренах нашої батьківщини. Останнє відбулося на Одещині та було приурочене до Дня Перемоги. Впродовж цих змагань відзначився наш земляк Віталій КОВАЛЬОВ, більше відомий у колах рестлерів, як Пепсі Коля.\nНа перший погляд протистояння спортсменів виглядають, як звичайний мордобій. Та якщо придивитися краще, стає цілком зрозуміло, що реслінг - це поєднання декількох видів бойових мистецтв. Віталій Ковальов говорить, що це сукупність усіх видів спорту. «Там полностью используются все удары и все броски. Разрешено все. В реслинге как бы нет особых правил,» - пояснює спортсмен. В той же час, обухівський рестслер зізнається, що запорукою свого успіху вважає саме заняття боксом. Вони допомагають Віталію досягати найвищих результатів.\nРеслінг - не лише вміння володіти різними бойовими практиками. Гладіаторам потрібно ще й перетворити подібні турніри на видовищні дійства. У цій справі не завадить ні акторська майстерність, ні гра на публіку.\nВідсутність будь-яких правил на ринзі - не єдина ліберальна особливість реслінг-шоу. У таких баталіях можуть зійтись суперники різних вікових груп, вагових категорій та навіть статей. Окрім адреналіну та безмежної жаги до перемоги у реслтінгістів є й інший стимул для участі у подібних шоу - це грошова винагорода.\nКидки, удари та інші прийоми - результат злагодженої роботи та активних тренувань обох суперників. Початківцям Віталій радить утриматися від повторення будь-яких трюків спортсменів-рестлінгістів, адже ризик травмуватися дуже великий. Ще одна обов’язкова умова - це досягнення 18-річного віку.\nУ найближчих планах обухівського гладіатора взяти участь у Чернігівському реслінг-турнірі, що відбудеться наприкінці травня. Туди, окрім українських бійців, з’їдуться ще й спортсмени з Білорусії.