Джанні Родарі. Казки по телефону\nПереклад Анатолія Собуцького\n© А.Собуцький (переклад з італійської), 1977\nДжерело: Дж.Родарі. Планета Новорічних Ялинок. К.: Веселка, 1997. 540 с. - С.: 483-540.\nЯкось квітневого ранку - було десь близько шостої години - на автобусній зупинці у Трулло зібралося кілька перехожих. Щоб дізнатись, яка буде погода, вони подивилися на небо. І що ж вони там побачили? Майже все небо затуляв якийсь величезний похмурий предмет, котрий, наче темна хмара, нерухомо висів над передмістям на висоті приблизно кілометра. Хто заохкав, хто заахкав, а потім хтось ще й зарепетував:\nЦей вигук пролунав як сигнал тривоги. Люди закричали й кинулися хто куди. Порозчинялися вікна - визирали цікаві: чи не сталася вулична катастрофа? Але досить було погляду на небо, щоб вікна й віконниці позачинялися, а по сходах зачовгали, затупотіли людські ноги.\n- Летюча тарілка!\n- Та ні, просто затемнення сонця!\n- Яке ще затемнення? Кінець світу!\n- Ну, це вже занадто! Хіба може кінець світу настати за одну ніч?\n- А ви гадали, що нас обов'язково попередять люб'язним листом: «Стережіться, бо такого дня о такій-от годині світ полетить шкереберть»?\n- Подзвони пожежникам, Августо!\n- А що я їм скажу?\n- Скажи їм, що прилетіли марсіяни, скажи ж їм, дурню! Чи ти не бачиш марсіян?\n- Але до чого тут пожежники? Що вони, брандспойтом відлякуватимуть отих марсіян?\n- Та дзвони ж, дзвони! От побачиш, вони якось зарадять справі.\n- Алло, їдьте мерщій у Трулло! Прилетіли марсіяни!\n- Браво, а я Юлій Цезар! І тобі не соромно отак набратися спозарана?\n- Певно, там усі побожеволіли. Як на мене, то треба попередити психіатричну лікарню.\nУ Трулло, хто не стирчав на вулиці, задерши вгору носа, той висів на телефоні. Дехто викликав пожежників, дехто - поліцію, дехто - карабінерів.\n- Рятуйте! Місяць падає!\nЗвісно ж, виправдати своє падіння він міг лише космічною катастрофою. Солодкі ж булочки так і зостались лежати серед вулиці. Якийсь пес вистрибнув хтозна-відкіля, схопив зубами одненьку і дременув чимдуж,  боячись добрячого штурхана. Але штурхати його ніхто нізвідки не збирався.\n- Це собака синьйора Мелетті,- сказав різник дружині.- Найбільший злодюга з усіх тутешніх собак. А ще належить поліцейському. Чого ж тоді дивуватися, що в Італії усе не так, як слід?\n- Звідкіля це ти, волоцюго?\n- Що це? Булка! Дай же й мені шматок, а то скажу таткові, коли він повернеться!\n- Ріто! - крикнув він.- Іди мерщій сюди! Ріто!\n- Що там? - відповів заспаний голосок.\n- Іди подивись! Та хутко!\n- Що, вже час до школи? \n- Ти ж чудово знаєш, що сьогодні не треба йти до школи!\nПочувши таку звістку, дівчинка відразу встала і вибігла на балкон. В ту ж мить завила сирена - на площу Трулло приїхали пожежники.\n- Ой мамо, пожежа!\n- Яка там пожежа! Подивись-но вгору! '\n- Пхе, яка бридка хмара! Напевно, буде гроза.\n- Ти дурна як пень. По-моєму, це звичайний космічний корабель.\n- Ти справжнісінький неук! Не розумію, чого тільки тебе навчають у твоєму другому класі!\n- Того самого, що й тебе у твоєму п'ятому. А пожежники підійматимуться туди вгору по драбині?\n- Еге ж, пожежники... Гаситимуть місяць... Так високо підіймаються хіба що космонавти!\n- Я все зрозуміла. Поклич мене, коли почнуть підійматися. А я піду почищу зуби.\nІ Ріта пішла до ванної кімнати. Вона вирішила, поки немає мами, помити голову ляльці. Паоло не спиняв її, вважаючи за марне продовжувати розмову з таким невігласом. А на площі тим часом щохвилини відбувалося щось нове. Слідом за пожежниками в передмістя примчали поліцейські машини. А що там ще суне вулицею, яка веде з Рима? Панцерники! Один, два, три... А далі танки! Один, другий... Може, й гармати везуть? Так, і гармати. Хай йому дідько, навіть ракети!\n«Скидається на великий парад»,- подумав Паоло, тремтячи з хвилювання.\nОднак найцікавіше було дивитися на величезний загадковий предмет, що займав півнеба. Можна було визначити на око його величину - десь близько кілометра в діаметрі. Тінь, яка падала від предмета на брудні дахи будинків, на вулиці, заповнені панцерниками і танками, пригнічувала і ніби погрожувала чимось.\n«Чи, бува, не почалася війна?» - подумав Паоло.\n«Ось побачиш, дасть він тобі!» - подумав Паоло, стаючи на бік сильнішого супротивника. А Дзорро дзявкотів та жалібно повискував.\n- Злякався, правда? - спитав Паоло і, нахилившись до пса, почухав йому спину.\n- Увага! Увага! - загримів у цей час голос із гучномовця, установленого на одній із поліцейських машин.- Просимо населення зберігати спокій. Військове командування повністю контролює становище. Оголошується стан тривоги. Ніхто не повинен входити в передмістя Трулло або виходити за його межі, поки не буде нового розпорядження. Повертайтеся до своїх домівок, спускайтесь у підвали і спокійно чекайте наказу.\n- Увага! Увага! - знову почав гриміти гучномовець.\n- Що там кажуть? - спитала Ріта з ванної.\n- Як нічого? Такий гармидер - і нічого? Мені здається, знову якась реклама. Подивись уважно, чи не роздають якихось подарунків. Минулого разу, коли роздавали паперові кульки, ти не погукав мене вчасно.\n- Лягай! - крикнув він і сам упав на підлогу, охопивши за плечі перелякану Ріту, яка теж кинулась на підлогу.\n- Одначе що сталось?\n- Я боюсь! - прошепотіла Ріта.- Давай і ми спустимося у підвал.\n- Тоді ми нічогісінько не побачимо і не дізнаємося. \n- Але ж мені страшно. І ще, ти ж чув, що сказали...\n«Якби Христофор Колумб боявся так, як я,- подумав Паоло, щоб збороти у собі страх,- то Америку й досі не було б відкрито».\n- Що робити? - пхикала Ріта.- Якщо я лежатиму отак і далі, то забрудню піжаму, і мені перепаде від мами.\n- Помовч. Мені треба подумати.\n- Дзорро, назад!\n- Не чіпай!\n- Що це? - спитала Ріта, підводячи свою скуйовджену голівку.\n- Зараз роздивлюся. Там, усередині, певно, є послання.\n- А ти хіба не чуєш запаху?\n- Який запах? Ти просто ще не прокинулась!\n- Можна й мені доторкнутися? - спитала вона брата.\n- От дурепа, ти думаєш, я боюсь? Я тільки хочу спершу як слід роздивитися його. \n- Але ж запах, хіба ти не чуєш запаху?\n- Ти ж знаєш - у мене нежить.\n- Шоколад! Таки я правду казала! Покуштуй! Покуштуй і скажи, що це не так.\n- Ой, який смачний! - вигукнула Ріта.\n- Надзвичайно смачний! - погодився Паоло, на-пихаючи рота.\n- Знаєш, може, це вони нас побачили і скинули шоколад на знак дружби?\n- Хто «вони»?\n- Марсіяни! Ну, ті, хто там угорі: не знаю, хто саме.\n- Як на мене,- зауважила Ріта, показуючи на великий круглий предмет, що висів у небі,- як на мене, то це просто торт!\n- Я - Дедал! Викликаю Діомеда! Я - Дедал! Викликаю Діомеда! Прийом.\n- Я - Діомед! Слухаю вас. Прийом.\n- Я закінчив обліт таємничого предмета. За моїми розрахунками, його окружність має три тисячі сто сорок метрів. Щоб знайти діаметр, ділимо на три цілих і чотирнадцять сотих...\n- Це ми знаємо, знаємо... Далі!\n- Прошу пробачення. Бічна поверхня, виявляється, розмальована різнобарвними смугами. Ось як, знизу вгору: коричнева, рожева, зелена, знову коричнева, жовта, фіолетова, біла. Я підіймаюся вище. Прийом.\n- Я - Діомед! Заждіть! Чи не помітили ви на цій\nбічній поверхні якихось отворів? Чи немає там віконець, щілин, дверцят? Прийом.\n- Я - Дедал! Нічого такого не помітив. Бічна поверхня однаково гладенька. Прийом.\n- Я - Діомед! Зміряйте висоту і поспостерігайте згори. Тримайтеся на безпечній відстані. Прийом.\n- Завдання прийнято. Прийом закінчую.\nВищенаведена розмова відбувалася десь близько восьмої години того самого знаменитого ранку між пілотом на вертольоті (умовне ім'я - Дедал) і штабом головнокомандувача (пароль - Діомед) операції «П. К.», який розташувався у кабінеті директора школи в Трулло. «П. К.» у цьому випадку не означає правий крайній у футбольній команді. «П. К.» просто означає «Прибулець із космосу». Таким привабливим терміном військові власті назвали усі військові засоби, які вони привели у стан бойової готовності, коли з'явився невідомий летючий предмет. Командування, як ми вже знаємо, назвалося умовно Діомедом. Підібравши ці три красиві ймення: Дедал, Діомед і «П. К.» - ці люди вважали, що вже зробили багато.\nУ кабінеті Діомеда на час розмови з пілотом сиділо багато людей, серед них - генерал, два славетні вчені - професор Россі та профессор Теренціо - і поліцейський Мелетті, прозваний Хитромудрим Одіссеєм. Останній був тут для того, щоб виконувати термінові доручення. Наприклад, він уже двічі бігав до бару замовляти міцної кави для всіх.\n- Я - Дедал! Викликаю Діомеда! - знову пролунав голос пілота.\n- Я - Діомед! Доповідайте.\n- Висота загадкового предмета - приблизно двадцять п'ять метрів. Щоб обчислити об'єм...\n- Ми знаємо геометрію. Нас цікавлять лише дані.\n- Слухаюсь, синьйоре. Поверхня - це чарівна панорама кольору вершкового крему. Яка пишнота!\n- Облиште знаки оклику! - гримнув Діомед.- Ви-бо не продавець холодильників. Говоріть лише про те, що бачите, і більш нічого. Прийом. \n- Слухаюсь, синьйоре. Бачу великі червоні кулі, розкидані на однаковій віддалі одна від одної по всій поверхні. їх кілька сотень. Вони скидаються на величезні зацукровані вишні, якщо дозволите порівняти...\n- Не дозволяю! - розлютився генерал.- Облиште порівняння. Краще полічіть кулі.\n- Вигадливо, справді вигадливо...\n- Ви гадаєте? - осміхнувся професор Теренціо.\n- А хіба ви думаєте не те, що й я?\n- Ні в якому разі, шановний колего: я думаю якраз протилежне.\n- Синьйори,- зітхнув генерал,- чи не втаємничили б ви і нас у ваші думи?\n- Я - Дедал! - перервав бесіду голос із гучномовця.- Чуєте мене? Прийом.\n- Вас чуємо, на жаль! - відказав Діомед.- Чуємо всі нісенітниці, які ви верзете.\n- Бачу паперового змія.\n- Що? Ви збожеволіли зовсім?!\n- Бачу паперового змія, синьйоре! Я підтверджую це! Він здіймається з даху одного будинку. Перехопити його? Прийом.\n- Я - Діомед! Не чіпайте змія. Залишайтеся на місці, ми проведемо термінове розслідування. Прийом закінчую.\n- Сигналізація з землі! - прокоментував хтось підозріло.- Підступи «п'ятої колони»! Очевидно, космічні загарбники мають агентів серед населення!\n- Не може бути! - розгублено вигукнув поліцейський Мелетті.- Я чудово знаю всіх у Трулло! Це хороші люди! Я знаю кожен будинок, кожну крамницю! Ніякого контакту з марсіянами у них нема, що ви!\n- Що ж тоді це таке?\n«Щоб мені відпав ніс, коли то не паперовий змій Паоло!» - скрикнув подумки Хитромудрий Одіссей і сам запідозрив щось жахливе.\n- Паоло! Ріто! Що ви там робите? - голосно покликав Мелетті.- Чому ви не в підвалі, як інші? Хіба ви не чули наказу?\n- Тату, тату! - закричала Ріта, плескаючи в долоні.- Іди допоможи нам!\n- Зараз же заберіть того змія! Ви що, хочете, щоб мене запроторили у в'язницю за шпигунство?\n- А ми не шпигуємо! Ми тільки хочемо дістати шматок торта,..\n- Ось я вам покажу торт! Якщо ви зараз-таки не заберетеся з балкона...\n- Але тату...\n- Хочете, щоб я піднявся нагору? Ану геть із балкона!\nЗасмученим дітям не лишалося нічого іншого, як скоритися хоча б першій частині наказу - довелося затягти змія назад до кімнати. А от спускатися в підвал вони не дуже поспішали. Вони, щоправда, зійшли з балкона, але своїх спостережень за небом не облишили - це можна було робити і з вікна кухні.\n- Шкода,- сказала Ріта,- із змієм це було добре придумано.\n- Але ж вони не відповіли на наш сигнал! - заперечив Паоло.\n- А що ти хочеш, щоб тобі відповіли? Це ж торт, як тобі ще пояснити?\n- Це космічний корабель, недотепо!\n- То чого ж ти погодився запустити паперового змія?\n- Певна річ, не для того, щоб дістати ще один шматок шоколаду! Я хотів дати сигнал марсіянам.\n- Ти схибнувся. Ви, хлопці, всі схибнулися на космонавтах! Ті військові, внизу, готові з гармат стріляти по торту, а ти ждеш хтозна від кого якихось таємничих цидулок.\n- Але ж це не торт! - наполягав Паоло.\n- А я тобі по-італійському кажу: торт!\n- Гаразд, облишмо. Краще сядьмо та поміркуймо - щось, може, й придумаємо.\n- Я - Дедал! Викликаю Діомеда! Прийом.\n- Я - Діомед! Доповідайте. Прийом.\n- Зараз дванадцять годин сорок сім хвилин. Знову досяг поверхні загадкового предмета. Висота - шістсот п'ятдесят чотири метри.\n- Знаходжуся на висоті шістсот п'ятдесят чотири метри. А що?\n- А те, що ви, мабуть, п'яні. Сьогодні вранці, коли ви вперше обстежували предмет, ви повідомляли, що знаходитесь на висоті дев'ятсот вісімнадцять метрів. Як ви поясните різницю?\n- Я її не можу пояснити. Я можу тільки визначити різницю. Дев'ятсот вісімнадцять мінус шістсот п'ятдесят чотири дорівнює...\n- Годі вже! Прийом закінчую!\n- Синьйори! - сказав він трохи згодом, звертаючись до присутніх.- Ясно одне: невідомий космічний корабель приземляється.\nПриземлення мало відбутися чи не на Монте Кукко - на голому, всіяному камінням горбі: він був за школою. Туди під час перерв бігали погратися діти. На .пласкій вершині пастухи поставили курінь - там вони зупинялись, коли спускалися з гір, щоб продати овець у римській долині.\nЯк на генерала, то він би не зволікав. Але уряд - ось уже кілька годин уряд підтримував зв'язок із найбільшими державами світу - категорично наказував: застосовувати зброю тільки тоді, коли загадкові прибульці з космосу почнуть перші. Утримуватися від будь-яких ворожих випадів, аби не спровокувати непотрібної різанини і не зіпсувати трагічними наслідками першої зустрічі людства з неземними істотами, пильнувати і бути готовими до всього.\nСаме через це Діомед, коли наміри «летючої тарілки» стали ясні, розташував свої сили навколо горба. Гармати, вогнемети, панцерники, ракети типу «Земля - Земля» щільним кільцем облягли Монте Кукко на той час, коли таємничий предмет без найменшого шуму м'яко опустився на горб, відкривши небо, осяяне останніми променями призахідного сонця.\n- Прощай, торте! - зітхнула Ріта, стежачи за маневрами військових.\n- Ти таки схибнулась! - буркнув Паоло.- Я ж сказав, що то космічний корабель.\n- Ну, де в тебе очі? Глянь, знизу він увесь із шоколаду. А вгорі він рожевий, жовтий, зелений. Це ж чудо, а не торт!\n- Та це ж, певно, кольори марсіянського прапора!\n- Давай поб'ємось об заклад! Я кажу, що це торт, ти - що космічний корабель. Той, хто виграє, два тижні забирає усі солодощі.\n- Місяць,- поправив Паоло.\n- Навіть цілий рік, якщо хочеш,- відрізала Ріта.\n- Рік - це довго...\n- Ага, боїшся програти? А я ладна битися об заклад на що завгодно.\n- Гаразд, рік,- згодився Паоло, червоніючи.- А зараз ходімо подивимось, що ж воно таке насправді.\n- Гадаєш, нас туди пропустять?\nПаоло не відповів. Якусь мить він пильно вдивлявся туди, де Мальяно,- звідти на безлюдну вулицю вийшла отара овець, яку гнали два чабани. Отара щодня паслася на жовтих горбах Агро, серед покинутих піщаних кар'єрів. А надвечір вона поверталась на Монте Кукко, проходячи через усе передмістя.\n«Хотів би я побачити, як вівці попадуть у в'язницю! -f1 засміявся сам до себе Паоло.- Невже й пса теж туди посадять?»\nАле збройним силам було не до овець - їм вистачало й свого клопоту. Вони повернулися спиною до Трулло і не зводили очей з горба, на який спустився незнаний предмет, накривши вершину, неначе величезний капелюх. Вівці, бекаючи, йшли вперед, тісно скупчившись, бік до боку, морда до морди. Якщо котра відбігала від гурту, щоб скубнути трави на узбіччі, то пес одразу ж заганяв її назад до отари. Дзорро, який весі* день нудився, дрімаючи на балконі, гавкнув був, щоб привітати колегу, але той, поглинутий роботою, навіть не відповів.\n- Бери свої пісочні лопатки,- раптом сказав Паоло дуже рішуче,- ті, що ти брала з собою торік на море. А я візьму електричного ліхтарика.\n- І що ти хочеш робити? - боязко спитала Ріта.\n- Хочу виграти парі! Але якщо ти боїшся, то не йди.\n- Звісно, піду! - заперечила Ріта.\n- Тож слухай. Ти пам'ятаєш хитромудрого Одіссея?\n- Як це я можу не пам'ятати свого батька?\n- Дурна, я кажу про іншого Одіссея, про справжнього. Я ж кільканадцять разів розповідав тобі про його пригоди. Як він вийшов із печери велетня Поліфема, пам'ятаєш?\n- Сховавшись під животом у вівці... Ой! Ти думаєш, що й ми змогли б так само?.. Але ж я не вміщуся там, під животом у вівці!\n- І не треба. Гайда.\n- А мамі залишимо цидулку?\n- Ми повернемося додому раніше за неї,- запевнив сестру Паоло.\n- Куди ви йдете? - гримнув вартовий, зачувши позаду тупіт отари.\n- Добрий вечір, синьйоре лейтенант. Що ви від нас хочете? Ми чабани і йдемо туди, куди йдуть наші вівці.\n- Повертайтеся назад! Швидко!\nІнші вартові також обернулися і зайшлися добродушним реготом. І це було їхньою помилкою, як пізніше пояснив Паоло Ріті. Адже вівці не розуміють жартів. Вони знали тільки, що за двадцять метрів од них є горб, а на ньому - затишна кошара, що чекає їх на ніч. Вони, може, й послухалися б своїх пастухів, але один із них був трохи пришелепуватий хлопчина, а другий - глухуватий: перш ніж регулювальники встигли роз'яснити їм що й до чого, налякані і вперті вівці, штовхаючись, бекаючи, прорвали кільце облоги і в хмарі куряви побігли вперед.\n- Хутко! - пошепки наказав Паоло Ріті.- Роби, як я.\nЗавзято рачкуючи вгору по стежці, Ріта зовсім подряпала собі руки об камінці та колючки, позбивала колінця, кілька сльозинок скотилось по щонах, але вона не відчувала болю. \n- Сюди! - почула вона голос Паоло. Вище за кошарою були руїни якогось кам'яного муру, і Паоло причаївся там, ніби в у траншеї. Від муру залишилось мало - якихось три-чотири камені, але й це був добрий сховок.\n- Тепер знизу нас не побачать! - шепнув Паоло.- Лізьмо вгору оцим каналом.\n- Ти справді хочеш піти туди? - ледь чутно спитала Ріта, дивлячись угору.\n- Як боїшся, то почекай на мене тут,- запропонував Паоло. Він був упевнений і рішучий, як Колумб, коли вперше ступав на новий континент.\n- Ні, я піду з тобою.\n- Я піду перший,- заявив Паоло.- Коли дам знак, біжи до мене. І не бійся, якщо почуєш крики.\n- А коли в мене почнуть стріляти?\n- Та ні-бо, ніхто в тебе не стрілятиме!\n- Зачекай хвильку. Візьми ось лопатку: якщо це торт, зроби в ньому дірку, і ми там сховаємося.\n«У них,- подумав він,- напевно є і гіперболоїд, і дезінтегратор, і грім із блискавкою!»\nПроте він взяв лопатку. І добре зробив, бо на вершині Монте Кукко на нього не чекали ні марсіяни, ні вене-ряни, готові знищити його, як мурашку. Не було там і самого космічного корабля, хоча б такого, якого міг уявити собі Паоло, неабиякий знавець науково-фантастичних фільмів. \nНа Ріту, яка весь час із острахом ждала криків, раптом десь ізгори обвалилися шматки марципана та пісочного тіста, посипався цілий каскад родзинок і пролився струмок лікеру. Не гаючи часу, вона стала куштувати все, що потрапляло їй до рук. І так розполудну-валась, що Паоло довелося тричі гукнути її, перш ніж вона почула.\n- Йду, йду! - ледь чутно відповіла дівчинка, бо розмовляти їй заважав повен рот солодощів. Мить - і Ріта теж у духмяній ніші, поруч брата. Паоло поспішив закласти вхід брилою з цукату, залишивши тільки невеличке віконце для повітря та світла.\n- Тепер ти переконався? - спитала Ріта у перерві між двома шматками шоколаду.\n- Гаразд, ти виграла. Це торт. Я віддаватиму тобі все, що програв.\n- Звісно, віддаватимеш. Коли б'ються об заклад, то дотримують слова.\n- Дав слово, то й дотримаю. А зараз не заважай мені працювати. Сядь отут збоку. А я почну копати тунель. Хочу обстежити весь торт. Я ж прийшов сюди не для того, щоб напихатися солодощами.\n- Ач який ти! У нас під ногами чи не півметра шоколаду, ми сидимо у печері з пісочного тіста... Таж наша схованка надійніша, ніж у Піноккіо, коли той опинився у череві акули, а тобі ще треба щось обстежувати!\n- їж собі на здоров'ячко, тільки не давись! А я копатиму.\n- Ні,- сказала Ріта,- я тобі допоможу. Я зможу і їсти, й працювати.\nЧас від часу вони надибували зацукровані вишні,наче то були кілометрові стовпчики. Паоло, який ішов уперед із запалом дослідника, просто обминав їх, Ріта ж напихала ними рота. Однією рукою вона допомагала братові розширювати тунель, а другою обмацувала стіни з морозива крем-брюле. То вона підносила до рота якогось фаршированого горіха, уважно розглядала дивні камені під ногами: це був здебільшого підсмажений мигдаль чи зацукровані горіхи.\n- Та працюй же, працюй! - підганяв її Паоло.- Ні, не там, рий у цьому напрямі, треба йти за радіусом, тоді й дістанемося центра.\n- Шкода. Я відчуваю, що праворуч тягне прохолодою... Тут, певно, є морозиво, у цьому торті...\n- Жаль, що ми не взяли з собою компаса, щоб орієнтуватися.\n- А навіщо? Тут-бо скрізь торт: на півночі і на півдні, на сході і на заході. Ой, скільки тут лікеру! Слухай, а ми не сп'яніємо? Ой-ой! Дощ пішов! Дай покуштувати... Це не вода, а марсала, вино! Рятуйте, тону! Але ні, це мені тільки здалося! Ми йдемо по бісквітах! Тільки краще б під ногами було мигдальне тісто, воно надійніше.\nПаоло ні на мить не переставав рити. Не розтуляючи рота, він по думки складав список матеріалів, які траплялися на дорозі: малинове варення, турецький виноград, крем, фісташкове морозиво...\n- Погаси ліхтарика! - наказав він пошепки.\n- Правда. І без нього стало видно... А чому?\n- Цить. Поглянь сюди.\n- Та це ж Джепетто! - прошепотіла Ріта.\n- Так, а ти - Фея з блакитним волоссям... u He мели дурниць. Дай мені поміркувати.\n* Піноккіо, Джепетто і Фея з блакитним волоссям - персонажі казки К. Коллоді «Пригоди Піноккіо». \n- Ти щось надумав?\n- Скажи мені хоча б, що ти хочеш надумати, то й я думатиму про те саме. А просто так чекати дуже нудно.\n- Гаразд, назвемо його хоча б синьйором Джепетто, так, щоб якось його назвати,- відповів Паоло.- Але хто він? І що він тут робить, усередині торта? Як сюди потрапив?\n- Не знаю. Може бути, так само, як і ми. А втім, бач, він щось пише! Це, мабуть, письменник. Або журналіст.\n- От добре, тепер тобі є про що думати. Тільки цить, а то він нас помітить.\n- Дзорро! - вигукнула Ріта.- Він знайшов наші сліди і прибіг за нами!\n- І все пропало! - сказав Паоло. На жаль, хлопчик теж заговорив надто голосно: з несподіванки забув про обережність. Дзорро, радісно гавкаючи, кинувся до дітей. Паоло знову глянув у отвір і затремтів: загадковий синьйор Джепетто стурбовано схопився і став прислухатися.\n- Тихо, Дзорро! - пошепки наказав Паоло. Пес ліг, крутячи хвостом.\n- Синьйор Джепетто почув нас,- сповістив Паоло.- Він обходить свою печеру, прослуховує стіни...\n- Здається, зараз саме пора втекти.\n- Стривай. Я хочу дізнатися...\n- Ось він дізнається, що ми тут, і тоді буде пізно...\n- Цить! Він поруч!\nТаємничий мешканець торта, обстежуючи стіни своєї печери, підійшов якраз до того місця, де кілька хвилин тому Паоло прорив лопаткою вікно. Паоло зміг розгледіти його зблизька. Це був чоловік майже старий, майже лисий, майже горбатий: усе в нього було «майже», крім окулярів. Вони були не «майже величезні», а просто величезні - кожне скельце завтовшки з палець, а за скельцями поблискували дуже рухливі й дуже чорні очі. \n- Тікаймо, Паоло!\n- Сквак, сквок, карапак, пік! Приблизно так звучало те, що він вимовив.\n- Брік, брок, караброк, пок! - прокричав старий і, засунувши руки в отвір, почав розширяти його. За якусь мить він продовбав велике вікно і всунув у нього свою голову, квакаючи далі незрозумілою мовою.\n- Мерщій тікаймо! - заверещав Паоло. Він швидко позадкував, не зводячи очей з обличчя, яке, освітлене Рітиним ліхтариком, видніло на тлі зеленавої стіни. Тоді Паоло побачив - чи йому здалося, що побачив, усмішку, що з'явилася за товстими скельцями окулярів і розлилася по всьому обличчю старого... Але тої ж хвилини діти кинулись навтікача, пес за ними,- всі троє стрімголов мчали по довгому тунелю, мало не тонучи у кремі, лікері, грузнучи в мармеладних болотах, натикаючись на стіни з бісквітів та пісочного тіста.\n- Дзорро, взяти!\nПсові не треба повторювати команду: гавкаючи, вилетів він із торта і кинувся вниз по стежці, щоб упіймати ліхтарика - так із ним завжди гралися Паоло і Ріта. Промені прожекторів одразу ж метнулися за ним, ковзаю-  чи по схилу горба. Унизу зчинився страшенний переполох.\n- Назад, куди йдете!\n- Ура! Ми врятовані!\n- Ой мамо! - раптом скрикнула Ріта.- Я загубила черевика.\n- Не знаю. Мабуть, коли спускалась. Я вернусь по нього.\n- Ото розумниця! Тоді тебе спіймають, і все відразу розкриється.\n- І торт з'їдять. Ти слушно кажеш, краще пожертвувати черевиком.\n- Ви поводились, як розумні діти? Не боялися?\n- Так, мамо,- відповів Паоло на перше питання.\n- Ні, мамцю,- відповіла Ріта на друге.\n- Молодці! - похвалила синьйора Чечілія.- Зараз я вам зготую вечерю.\n«Ой, рятуйте!» - тільки подумала Ріта. Але нічого не\n- Цього черевичка досі тут не було! - сказав він.- Я весь вечір очей не відводив од цієї ділянки і полічив геть усі камінці на ній. Запевняю вас, хвилинку тому цього черевичка не було! А зараз я пригадую... так, так,  я бачив, як із горба вниз шмигнула якась тінь! Саме тоді, коли зчинився той гармидер через дурного пса...\n- Віднеси черевичка в штаб і викинь його з голови! - підказав йому колега.\n- А таки віднесу. І негайно.\nДіомед, тобто головнокомандувач, глянув на черевичок із посмішкою. Він запитав присутніх, чи не мали на увазі учасники операції «П. К.» відкрити магазин поношеного дитячого взуття. Може, це й була мета всієї операції? Всі оглядали черевичок і глузували - особливо мудро хихотіли професор Теренціо і професор Россі. У підошві помічено дві дірки. Може, марсіяни носять такі черевички на голові замість шолома, просовуючи у ці дірочки антени?\n- Синьйори,- сказав він,- якщо дозволите висловитися й мені... Діти, як відомо, не розуміють різниці між добром і злом, не визнають небезпек. Хто може бути певен, чи ті чужинці, що сидять у загадковому предметі, не умовили якогось хлопчика чи дівчинку, подарувавши їм пару брязкалець, збирати для них відомості на Землі?\n- Ближче до справи, до черевика! - перепинив його генерал.\n- По-моєму, якщо якась дитина дійсно була там, у космічному кораблі, і, тікаючи, загубила черевичка, то її можна досить легко розшукати.\n- Дуже просто! Приміряти черевичка всім дітям передмістя!\n- Але ж це казка про Попелюшку! - засміявся професор Теренціо.\n- їв казках може ховатися істина,- зауважив професор Россі. Зауважив лише для того, щоб заперечити колезі.\n- Гаразд! - відрубав генерал.- Примірюйте черевика. Принаймні вам буде вдячна матір тієї дитини. Хоч одне добре діло зробите.\nХитромудрий Одіссей загорнув черевик у газету, перев'язав пакунок міцним шпагатом, запечатав сургучем  і поклав до шафи у шкільній бібліотеці, наказавши вартовому всю ніч не зводити з нього очей.\n- Тут - військова таємниця! - сказав він.- Гляди, щоб не вкрали!\n- Відчиніть, синьйоро Роза. Це - поліцейський Мелетті. Маю справу до вашого сина.\n- Що він накоїв, цей лобур?!\n- Нічого, нічого не накоїв, синьйоро Роза! Наказ командування. Я зобов'язаний приміряти йому, цього черевичка.\nСиньойра Роза (чи синьйора Чезіра, синьйора Матіль-да, все залежало від випадку) відчиняла двері. Була вона ще в пантофлях, у халаті, з пляшкою молока в руці. Будила свого «лобуря», і розпочиналася примірка.\n- Але ж, синьйоре Мелетті, хіба ви не бачите? Цей черевичок тридцять другого розміру. А мій син носить сороковий, ось погляньте...\n- Наказ є наказ.\n- Чи не збирається міська управа роздавати дітям непарне взуття? Та ще й діряве. У двох місцях.\n- Нічого не вдієш, синьйоре, нічого не вдієш. Наказ командування.\n- А де другий?\n- Який другий? У моєї дочки ніколи не було таких черевиків, як оцей!\n- А де ти була вчора ввечері о десятій? \n- Синьйоре Мелетті,¦- відповіла за дівчинку мати,- вона тоді саме їздила у Францію - погуляти трішки по Парижу! У ліжку вона була, ось де! І свідків я маю більше ніж треба! Спитайте хоча б синьйора Густаво - він живе навпроти: вчора він просидів у нас цілісінький вечір, телевізора дивився!\n- Хай йому абищо! - бурчав собі у вуса ревний поліцейський.- Щось мені цей черевичок ніби напрочуд знайомий! Я його бачив на чиїйсь нозі. Можу поклястися! Цього черевичка я вже бачив - це точно! І дві дірки пам'ятаю. До речі, що мені казала дружина сьогодні вранці? Ага, що у Ріти знову стопталися черевики. У цього дівчиська просто горять підошви!\nПереходячи отак від помешкання до помешкання, синьйор Мелетті опинився нарешті перед своїм будинком. Найперше він постукав до воротарки, яка мала доньку років п'яти чи шести. Ця жінка трохи не полюбляла синьйора Мелетті, як і всякого поліцейського взагалі, а його особливо - за те, що років зо два тому він оштрафував її чоловіка за перевищення швидкості.\n- Синьйоро Матільдо, чи вже прокинулася ваша донька?\n- А ви що, поспішаєте здерти з неї штраф? - уїдливо відповіла запитанням синьйора Матільда.\n- Що ви, що ви, ніяких штрафів. Справа така...\nІ Хитромудрий Одіссей пояснив мету своїх відвідин. Тим часом на сходах уже зібрались мешканці будинку - жінки й діти. Адже завжди було над чим пореготати, коли здибувалися синьйор Мелетті і синьйора Матільда.\n- Ага, у вас кепські справи? - перекривила поліцейського воротарка.- То по-вашому, моя дівчинка може бути марсіянською шпигункою?!\n- Та ні-бо, я цього не кажу!\n- Атож, ви цього не кажете, але я сама все розумію.\n- Зрештою, не я віддаю накази.\n- Так, але штрафуєте ви!\n- Я виконую свій обов'язок! - вигукнув ображений синьйор Мелетті. \n- Ну, то йди сюди, Маріє Граціє, приміряй черевика... Що, він тобі завеликий, моя дорогесенька? Лізь назад у постілечку, мамине шпигунятко. А тепер черевичка хочу поміряти я сама!\n- Але, синьйоро Матільдо, наказ стосується тільки дітей!\n- Еге ж, он ви які! Воювати з невинними дітками ви просто мастаки... Побачимо, як ви впораєтеся зі мною!\n- Схаменіться, синьйоро Матільдо! Ви геть порвете черевичка!\n- Я? Таж я легка, мов пір'їнка! Важу тільки сто двадцять кілограмів. Ось кину все та відкрию на ярмарку балаган під вивіскою «Жінка-гармата». Зароблю куди більше грошей, аніж прислуговуючи отут кожному.\n. Синьйора Чечілія, побачивши, що її чоловік воює з воротаркою, хутко збігла вниз допомогти йому. Паоло спустився за нею, а Ріта, звісно, слідом за Паоло. Дівчинка вже передчувала щось лихе. Вона перша побачила, що суперечка вирує навколо її черевичка.\n- Зараз я його таки приміряю! - оголосила синьйора Матільда всьому збіговиську.\n- Великий палець уліз! - переможно сповістила вона.- А зараз, дивіться, і решта влізуть.\n- Стій, що ти робиш? - закричала вона.\n- Приміряю черевичка - за наказом твого чоловіка!\n- Чи ти не бачиш, що це Рітин черевичок?! Що за безглузді жарти ви тут витинаєте?\n- Кінець кінцем поясниш ти мені, що тут діється? - закричала синьйора Чечілія, вхопивши чоловіка за плечі.\n- Військова таємниця...- ледве промурмотів Хитромудрий Одіссей.\n- Де ти знайшов цього черевика? І що це за комедія?\n- Помовч. Не змушуй мене говорити!\n- Розійтись! Спектакль закінчено!\n- Ану ж, ходімо додому та розберемось як слід! Ріта якось видерлась із батькових рук і сховалася за маму. Та ще нічого не розуміла і продовжувала обурюватися:\n- Погляньте-но, як ця льоха попсувала черевичка нашої Ріти! Але нічого, сміється той, хто сміється останній!\n- Відчини! - крикнув він дружині.- Іменем закону!\n- Якого ще закону! Що ти хочеш з нею робити, з бідною дівчинкою?\n- Ти краще у неї спитай, що вона накоїла! Спитай-но у неї, де і коли вона загубила свого черевичка! І впусти мене, а то всі сусіди почують.\n- Добре, заходь. А ти перестань пхикати!\n- Наша дочка - шпигунка! - вигукнув синьйор Ме-  летті. Він важко опустився на стілець і, розмахуючи черевичком, додав: - У мене є докази!\n- Які докази? Дірки? Вони доводять тільки, що бідній Ріті давно пора купити нові черевички!\n- Нічого ти не розумієш...\n- А чого ж це я не розумію?\n- Я нітрохи не сумніваюся,- скінчив він,- що наша дочка працює на марсіян!\n- Але ж це не марсіяни! - не витримала Ріта, витираючи сльози об мамину спідницю.\n- Ось бачиш? - гаркнув Хитромудрий Одіссей.- Вона знає, хто вони. Отже, ти була там і бачила їх! І загубила черевичка, як виходила з космічного корабля.\n- Але ж це не космічний корабель! - заперечила Ріта.- Це торт!\n- Я тобі покажу торт!\n- Це торт, торт! - повторювала вона крізь сльози.- І зараз я вам докажу це! Ріта вибігла на балкон, батьки за нею. Там вона відсунула горщика з геранню і сказала:\n- Шоколад! - згодилася синьйора Чечілія, бо довіряла своєму носові.- Де ти його взяла?\n- Хто тобі його дав? - наступав синьйор Мелетті.\n- Ніхто мені його не давав. Він упав з неба! Одірвався від торта, перш ніж той сів на Монте Кукко. \n- Бачиш! - вигукнув синьйор Мелетті.- Вона на їхньому боці, захищає тих марсіян. Ще й вигадує різні побрехеньки, щоб виправдати наших ворогів. Тепер ти віриш, що вона шпигунка?\n- Шпигунка чи ні - я не знаю,- відказала синьйора Чечілія.- А от що брехуха - це напевне. Але сама вона ніколи не вигадала б такого. Де Паоло? Справді, де це він подівся?\n- Він утік, скориставшись метушнею! - здогадався синьйор Мелетті.- Але я його спіймаю! А зараз ходімо всі по штабу!\n- Ти збожеволів! Моя дочка не піде до штабу!\n- Зрозумій, Чечіліє, батьківщина в небезпеці! Навіть - чуєш? - все людство в небезпеці! Ми не можемо приховувати того, що знаємо!\n- Ну, як може батьківщина бути в небезпеці через якийсь торт? - вигукнула Ріта, тупнувши ногою.\n- Мовчи, а то ще надаю! Зробимо так,- сказала вона, звертаючись до чоловіка.- Ти підеш до штабу і все розповіси. Хоч мені здається, що вони там тільки посміються. Але якщо командування схоче поговорити з Рітою, хай приходить сюди. Ріту я нікуди не пущу!\n- У дітей багата уява,- пробурчав генерал.\n- Вони вдатні до вигадок,- додав полковник.\n- Але це дійсно шмат шоколаду! - не здавався Хитромудрий Одіссей. Він, зрозуміло, радів, що Діомед не визнав його дочку шпигункою. З другого боку, йому було неприємно, що Ріту вважають за брехуху.\n- А що скаже наука? - запитав генерал. \n- Ніщо не заважає нам припустити, що марсіяни вміють виготовляти шоколад,- мовив професор Россі.\n- Ніщо не заважає нам припустити, що діти нашого хвацького поліцейського купили цей шоколад у найближчій кондитерській,- сказав професор Теренціо.\n- Цей варіант відпадає! - заперечив синьйор Мелет-ті.- Дорогою я обійшов усі кондитерські. По-перше, ніхто в Трулло не продає шоколад такими великими шматками. По-друге, востаннє мої діти були в кондитерській минулого тижня. Вони купили дві жувальні гумки. Цей шоколад не з Трулло.\n- Еге ж, він упав із неба, як та манна небесна! - глузливо зауважив професор Теренціо.\n- То чи не скуштували б ви його, шановний колего? - запропонував професор Россі.\n- Ні,- спокійно заперечив професор Теренціо,- краще ми зробимо хімічний аналіз. Якщо шоколад неземного походження, у ньому неодмінно виявляться якісь не відомі нам елементи.\n- А мені здається, ви просто боїтеся скуштувати його! - заявив професор Россі.\n- Я нічого не боюсь! Я лише турбуюся про інтереси науки!\n- Але були лікарі, які прищеплювали собі страшні заразні хвороби! - відповів професор Россі.\n- Це виклик! - гримнув професор Теренціо.\n- Так, саме виклик! - підтвердив професор Россі і сполотнів у свою чергу.\n- Зараз ми відкраємо два шматочки цього лиховісного шоколаду і з'їмо їх. Отоді й побачимо, йдеться про шоколад земний чи космічний.\n- Синьйори,- спробував заспокоїти їх генерал,- вам не здається, що ви чините трохи нерозважно? Я не можу допустити, щоб такі два видатні вчені, як ви, жертвували життям заради... \n- Але мені кинуто виклик! - гордо вигукнув професор Теренціо.\n- Моя дочка,- втрутився синьйор Мелетті,- каже, що з'їла з півкілограма цього шоколаду, що він відмінної якості й легко засвоюється...\n- Досить балачок! - рішуче сказав професор Россі.- Пора переходити до діла. Розпочинаймо експеримент.\n- Генерале,- мовив професор Россі, урочисто карбуючи слова,- спостерігайте уважно за тим, що станеться зараз. Може бути, що від нашого досліду залежить порятунок усього людства. Присутність на нашій планеті космічних загарбників, на мою думку, є набагато більша небезпека, ніж вибух атомної бомби. Чудово розуміючи все це, будучи при розумі і при здоров'ї, цілком усвідомлюючи, що...\n- Коли вже він з'їсть нарешті свій шоколад?\n- З'їдять вони нарешті свій шоколад чи не з'їдять? Мабуть, учені сподівалися, що генерал, у свою чергу, теж виголосить довжелезну промову, але генерал мовчав.\nЗаклякли, мов статуї у міському парку. Раптом гримаса спотворила-обличчя професора Россі. Точнісінько така гримаса, як у дзеркалі, з'явилась на обличчі професора Теренціо.\n- Не смакує? - запитав синьйор Мелетті, нітрохи не відчуваючи урочистості моменту.\n- Мугир! - пробурчав собі під ніс генерал. І, звертаючись до учених, сказав: - Ну, то й що ж, синьйори? Ми чекаємо.\n- Я відчуваю,- промимрив професор Россі,-наче ядуху...\n- А я вже зовсім задихаюся...- прошепотів професор Теренціо.\n- Мабуть... мабуть, цей шоколад...- почав професор Россі.\n- Отруєний! - закінчив професор Теренціо.\n- Негайно! - наказав генерал.1- Викличте швидку допомогу! Треба терміново відвезти їх до найближчої лікарні!\n- Пробі! - зарепетував синьйор Мелетті.- Ріта! Моя Рітучча! Паоло! їх теж треба відвезти до лікарні! Швидше, ради бога, швидше!\n- От,-крикнув хтось,- от що виходить, коли бояться пустити в діло гармату!\nПоки машина швидкої допомоги під оглушливе виття сирени везла до лікарні вчених, які безперестанку скаржилися на біль, і Ріту, яка, навпаки, не хотіла їхати, бо почувала себе чудово, Паоло в цей час, утікши від батьківської кари, блукав полями. Був ранок, і хлопець нудь- \nгував без діла. Аби згаяти час, він почав був ловити ящірок у покинутому кар'єрі. Але заняття, яке так захоплювало раніше, коли йому траплялося прогулювати уроки, сьогодні здавалося нестерпно нудним. Попоїсти дома він не встиг, але, правду кажучи, після вчорашнього бенкету він міг і не снідавши гуляти ще годину-дві-. Почувши вдалині виття сирени, Паоло подумав, що вже^ мабуть, обідня пора, і мимоволі повернув до Трулло. Йому не йшла з думки вчорашня пригода у торті.\n«Даремно ми поквапилися і втекли,-казав він сам собі,- той загадковий синьйор Джепетто, чи як там його, аж ніяк не був страшний. І зовсім не був схожий на мар-сіянина. Я можу поклястися, що він усміхався!»\n- Паоло, де це ти пропадав так довго? Ти що, може, хворів?\n- Так,- поквапно відповів Паоло,- я хворів, але вже одужав.\n«Де два, там і три! - вирішив хлопець.- Але цього разу буде набагато важче».\n- Спершу, звичайно, прозвучить сигнал тривоги,- додав він,- і все цивільне населення повинне буде сховатись у підвалах.\n- Хочете влаштувати невеличкий душ марсіянам? - ущипливо спитав Паоло.\n- Ось я тобі зроблю душ, якщо ти хутко не щезнеш звідси! - відповів пожежник.\nАле тут, радісно гавкаючи, хтозна-звідки пригнався . пес родини Мелетті. \n- Дзорро! - зрадів Паоло і став гладити собаку.- Де тебе носило, бродяго?\n- Хочеш вернутися туди, еге ж? - шепнув Паоло, чухаючи псові за вухом.- Почекай, зараз ми щось та виметикуємо.\n- Допоможіть! Допоможіть! Мій пес! Я не хочу, щоб його забрали марсіяни! Аргус! Аргус!\n- Назад! Негайно вернись назад! - закричали пожежники.- Вернись назад, дурню! Чи варто важити життям заради пса? Ви тільки гляньте, це хлоп'я збожеволіло! Вернись назад негайно ж!\nДзорро з камінцем у1 зубах зачекав на господаря і разом із ним побіг нагору, голосно гавкаючи, ніби зрозумів, що йому треба робити у цій грі.\n- Хлопчику, вернись назад! Там небезпечно! - кричали пожежники. їхні крики зібрали вже невеликий натовп.\n- Та це ж син синьйора Мелетті! - упізнав хтось хлопця.- Дивіться, там нагорі хтось є!\n- Марсіяни! Марсіяни!\n- Він ухопив Паоло, дивіться! Поніс його до себе на корабель!\nВ останню мить, підбігши до торта, Паоло побачив, як блиснули окуляри загадкового синьйора Джепетто біля входу в тунель, який вони з Рітою прокопали в торті. Страх змусив його на якусь мить завагатися. «Ні, я дізнаюся, хто він є насправді! Та я ж для того й прибіг сюди: дізнаюся, пан чи пропав!» - подумав Паоло з відчайдушною рішучістю.\nОднак загадковий чужинець вирішив усе перш, ніж  хлопець спромігся щось зробити: старий схопив його за куртку і блискавично затяг всередину, водночас намагаючись відігнати пса, який вчепився йому в ногу.\n- Квік, кверекек, переброк! - почув Паоло його бурмотіння: чужинець розмовляв своєю дивною мовою.\n- Дзорро, назад! Сидіти! - наказав Паоло. Щось йому підказувало, що на цього чоловіка можна звіритися.\n- Сидіти, сидіти...- буркотливо повторив синьйор Джепетто.- Але ж це сказано по-італійському! Отже, ми в Італії?! Вгамуй пса, хлопчику, і говори, не бійся.\n- Сидіти, Дзорро! Спокійно! Еге ж, синьйоре, ми в Італії. У Римі.\n- У Римі! - вигукнув синьйор Джепетто.- І треба ж так!\n- А що, ви переплутали адресу? - запитав Паоло.\n- Я хотів сказати, що торт, певно, мав приземлитися в якомусь іншому місці?\n- Я бачу, ти мене прийняв за кондитера? Ні, мій хлопчику, я не кондитер, я тільки великий невдаха.\n- Але ви чудово розмовляєте італійською мовою.\n- Я володію ще десятком інших мов так само добре, як і рідною.\n- Себто марсіянською? - ризикнув запитати Паоло.\n- Марсіянською? - здивувався синьйор Джепетто.- А! Розумію! Тепер я розумію, чому тут стільки військових, гармат, ракет... Авжеж, авжеж! Інакше й бути не могло. Звісно, марсіяни... Знялася тривога... Вирішили, що це космічний корабель... Вторгнення з іншої планети... Боже мій, це ж мені кінець! Я пропаща людина!\n- Мене звати Паоло,- сказав хлопчик,- а сестру - Ріта. Учора ввечері вона була тут зі мною. Зараз я не знаю, куди її відвезли.\n- Паоло,- сказав синьйор Джепетто,- даруй, будь ласка, що я не називаю себе, але я не можу цього зробити. Моє ім'я - державна таємниця.\n- А якої держави? \n- І це таємниця. Не питай мене більше ні про що, все одно я не зможу тобі відповісти. А втім, я, здається, й сам забув, як мене звати насправді, таке секретне у мене ім'я. Зви мене просто - професор Дзета, якщо хочеш.\n- Тоді я краще зватиму вас професор Джепетто.\n- А хто це Джепетто?\n- Як! Ви не знаєте казки про ГЇіноккіо? Професор Дзета мусив признатися, що ніколи не чув про таку казку.\n- Що, по-твоєму, оце все? - спитав він хлопчика, роблячи широкий жест рукою.\n- Це прегарний торт, професоре! - відповів Паоло.- Найбільший і найнезвичайніший з усіх, які я будь-коли бачив! Летючий торт, найбільший з усіх летючих предметів, що будь-коли плавали у повітряному океані!\n- Отже, торт! А я думав, що збожеволів, коли дібрав, що воно таке. Гадав, що то мені марення такі маряться: шоколадні, кремові, фісташкові... На жаль, це дійсність, гірка дійсність! Торт, не що інше, як безглуздий звичайнісінький торт!\n- Безглуздий? Звичайнісінький? Гірка дійсність?\n- Тобі цього не збагнути.\n- Даруйте, але на шоколаді я чудово розуміюся і можу вас запевнити, що він першосортний.\n- Це так. Він навіть не радіоактивний.\n- Я маю лічильника, там, у моїй печері. Лічильника\nГейгера. Знаєш, що це таке?\n- Прилад для вимірювання радіоактивності.\n- Цілком вірно. У всьому цьому велетенському безглуздому торті немає ні краплі радіоактивності. Я прорив його вшир і вглиб, я обстежив його за радіусом у двадцятьох напрямках, виміряв поверхню, масу... І скрізь нульова радіоактивність! Ось чому я мало не збожеволів!\n- Стривайте, а хіба це так погано, що торт не радіоактивний? Адже його можна спокійно їсти!\n- Повторюю, тобі цього не зрозуміти.\n- Тоді поясніть мені, в чім річ. \n- Я поясню все, що зможу. Деяких подробиць, природно, я тобі не відкрию - це державна таємниця. Почну хоча б із того, що я вчений-атомник.\n- Наш, із Землі?\n- Так, так, звичайно. Ти й сам це бачиш.\n- Близько шести місяців тому,- почав свою розповідь професор Дзета,- уряд доручив мені вивчити деякі незвичайні властивості атомного гриба. Ти знаєш, що таке атомний гриб?\n- Навіть каміння це знає. Величезна отруйна хмара, яка утворюється після вибуху атомної бомби. Правильно?\n- Десь так. Ця хмара має форму величезного гриба. Як відомо, цей гриб стає здобиччю вітрів: вони несуть його, куди хочуть...\n- Отруюючи повітря, дощові хмари - все, що трапиться по дорозі. Чудово придумано, щоб сіяти згори всілякі хвороби!\n- Проте уяви собі, що більша частина атомного гриба розчиняється в атмосфері, і він не діє так згубно, як міг би.\n- Це як на кого. Мій хлопчику, ти нічого не тямиш в економіці. Навіщо втрачати дорогоцінну речовину?\n- Ви, мабуть, хотіли сказати шкідливу речовину?\n- Шкідливу - теж правильно. Мій уряд заклопотаний іншим. Якщо ми знайдемо спосіб керувати атомним грибом, то зможемо пересувати його в атмосфері, як і куди нам заманеться. Атомна хмара обертатиметься навколо земної кулі, мов маленький Місяць, і ми примушуватимемо її спускатися у потрібному місці на певну висоту, потім знову підійматимемо вгору і скеровуватимемо на іншу ціль. Подумай, адже тоді одна атомна бомба виконає таку роботу, начеб у нас їх був цілий склад!\n- Яка розкіш! - вигукнув Паоло.- Просто чудово! Уявляю, що то буде за радість для тих, кому на голову впаде атомна бомба, а потім ще й атомний гриб із доставкою додому! Знаєте, професоре, непогано придумано! \n- Це робиться задля економії,- відповів професор цілком серйозно, не відчуваючи іронії Паоло.\n- Скажіть, професоре, а чи не.більше економії було б, якби зовсім не робити атомних бомб?\n- Цього тобі не збагнути. Це пов'язано з політикою. А я політикою не цікавлюсь. Я тільки вчений. Вірніше - лихо мені! - був ученим...\n- Ну, а що ж далі? Уряд вам доручив...\n- Так, і я відразу взявся за роботу, щоб створити керованого атомного гриба. Не буду тобі розповідати, скільки я провів дослідів і якого це коштувало поту...\n- ...і яких грошей! - додав Паоло.\n- Одне слово, місяць тому я вирішив, що знайшов розв'язання проблеми. Передав креслення на завод, особисто прослідкував за всіма стадіями виробництва бомби, яка мала бути використана для головного випробування. Чарівна бомба повинна була вийти, скажу я тобі!\n- Так, просто незвичайна! Найпрекрасніша атомна бомба, яку будь-коли робили: вищої якості матеріал, елегантна обробка, безвідмовне устаткування. Пригадую свято, влаштоване з нагоди закінчення робіт над бомбою... Урочиста церемонія!.. Бризки шампанського!.. Солодощі!.. Зворушливе було свято! Міністр безперестану тис мені руку. Він був такий захоплений, що вкинув у бомбу тістечко. Знаєш, таке тістечко, начинене шоколадним кремом. Посміялися з того та й по всьому. Адже нічого особливого не сталося. Не могло ж тістечко пошкодити механізм бомби. Принаймні я так думав. Тепер - лихо мені! - я вже іншої думки. Нарешті настав день головного випробування. Бомбу треба було скинути з літака і підірвати на висоті десяти кілометрів над землею, чи то пак, над морем. Було погоджено, що я особисто стежитиму з літака за атомним грибом і керуватиму ним з півгодини, а потім спрямую у визначене місце в океані.\n- У якому океані?\n- Е, ні, синку, цього я тобі не скажу. Державна таємниця.\n- Таємничого океану нема на географічній карті!\n- Дай мені скінчити. Все було гаразд аж до вибуху бомби. Я наказав пілотові піднятися на потрібну висоту, \nназдогнати гриба і, коли ми опинилися на розрахунковій віддалі, узявся за найважливішу частину нашого випробування. Але гриба не було! Атомна хмара швидко згущувалася, чомусь набираючи форму не гриба, а плаского циліндра, який повільно обертався навкого своєї осі. Це було досить дивно. Але найгірше - гриб зовсім не слухався моїх пристроїв дистанційного керування. Я випробував сотні способів, намагаючись скерувати його хоч будь-куди. Міняв віддаль, висоту... Все намарне - гриб не виконував моїх команд. Пілот почав нервувати, сердитись - кінчалося пальне, і нам треба було повертатися на базу. Літак мав от-от упасти в океан. Але я не тямив себе з відчаю і не міг зважати на такі дрібниці. Якщо хочеш знати, мене це ніскілечки не хвилювало - я повинен був за всяку ціну змусити атомного гриба слухатися мене.\n- Точніше було б сказати - не гриба, а циліндра?\n- Так, так, циліндра. Скінчилося тим, що вигоріло все пальне. Нам довелося стрибати з парашутом. Досвідченіший за мене пілот вправно керував своїм парашутом: він упав у море, і його, певно, підібрали моряки. А я попав прямісінько в атомну хмару. Навіть якби я навмисне прицілявся, то не влучив би точніше: я опинився, як визначив згодом, у самому центрі того, що ти назвав циліндром.\n- І наковталися шоколаду?\n- Ніякого не шоколаду. Я просто-таки об'ївся збитими вершками, бо падав із розкритим ротом. Можеш уявити мій відчай, коли я побачив, що всі мої зусилля пішли нанівець,- через якусь безглузду помилку атомна хмара перетворилася на звичайнісінький торт!\n- Як же вам велося?\n- Я був ладен зробити у торті дірку і втопитися в океані - ось як мені велося!\n- Які дурниці! Даруйте мені, звісно. Але на вашому місці я вважав би себе найщасливішою людиною в світі. Чи ви не полюбляєте солодощів?\n- Ще й як полюбляю! Геть просто обожнюю! І діти мої полюбляють солодощіл\n- То у вас і діти є? \n- Так, двійко. Одне одного краще, одне одного дорожче!\n- А ви ще бомби робите...\n- Прошу тебе, не вертайся до цієї теми! Тепер уже абсолютно доведено, що я можу робити самі торти. Звичайно - зараз я це розумію - тістечко, яке міністр укинув у бомбу, теж зіграло свою роль у цьому недоладному перетворенні. Але якби я не помилився, коли проектував бомбу, то навіть мільйон щонайсмачніших тістечок не зміг би викликати цієї безглуздої шоколадної реакції.\n- Таж вам треба гордитися тим, що ви зробили: ви ж просто благодійник людства!\n- Не бери мене на кпини.\n- А чому ж ви не зробили тоді у торті дірки і не пірнули в океан, як хотіли?\n- Я й сам не знаю. Вітри віднесли торта кудись убік, їжі мені не бракувало. І це дуже прикро. У мене був папір, і я взявся перевіряти розрахунки, щоб знайти помилку. Вчора я майже був відшукав її, коли з'явилися ви з Рітою. Я пройшов вашим тунелем аж до виходу - хотів дізнатись, де опинився торт і я з ним. Я ж не знав, що торт приземлився, і де мені було здогадатися, що він сів у Римі...\n- Усі дороги ведуть до Рима! - нагадав Паоло давнє прислів'я.- А що ви збираєтеся робити далі?\n- Мій обов'язок - знищити цей предмет, щоб і сліду не лишилося від мого невдалого випробування!\n- Знищити всю цю благодать? Професоре, ви з глузду з'їхали! Таж солодощів тут на цілий рік!\n- Ні, ні! Я знищу торт, чи то зроблю так, що його знищать!\n- Війська, що його оточили. Передусім я підтверджу їхні припущення, нібито це неземний космічний корабель. Потім якось покажу, що марсіяни готуються до нападу, і викличу на торт добрячий концентрований удар. Вогнемети зроблять своє діло. \n- Ніколи цього не буде! Ви не врахували, що й самі | загинете при цьому. /\n- Я загину, але це необхідно зробити. Не вперше учені жертвують собою...\n- Але ще не було такого, щоб учені гинули в торті замість того, щоб ласувати ним! Та я не дам вам це зробити. Не я сам - я розкажу всім, що ви можете перетворювати атомні бомби на шоколадні торти. Ви станете найславетнішою людиною нашої епохи! Подумайте, професоре, на центральних площах світу вдячне людство спорудить вам пам'ятники!\n- Вистачить мені й одного - надмогильного пам'ятника!\n- Ви божевільні, професоре! Ви тільки подумайте, яке прекрасне життя! І який смачний цей торт!\n- Я можу думати лише про те, що як учений-атомник, я зганьбив себе назавжди! І даремно ти мене вмовляєш, Паоло. Я вже вирішив. Смерть мене не лякає. Краще допоможи мені здійснити мій план.\n- Ні, ти допоможеш мені! Ти віднесеш командувачеві моє послання, де буде сказано таке: «Землянам - з борту космічного корабля «Марс-1». У вашому розпорядженні є півгодини, щоб скласти зброю і вручити нам заложників - тисячу дітей. У разі неприйняття цього ультиматуму за тридцять хвилин ми підірвемо атомну бомбу, котра знищить Рим умить. Підписав командир...» Треба лише вибрати якесь підхоже ім'я. Нехай це буде капітан Гор. Як ти гадаєш, послання досить грізне? Звісна річ, вони нізащо не згодяться віддати марсіянам тисячу дітей! Так можуть вчинити хіба варвари чи вбивці! Отже, їм нічого не залишиться, як одразу ж відкрити вогонь по тортові, перш ніж скінчиться строк ультиматуму. І тортові настане кінець. «Фініс» по-латинському. А зараз я тобі напишу це послання...\n- Тисяча дітей... Гм... А якщо я вимагатиму дві тисячі? Еге ж, так буде краще! Пишу: дві тисячі. Вони  тоді швидше відкриють вогонь, і моя агонія буде коротша.\n- Не гайнуйте часу,- рішуче сказав йому Паоло.- Невже ви справді гадаєте, що я віднесу командувачеві ваше послання? Послання боже вільця!\n- Неодмінно віднесеш!\n- А от і ні! Кажу вам коротко і ясно: ні, ні й ще раз ні!\n- Тоді я викину тебе з торта!\n- Це мають бути ніби марсіянські письмена,- пояснив він,- так воно переконливіше.\n- Ну, віднеси!\n- А якщо ні... Я ж сказав, скину тебе вниз!\n- Ану, спробуйте!\n- Не провокуй мене,- запхикав він,- я ж добра людина...\n- Добра людина! А самі хочете знищити торт, аби тільки він нікому не дістався! Такий великенний, такий прегарний торт!\n- Благаю тебе, Паоло, віднеси цього папірця вниз!\n- Ай! Ой! Рятуйте! - заволав професор.\n- Дзорро, назад! На місце! Бачите, професоре? Ви не можете зачепити мене й пальцем, не те що викинути  геть! А поки я тут, торт урятовано, бо ви ж не захочете, щоб і я загинув разом із вами! Принаймні я на це сподіваюсь.\n- Якщо у мене не буде вибору,- понуро відказав професор Дзета,- я кину послання з якимось тягарем, і ти теж умреш тут! Як жертва своєї впертості. Але я не хочу цього.\n- А я не хочу, щоб знищували торт.\n- Сквік, сквок, караброк, брек, брок! - став викрикувати вчений своєю мовою.\n- Якщо ви розмовлятимете зі мною цією мовою, я зовсім перестану розуміти вас,- спокійно зауважив Паоло.\n- Сквок, сквек, сквік...\n- Дай мені вмерти тут, у цьому торті, у найбільшій помилці мого життя! - благав він Паоло.\n- Тоді це була б найбільша помилка в історії,- відповідав Паоло.\n, Скільки точилася ця вперта боротьба? Кілька годин, гадаємо ми. І не варто описувати докладно її хід, тим більше, що вона була суто словесна. Нам відомо тільки, що в якусь мить Дзорро почав виказувати ознаки занепокоєння, нашорошив вуха, стиха заскиглив, поки, нарешті, не витримав і кинувся геть із торта.\n- Дзорро, ти куди? - крикнув йому навздогін Паоло. І сам теж визирнув надвір. Те, що він побачив, змусило його весело, нестримно і щасливо розреготатися.\n- Що тебе так розвеселило? - пробурчав професор Дзета.\n- Професоре, скільки вам треба заложників?\n- Тисячу... Дві тисячі!..\n- Он вони! Самі йдуть сюди, без будь-якого ультиматуму! І їх набагато більше двох тисяч...\n- Подивіться самі, професоре! Ідіть сюди, хутчій! Гляньте! А ви, хлопці й дівчата, швидше нагору! \n- Ой, ой! Як мені боляче! - пхикав перший.\n- Ай, ай! Як мені погано! Покличте мерщій нотаря, я хочу скласти заповіт! - благав другий.\n- Що їм?\n- Вони скуштували того фальшивого марсіянського шоколаду.\n- Фальшивого? Або ви побожеволіли, або вони! Це був справжній, найсправжнісінький шоколад! І він аж ніяк не отруєний, а то б я вже давно померла. Я його з'їла, мабуть, цілий кілограм і ніколи ще не почувалася так добре.\n- Цить-бо, що ти у цьому тямиш?\n- Не турбуйтеся, я завжди якось втямлю, болить у мене живіт чи ні. І зовсім не треба бути професором, щоб знати, де в тебе живіт і що з ним діється.\n- Та замовкни вже ти врешті-решт! Не турбуй цих бідолах. Бачиш, як вони страждають.\n- Я бачу, як вони прикидаються!\n- А тут? А в цьому місці? А отут? \n- У мене ніде не болить! І взагалі - що я маю відчувати? Я тільки попоїла пречудового шоколаду!\n- Ну, гаразд, будь розумницею, будь слухняною дів- / чинкою, і все це минеться. /\n- Яке ще «ЦЕ»?! Я ж вам кажу - я не хвора! А щеі скажу вам, якщо хочете знати, що той предмет на Монтй Кукко ніякий не космічний корабель, а торт! Спитайте мого брата, спитайте синьйора Джепетто!\n- Хто це - синьйор Джепетто?\n- Я не знаю, підіть і спитайте його, хто він такий. Він у торті, всередині; він його з'їсть усього, от щасливий!\n- Ви чули, синьйори? Сердешна марить. її хворий розум химерно пов'язує шоколад із пригодами Піноккіо! Очевидно, отрута почала діяти на нервові центри. Сподіваюся, ми зможемо щось зробити. Для початку я пропонував би заспокійливий укол: він просто необхідний.\n- Абсолютно необхідний! - хором відповіли лікарі. Ріта розплакалася і стала щосили кликати маму. Але,\nхоч як вона борсалася, хоч як видиралася з рук лікарів, укол їй все-таки зробили. Майже відразу ридання припинилися, і незабаром Ріта заснула, а медсестра втерла їй сльози.\nТим часом інші лікарі оглядали професора Россі і професора Теренціо. Вони оглянули їх вздовж і впоперек, вислухали серце і легені, постукали молоточками по колінах, щоб перевірити рефлекси. Але, сказати правду, їм не вдалося знайти щось серйозне. А втім, і професор Россі, і професор Теренціо під час огляду теж здивовано відкрили, що не можуть точно вказати місце, де їм пре-жахливо болить.\n- Тут... Ні, тут не болить... Мабуть, ось тут... Ні, не тут... А може, отут-о... Але ж ні, і тут не болить!\n- Не знаю, в чому річ, але я більше не відчуваю ніякого болю,- признався він. \n- Якби мова йшла не про славетних учених,- казав згодом один лікар іншому,- я зробив би висновок, що вони просто вигадали собі цей біль.\n- Авжеж, типовий випадок самонавіяння. Інакше кажучи, надмірний страх...\nЗ остороги видатним хворим також зробили заспокійливий укол, і вони майже відразу дружно захропли^\n«Дивно тільки, що лікарі в піжамах!» - подумала Ріта і розплющила очі. Довкола неї були не лікарі, а хлопчики й дівчатка з сусіднього відділення. Вони зібралися в палаті, цікавими очима розглядаючи Ріту.\n- Хто ви такі? Що сталось?\n- Нічого не сталося,- відказала найстарша дівчинка в червоному халатику.- Ми теж хворі. Прийшли перевідати тебе.\n- Спасибі,- відповіла Ріта.\n- Знаєш,- продовжувала дівчинка в червоному И латику,- ми чули, що ти кричала, коли тебе привезли сюди.\n- Це правда, що в Трулло з'явився великий, як гора, торт? - нетерпляче втрутився білявий хлопчик з рукою на перев'язі.\n- Правда! Але лікарі не хочуть вірити мені.\n- Слухай, торт смачний?\n- Ще й який! Хотіла б я, щоб і ви з'їли його стільки, скільки я. Це безперечно найсмачніший торт у світі. До того ж, цей торт космічний. Він тільки вчора прибув просто з неба.\n- Яка краса! - вигукнув білявий хлопчик.\n- Яка прикрість! - сказала дівчинка в червоному халатику.\n- Чому прикрість?\n- Шкода тому, що ми не можемо покуштувати його.\n- Так,- мовила Ріта, зітхаючи. А сама подумала:\n«Як легко порозумітися з дітьми! Вони-бо не думають, що я марю. Розуміють одразу, що їм не казки розказують! Вірять, що торт існує насправді!» [5 29]\n- Мені дуже шкода,- продовжувала вона,- що ви не можете скуштувати торта, але коли я вийду з лікарні, то принесу вам добрячий шмат.\n- А коли ти вийдеш? - спитав білявий хлопчик.\n- Цього я не знаю, але сподіваюся, що невдовзі.\n- А чому ти гадаєш, що торт ще буде там, коли ти вийдеш? - спитала дівчинка в червоному халатику.\n- Нашу одежу ховають у шафі, в іншому місці.\n- Дарма,- відповіла Ріта.- Я піду так!\n- А дорогу ти знаєш?\n- Ні,- відповіла вона.- Я запитаю.\n- І тебе негайно відвезуть до лікарні. А я знаю, як дістатися в Трулло: треба обійти полями.\n- Послухайте,- сказала вона,- я знаю, як вийти з лікарні з боку садка. Ходімо зі мною і вдаваймо, ніби граємося в піжмурки.\n- Усі підемо? - здивувалася Ріта.\n- Авжеж! Усі підемо! - закричав білявий хлопчик, стрибаючи з радощів.\n- Хіба ти не казала, що торт великий-великий?\n- Вистачить на всіх дітей Рима! - майже ображено підтвердила Ріта.\n- Але тоді треба розповісти про це усім! - знову закричав білявий хлопчик.\n- У коридорі є телефон,- сказала дівчинка в червоному халатику,- а я маю жетона. Я подзвоню своєму братові і скажу йому, щоб він подзвонив своїм товаришам і моїм подругам. Кожен з них подзвонить ще комусь, а ті іншим дітям... Вони повинні будуть попередити всіх  дітей - хто як може: хай кричать на вулицях перед школами, у дворах. Ти певна, що торта дійсно вистачить на всіх?\n- Клянусь тобі! - сказала Ріта, поклавши руку на серце.\n- А чому б нам не оголосити про це по радіо? - раптом запропонував білявий хлопчик. Всі розреготалися і навіть нічого не відповіли йому.\n- Алло! Це я, Лукреція. Це ти, Сандріно! Слухай мене уважно. Тільки спершу візьми аркуш паперу та олівця, бо я казатиму тобі дуже важливі речі. Ти чуєш? - Сандріно не відповідав.\n- Що з ним? - здивувалася Ріта.- Чому він мовчить?\n- Як звичайно, взяв непідструганого олівця. Алло! Сандріно! Що? Зараз? Зараз він не може знайти стругачки. Візьми мого олівця, він у моєму портфелі.\n- Швидше, швидше, ради Бога! - благали нетерплячі діти.- Якщо прийде медсестра, буде пізно.\nЩось подібне трапилося того дня в Римі. Телефонний дзвінок Лукреції виявився таким само чарівним, як Гам-мелінова дуда. Коли не чарівнішим.\nСправді, припустімо, що славетний дудар став би вигравати посеред площі Святого Петра в Римі. Хто б його почув? Хіба що кілька дітлахів, які пустують біля водограю  чи біля обеліска. А може, і вони не почули б через гамір автомобілів. Дуді нелегко привернути до себе увагу в сучасному місті.\nТелефон - оце чарівна дуда, необхідна для сучасного міста.\n- У Трулло приземлився космічний торт завбільшки як гора!\nТой, хто дізнався про це, мерщій набирав номер приятеля і негайно повідомляв йому новину, потім вихилявся у вікно й кричав товаришам, що гралися у дворі, а потім вибігав на вулицю і вирушав разом з усіма в Трулло - на трамваї, в автобусі, на велосипеді чи пішки. Можна було подумати в ту хвилину, що у Римі живуть самі діти. Вони гуртами виходили з під'їздів, не сперечаючись, віддавали м'яча поліцейському регулювальникові й бігли у тільки їм відомому напрямку. Хто поспішав із сніданком у руці, хто з портфелем. В одній школі вчителі раптом виявили, що їм нікого вчити: школярі як один посхоплювалися з місць і попрямували до дверей. І все з вини (чи, може, завдяки?) одного хлопчика з третього класу, який, коли йшов до вбиральні, визирнув у вікно і довідався про торт від сина бармена, що живе навпроти школи. Він поспішив розповісти новину всім зустрічним дітям.\n- Куди ви? Верніться на свої місця! Хочете, щоб вас усіх покарали?\n- У Трулло! У Трулло!\n- Тоніно! П'єтро! Маріє! Оретто! Даріо! Альбертіно!\n- Що сталося? Почалась революція? - спитав один крамар, вийшовши на поріг своєї крамниці.- Чи не зачинити магазин про всяк випадок?\nБули навіть сміливці, що спустилися по Тібру човнами, від моста Мільвіо до Мальяно, пропливши майже через весь Рим, а звідти луками гайнули до Монте Кукко, на вершині якого лежав торт, освітлений призахідним сонцем,- здаля він скидався на суничний пудинг.\n- Ми хочему торта! - кричали дітлахи.\nТим часом Ріта і Лукреція вивели з лікарні своїх товаришів. Тим, хто не міг ходити і лишався в палаті,  вони пообіцяли вернутися з добрячим шматком торта.\n- Принесіть і мені! - благав один хлопчик із ногою в гіпсі.\n- А я побіжу туди й на одній нозі! - закричав інший.\n- Молодець! - сказала йому Лукреція.- Так ти зламаєш собі ще й другу ногу. Не хвилюйся, ми не забудемо про тебе.\nІ Лукреція побігла -поли її червоного халатика розвівалися і це робило дівчинку схожою на великого метелика. Поруч неї мчав білявий хлопчик із рукою на перев'язі й горлав що є сили:\n- Як добре, що в мене переламана рука, а не нога! Яке щастя!\n- Даремно стараєтеся, карнавал давно минув! А ти куди? Вернись негайно, шибенику!\n- Ой, пробі! - скрикнув професор Дзета, визираючи разом із Паоло з торта.\n- Наші йдуть!\n- Я загинув! - прошепотів професор Дзета, падаючи у знемозі на мигдальне печиво.- Тепер я вже не знищу торт!\n- А я б'юся об заклад,- сказав Паоло,- що торт буде знищено!\n- Що ти хочеш сказати?\n- Розплющте очі, професоре! Як ви гадаєте, що зроблять діти з вашим тортом? Вони біжать сюди зовсім не для того, щоб виміряти його окружність, а чи вирахувати  площу основи. Мине якась година, і тут нагорі ви не купите навіть шоколадної скоринки за мільярд лір.\n- Ай правда! Вони з'їдять його! Від нього не залишиться й крихти! Ура! Вперед, діти! Мерщій сюди, тут вистачить на всіх! Смачненького усій компанії! Який же я був дурень, що не додумався до цього раніше!\n- Ет,- сказав Паоло,- іноді вчені теж роблять дурниці.\n- Увага, діти! Не беріть дарунків од марсіян! Вони дадуть вам отруєних солодощів - не їжте їх!\n- Залиште й нам трохи! - кричали щойно прибулі, ті, хто ще тільки видряпувався на горб.\nНезабаром торт став дірчастий, наче сир. Тунелі й переходи схрещувалися на кожному кроці. Професор Дзета, сяючи, метушився по тортові, допомагав найслаб-шим одламувати шоколад від підлоги та розбирати стіни з мигдального печива. Він показував дітям, де є найліпше морозиво, підіймав на руках найменшеньких, що не могли доп'ястися до стелі із збитих вершків.\n- Ви марсіянин? - питали його діти.\n- Так, саме так! Я марсіянин. їжте й пийте, ви гості Марса!\n- Хай живе Марс! - вигукували діти, коли у них звільнявся рот від солодощів.\n- Синьйоре генерал, тут коїться щось неймовірне, як на тому світі! Прийом.\n- Що ви знаєте про той світ! Чи ви вже там були? Може бути, подорожували з Данте, коли той спускався в пекло? Доповідайте про те, що бачите. Прийом.\n- Синьйоре генерал, я не вірю своїм очам!\n- А ви постарайтеся!\n- Одно слово, синьйоре генерал, дітлахи поїдають загадковий предмет шматок за шматком! Я вже не чую навіть їхніх криків: у них по саме нікуди напхані роти.\n- Ви хочете сказати, що космічний ворог роздає дітям солодощі?\n- Синьйоре генерал, ворога ніде нема! Бачу самих дітей, а космічний предмет усе зменшується: вони його просто знищують!\n- Щось неймовірне!\n- Я ж вам казав те саме, синьйоре генерал! Вищенаведена розмова відбувалася близько шостої години тою самого незабутнього вечора між пілотом, який на вертольоті облітав торт на Монте Кукко, і командуванням операції «П. К.» (Прибулець із космосу), що, як ви вже знаєте, розташувалося у кабінеті директора школи. Безсилий стримати навалу тисяч дітей. Діомед наказав Дедалові піднятися в повітря, щоб хоч спостерігати за тим, що діється.\n- Та що ви там лепечете? - гримнув генерал. Синьйор Мелетті поклав руку на серце, щоб воно не так калатало, і врешті-решт здобувся аж на двоє слів.\n- Моя дружина...- сказав він, обмахуючися беретом.\n- Що? Спалила вам печеню? Не пришила ґудзика до сорочки? Яке мені діло до вашої дружини тепер у таку хвилину!\n- Зачекайте трохи, я віддишуся... Моя дружина збожеволіла! \n- То подзвоніть до психіатричної лікарні й дайте нам спокій!\n- Синьйоре генерал, я вам кажу,- вона збожеволіла! Геть із глузду з'їхала! Бігає по дворах, збирає тисячі жінок... Вони хочуть іти на горб, щоб забрати своїх дітей... А ще...\n- Ах, це ще не все?!\n- Зараз я вам скажу найстрашніше, синьйоре генерал! Я чув, як вона дзвонила своїй сестрі в Трастевере, і своїй двоюрідній сестрі, що живе в Монте Маріо, і своїй тітці, що мешкає...\n- Слухайте, Мелетті, чи не хочете ви переказати нам увесь телефонний довідник? Ближче до справи!\n- Отже, вона роздзвонила майже по всьому Риму, що діти біжать на Монте Кукко. Тепер про це знає все місто! І звідусіль біжать до горба мами! Вони прибувають цілими батальйонами, синьйоре генерал! Полками і навіть дивізіями!\n- Де ж ви були раніше? Чому не повідомили нас про це негайно?\n- Синьйоре генерал, вона упорала все за дві хвилини! Моя дружина коли береться за щось, то стає просто суспільною небезпекою...\n- Я - Діомед! Що там сталося? Прийом.\n- Жінки, синьйоре генерал! Вони прорвали заслони! Беруть приступом горб з усіх боків! З'явилися несподівано, як фурії, що зірвалися з ланцюга. Мчать угору по горбу, мов гірські стрільці, й кличуть своїх дітей. Прийом.\n- Цього слід було чекати,- зауважив хтось із присутніх у кімнаті.- Ворог зв'язав нам руки, і ми тепер нічого не можемо вдіяти. Вербуючи дітей, він знав, що робив. Тепер із ланцюга зірвалися матері. Діючи так, він без жодного пострілу поставить нас на коліна. Нам треба було розбомбити загадковий предмет відразу ж, коли він з'явився,- ось що нам треба було зробити!\n- Ходімо побачимо,- сухо сказав генерал.\n- А ви лишайтеся! - наказав генерал поліцейському Мелетті.- Вас арештовано! А то ви ніколи не збагнете,  що не молена одружуватися із «суспільною небезпекою»!\n- Та як же це? Хіба не я перпіий вдарив на сполох? До того ж, там нагорі двійко моїх дітей... Я маю право...\n- Вас арештовано, та й годі. ¦ І дякуйте небу, що хоч ваша дочка жива й здорова, бо вона в лікарні.\n- Каралетто! Роберто! Пінуччо! Анджело! Андреа! Лемент, шум, крики, а потім тільки - лясь! лясь! Це лунали перші запотиличники, якими матері нагороджували своїх знайдених синочків та доньок, вимащених від голови до ніг кремом.\n- Донечко моя! Радосте моя! То ти не в лікарні?!\n- Я була там, дивись,- відповіла Ріта, показуючи на нічну сорочку, всю в плямах від шоколаду та малинового сиропу.\n- Добрий день, синьйоро,- сказала вихована Лукреція.- Хочете покуштувати торта?\n- їж, мамо! - припрошувала й Ріта.- Клянуся тобі, що він не отруєний! Чи я коли говорила тобі неправду?\nСиньйора Чечілія, трохи повагавшись, понюхала шматок торта, що їй запропонували. Вона була хороша господиня і добре зналася на солодощах. Запах і зовнішній  вигляд страви їй припали до вподоби, а скуштувавши, вона схвалила й смак:\n- Ой, це ж просто чудо! Хто його зробив?\n- А Паоло? Де наш Паоло? - спитала раптом синьйора Чечілія.\n- Паоло, радосте моя!\n- Познайомся, це професор, який зробив торт!\n- Смачного вам, синьйоро!\n- Чудовий торт, професоре, справді чудовий! Пречу-десний! Вітаю вас!\nПоволі вечоріло. Уже один по одному вирушали назад, до міста, окремі гурти дітей та жінок. Майже всі несли з собою великі шматки торта; жінки подумали про чоловіків, діти - про бабусь і дідусів, про своїх собак та котів, навіть про канарок.\nТепер торт уже зовсім утратив свою початкову форму. Тут і там лишилися тільки окремі шматки: острівці шоколаду, гірки марципана, озерця лікеру...\n- Беріть, беріть усе! - припрошував професор Дзета.- Забирайте з собою, не засмучуйте мене, прошу вас!\nЙдучи додому, жінки пригостили їх тортом, і тепер вони самі вже поспішали нагору - покуштувати «космічних» солодощів.\n- Вперед, братці! - кричав професор Дзета.- Попереду торт! Його ще лишилося кілька центнерів. Вперед, синьйоре генерал! Прошу, сідайте до столу. Я вам усе потім поясню, а зараз подумайте про вашу дружину та діточок!\nЛишився шматок і для мене - тому що я прийшов останній, а ще тому, що мені треба було усіх розпитати, щоб згодом розповісти вам по порядку все, що трапилося того дня в Трулло.


Українець увійшов до трійки кращих стрибунів у висоту за десятиріччя | Волинь 24 - новини Волині та Луцька\nУкраїнець увійшов до трійки кращих стрибунів у висоту за десятиріччя\n10 лютий, 04:55\nУкраїнець Богдан Бондаренко ввійшов до трійки найкращих стрибунів у висоту десятиліття у світі.\nПро це повідомляє УНН із посиланням на рейтинг спортивного американського видання "Track & Field News".\nБондаренко став другим у списку найкращих стрибунів десятиліття у світі. Перше місце посів катарець Мутаз Есса Баршим.\nДо перших десяток у своїх дисциплінах також увійшли Ольга Саладуха (потрійний стрибок, четверте місце), Юлія Левченко (стрибки у висоту, десяте місце), Анна Касьянова (багатоборство, сьоме місце) та Ігор Главан (спортивна ходьба на 50 км, сьоме місце).\nЗазначено, що "Track&Field News" також вручає щорічну премію найкращим легкоатлетам світу. Чоловіки нагороджуються нею з 1959 року, а жінки – з 1974-го. У 2013-му році її виграв Бондаренко. Двічі ставав найкращим стрибун з жердиною Сергій Бубка (1988, 1991 роки) та одного разу метальник молота Юрій Сєдих (1986).


"Хмельницькгаз" "відрізає" блакитне паливо будинкам, а не окремим боржникам - Останні новини Хмельницького. Найголовніші події міста Хмельницького і області.\n"Хмельницькгаз" "відрізає" блакитне паливо будинкам, а не окремим боржникам\nСлюсарі підприємства "ходять на завдання" з посвідченням, але без наряду\n21 липня 2016 09:26\nДо клієнтів, які не платять, приходить слюсар і відключає від системи газопостачання, повідомляє Depo.Хмельницький з посиланням на "Всім".\nПрацівник "Хмельницькгазу" прийшов до жителів будинку 32 по Заводській. Жителі перегородили вихід, вимагаючи документів і пояснень. Слюсар Анатолій Гжегожевський отримав завдання відрізати блакитне паливо усьому будинку через несплату 13 з 29 жителів, але жителі гуртожитку обурились,що їх не попередили, та "заблокували" вихід Анатолію.\nСлюсаря "тримали" декілька людей. Це було на кухні. "Затриманий" викликав поліцію. А поки правоохоронці їхали, мешканці жалілися, що працівник прийшов бездокументів. Наряду на відключення при собі не мав, - бо він у майстра Валерія Румянцева.\nПравоохоронці дещо розрядили обстановку, але сказали, що не втручаються у цивільно-правові відносини. І порушення прав людини тут не побачили.\nПопередження про перекриття газового крану було надіслане на ЖЕК ще 28 червня.\nПрацівниця комунального підприємства ЖКК "Будівельник" прийшла після появи преси та поліції. Вона принесла лист-виписку по заборгованості кожної кімнати та запропонувала мешканцям на місці заплатити борг. Відразу ж у кухні виписує та видає квитанції тим, хто платить.\nРозмови була догою, люди по-троху розійшлися. Газ в гуртожитку не вимкнули. Анатолій Гжегожевський пояснив, що в телефонній розмові майстер Румянцев сказав йому ввімкнути газ. По інших гуртожитках, де мешканці не помітили слюсаря при відключенні, такого наказу від майстра не було.\nМітки: Газ, боржники, Хмельницький


Калина звичайна - Фактосвіт\nНемає Коментарів до Калина звичайна\nХімічний склад калини звичайної,\nДія калини звичайної,\nСпособи застосування калини звичайної.\nКалина звичайна (Viburnum opulus L.) – рослина родини Caprifoliaceae (жимолостеві).\nКалина звичайна, склад рослини\nКалина звичайна – чагарник або невелике дерево висотою 1-4 м, з сірувато-бурою тріщинуватою корою і гладкими, не одягненими пробкою молодими пагонами. Листки калини супротивні, округлі або яйцеподібні, 3-5 – лопатеві, довжиною і шириною 5-10 см, зверху темно-зелені, голі, знизу сірувато-зелені, опушені.\nСуцвіття калини плоскі, зонтикоподібні, розташовані на верхівках молодих гілок. Крайові квітки великі, білі, безплідні, серединні – дрібніші, плодоносні. Плоди – соковиті, овальні, яскраво-червоні кістянки, з великою плоскою кісточкою.\nЦвіте калина звичайна в травні – червні, плоди дозрівають в серпні – вересні.\nКалина звичайна, квітка рослини\nЗростає на узліссях змішаних і листяних лісів, серед заростей чагарників, по галявинах, берегах річок і озер, на схилах гір і ярів, а також вирощується в садах і парках. Поширена калина звичайна в лісовій і лісостеповій зонах європейської частини материка, в гірсько-лісових районах Кавказу, Криму та Східного Казахстану.\nДля лікування використовують кору і плоди калини звичайної. Заготовляють кору рослини восени або навесні в період сокоруху з молодих гілок і пагонів, коли вона легко відділяється від деревини. Сушать кору калина звичайної в тіні на свіжому повітрі, в провітрюваних приміщеннях або в сушарках при температурі 40-45 ° C, розкладаючи тонким шаром на папері або тканині, щоб жодна трубочка не потрапила на іншу. Висушена кора калини звичайної зеленувато-бурого кольору, всередині червона.\nКалина звичайна, плоди рослини\nВисушену кору калини звичайної пакують в тюки по 50 кг або стоси і зберігають в сухих добре провітрюваних приміщеннях. Термін зберігання 4 роки.\nПлоди калини звичайної заготовляють з серпня по листопад, зриваючи супліддя, пов’язують нитками в пучки і зберігають в свіжому вигляді підвішеними. З плодів видавлюють сік або розтирають їх з медом або цукром і зберігають у щільно закритому посуді.\nКалина звичайна, листя рослини\nХімічний склад калини звичайної. Кора калини звичайної містить смоли, до складу яких входять органічні кислоти (ізовалеріанова, каприлова, капринова, лінолева, масляна, мурашина, пальмітинова, оцтова, церотинова), вітаміни C і K, дубильні речовини пірокатехинової групи, смолоподібні складні ефіри, флобафен, фітостерини, мірициловий спирт.\nУ плодах калини містяться цукри (до 32%), дубильні речовини, флавоноїди (астрагалін, кверцетин, кемпферол, пеонозид та ін.), ізовалеріанової, аскорбінової, оцтової кислоти, мікроелементи.\nКалина Ксантокарпум, фотографія Харитонової Олени\nДія калини звичайної. Кора калини звичайної має кровоспинну, заспокійливу і протисудомну властивості, підвищує тонус мускулатури матки. Плоди позитивно впливають на діяльність серця, мають сечогінну, жовчогінну, протизапальну і ранозагоювальну дію.\nУ медицині рідкий екстракт і відвар кори калини застосовують при різних внутрішніх кровотечах – кишкових, маткових, гемороїдальних, як спазмолітичний і заспокійливий засіб у гінекологічній практиці. Препарати з кори калини звичайної знижують кров’яний тиск. Плоди посилюють скорочення серцевого м’яза і збільшують діурез, їх використовують також для вітамінних зборів. Зовнішньо кору калини вживають для зупинки паренхіматозних кровотеч.\nУ народній медицині відвар кори калини застосовують при внутрішніх і носових кровотечах, стійкому простудному кашлі, простудній лихоманці, водянці, осиплості голосу, задусі, золотусі у дітей і як заспокійливий засіб при істерії і судомах. Настій або відвар плодів калини звичайної застосовують всередину при виразкових захворюваннях шлунка, кишечника, при фурункулах, карбункулах, екземі і різних виразках шкіри. Сік плодів калини з медом використовують при жовтяниці, хворобах печінки і ракових захворюваннях, а без меду – для знищення вугрів на обличчі. Настій квіток, ягід і листя калини застосовують для полоскання рота і горла при ангінах. Відвар молодих пагонів п’ють при запущеній золотусі, а відвар насіння – при диспепсії і як потогінний засіб. Свіжі ягоди калини використовують в їжу.\nСпособи застосування калини звичайної:\n– відвар (1 столову ложку подрібненої кори калини звичайної відварити в 1 склянці води, настоювати 2 години, процідити) приймати по 1 столовій ложці 3 рази на день;\n– настій (1 столову ложку плодів калини звичайної залити 1 склянкою окропу, настоювати 2 години) приймати по 2 столових ложки 3-4 рази на день до їжі;\n– як заспокійливий і протисудомний засіб відвар (2 столових ложки кори калини звичайної на 1 склянку води кип’ятити 30 хвилин, після охолодження процідити) приймати по ½ склянки 2 рази в день;\n– як заспокійливий засіб настій (1 столову ложку плодів калини звичайної залити 1 склянкою окропу) приймати по ½ склянки 2 рази в день;\n– при маткових кровотечах відвар (10 г кори калини звичайної на 200 мл води) приймати по 1 столовій ложці 3 рази на день;\n– при маткових кровотечах екстракт калини рідкий (витяг із крупного порошку кори калини звичайного 70% етиловим спиртом у співвідношенні 1: 1, містить алкалоїди рослини) застосовують по 20-30 крапель на 50 мл води 3 рази на день до їжі;\n– при геморої застосовують по 1 свічці 2-3 рази на день в пряму кишку (з розрахунку на 6 гемороїдальних свічок змішати: екстракт калини звичайної 2,0, бджолиний віск жовтий 1,0, масло какао 3,0).\n← Квасоля звичайна → Переступень


Перемогу свободівця Сабія підтвердив литвинівець Шуляк (ВІДЕО) | Новини Хмельницького "Є" | ye.ua\n1 Листопада, 2012 Алла СОБКО Політика 2962\nОкруг №189. Боротьба триває.\n«Сьогодні безсумнівна перемога Ігоря Михайловича», – заявив кандидат у народні депутати по округу №189, Василь Шуляк на прес-конференції, яка сьогодні, першого листопада, відбулася у Хмельницькому, у штабі ВО «Свобода».\n«У нас на виборах працювало 293 спостерігачі, голів та членів дільничних виборчих комісій, які здали протоколи з мокрими печатками, – повідомив Василь Корнійович. – За цими даними, понад 500 голосів більше всіх набрав Ігор Михайлович. Це ті голоси, які здобуті у чесній боротьбі. А те, що сьогодні робиться – це результат підготовки влади до фальсифікацій. Воля громади, голосування людей – це найголовніше і ніхто немає жодного права маніпулювати і спотворювати волю людей. Усі, хто це робить будуть відповідати перед Законом та Господом Богом».\nНагадаємо, Василь Шуляк, за результатами виборів посів 4 місце з результатом понад 13 000 голосів.\nЗа протоколами з мокрими печатками, які надала Газеті "Є" прес-служба Ігор Сабій набрав найбільшу кількість голосів.\nСам же Ігор Сабій вважає, що представники влади бояться того, що пройшовши до парламенту свободівець «буде ще більш не компромісним і матиме ще більше важелів, щоб відстоювати інтереси хмельничан».\nСтосовно свого головного опонента Віталія Олуйка, свободівець зазначив: якщо той дійсно є юристом, професором, педагогом, то мав би зрозуміти все і не брати участі у маніпуляціях та фальсифікаціях.\n«Ми будемо організовувати акції громадської непокори і не віддамо людські голоси, – заявив Ігор Сабій. – Мова вже не йде про те буде Сабій депутатом чи ні. Мова йде про те, що людей знову «кинуть». Адже «посил» влади перед виборами був таким: «не варто йти на вибори, бо за вас уже все порішали». Саме тому ми зараз маємо показати, що не дивлячись на те, що влада вже все «порішала» вирішують насправді люди.\nНагадаємо, напруженою ситуація на ОВК №198 залишається ще з ночі 29 жовтня. Тоді комісія, всупереч законодавству, припинила свою роботу і не працювала до ранку 30 жовтня.\nЗа даними обласної прес-служби ВО «Свобода», спочатку свідомо затягувалося прийняття протоколів ДВК з міста Нетішин, де Ігор Сабій отримав перемогу з різницею у понад 2000 голосів. При цьому на сайт ЦВК вносилися недостовірні дані. Факт внесення недостовірних даних підтвердила і самі ОВК, яка звернулася до ЦВК з проханням обнулити результати по 19 дільницях, де виявлено збільшення голосів на користь провладного кандидата Віталія Олуйка.\nПісля внесення даних з дільниць міста Нетішин Ігор Сабій випереджає кандидата від влади на 979 голосів. Станом на 22-00 31 жовтня 2012 року за словами відповідальних осіб в ОВК за внесення даних в систему «Вибори 2012» внесено усі дані з усіх 293 дільниць, тоді як система на сайті ЦВК показує відсутність даних ще з 21 дільниць. Голова ОВК пояснює затримку тим, що система не встигає приймати дані.\nВчора, 31 жовтня 2012 року кандидат від влади Віталій Олуйко звернувся до ОВК №189 зі скаргами з вимогою перерахунку голосів на дільницях в Нетішині, де Ігор Сабій здобув впевнену перемогу з різницею у понад 2000 голосів. Причина перерахунку: нетішинські дільниці здалися найпізніше.\nСтаном на 16.00 годину четверга 1 листопада 2012 рроку, внесені дані ще двох дільниць. Розрив між Ігорем Сабієм та Віталієм Олуйко становить на 940 голосів.\nОлександр Симчишину, у телефонній розмові з приміщення ОВК у Красилові повідомив, що «комісія поки не працює: ходять один поза одного, тиняються…».\nВибори-2012 Свобода Сабій Шуляк Олуйко голоси фальсифікація ЦВК ОВК


Француженки: секрети домашньої косметики | Наші поради\nопубліковано: 18.06.2018 Стиль та краса\nУ чому криється секрет моложавості француженок, якій могла б позаздрити будь-яка жінка? Хтось скаже, що розгадка цієї таємниці полягає в особливій французької косметиці: чудових тональних кремах, румянах, тінях і туші, заради яких французькі жінки ніколи не скупляться в витратах. Але це не зовсім так. Пристрасть француженок до декоративної косметики дуже перебільшено, тоді як домашні косметичні засоби, відомі мешканкам Франції, більшість з яких виготовляється ними власноруч, залишаються абсолютно невідомими.\nОдним з улюблених засобів домашньої французької косметики є морквяна маска, що омолоджує. Така маска не тільки ефективна в розгладженні дрібних мімічних зморшок, вона приховує дрібні недосконалості шкіри обличчя і шиї, вона також дарує їм тонус, теплий і рівний колір, живить і гарантує шкірі омолоджуючий ефект.\nВажливою перевагою омолаживающей морквяної маски є відсутність в ній фруктових кислот, внаслідок чого вона вважається панацеєю для чутливої шкіри, схильної до запалень.\nРецепт і спосіб застосування морквяної омолаживающей маски\n— соковита морква,\n— кефір або біойогурт,\n— аптечна ромашка.\nСпочатку заварюється окропом аптечна ромашка і настоюється 15-20 хвилин. Морква тим часом дрібно натирається на тертці і віджимається через марлю. У рівних пропорціях змішуються морквяний сік і біойогурт. Ватний тампон змочується в ромашкове настої, віджимається, після чого, з його допомогою на обличчя наноситься морквяно-йогуртовая суміш.\nДавши трохи підсохнути рівно нанесеному шару суміші, наносимо наступний, а через кілька хвилин — ще один. Тривалість сеансу — 15 хвилин, після чого маска змивається ромашковою настоянкою, а особа ополіскується прохолодною водою.\nМаску рекомендується наносити кілька разів на тиждень. Буквально через місяць ви побачите, що ваша шкіра стала підтягнутою і матовою, що свідчить не тільки про очевидну турботі про себе її власниці, а й про відмінний стан здоров’я її шкіри.\nПопередня стаття Корисні властивості конини, можливу шкоду м’яса конини, кому конину\nНаступна стаття Рецепти тарта з яблуками, секрети вибору інгредієнтів і додавання\nПироги, пиріжки та булочки — кращі рецепти — Рецепти дріжджового тіста\nРозсольник — Кращі кулінарні рецепти розсольнику з докладним


В Каховці скандал із здачею аналізів на COVID 19 » Херсонщина за день - новости Херсона и Херсонской области, Kherson News\nВ соціальній мережі Романенко Руслан розповідає, що працівники його підприємства здавали аналізи на коронавірус під чужими прізвищами та на свої. В результаті – отримали реальних людей «хворих», а підставних, тобто тих же самих, - «здоровими». Таке тестування підприємець називає «заказом» на його підприємство:\n«Місто знову заблокували. Я ні в якому разі не закликаю порушувати карантин, закон один для всіх(?), та в мене з цього приводу є цікава історія для всіх,і, можливо, для правоохоронців, яка сталася зі мною та з моїм підприємством «Тройка», мінеральна вода Каховка,яке з 24.04.20 знаходиться на повному карантині, а працівники на самоізоляції. Виявили в нас спалах COVID 19, протестували всіх працівників та контактних осіб. Інфікованих біля 40 осіб. І тут починається цікаве: це тільки працівники «Тройки» , хоча на одній території працює 3 підприємства, їх також тестували. Більш того, жодного хворого члена сімей. Враження, що ми жили в вакуумі, а корона спустилась з небес. Це викликало підозру, особливо в мене(я теж позитивний за результатами тесту від 27.04), адже я суворо дотримувався карантину, на роботі практично не появлявся, за кордоном не був, за межі Каховки практично не виїзджав, жінку, яка перша заразилась, в цей період навіть здалеку не бачив. Знаючи, що підприємство лакомий кусочок для деяких людей, та й вибори скоро( хтось вирішив, що я серйозний йому конкурент) я припустив, що це простий наїзд. Припустив і сам же відкинув цю думку, в світі бушує пандемія, реально помирають люди, а хтось використовує це в мерзенних, цинічних цілях? Але, про всяк випадок перездав тести 29.04 два рази. Раз в ту ж саму державну лабораторію( хай пробачать мене наші герої-медсестри за обман) назвавшись ПІБ мого рідного дідуся. А другий визвавши виїздну бригаду однієї із приватних клінік(дорого, блін, але правда дорожче). Так само поступив головний інженер та юрист компанії. Для чистоти експерименту. Тільки юрист здала другий раз знову під своїм іменем. Здавали тести ПЦР які , начебто, правдиві на 100%. Результати прогнозовані: в підставних прізвищ- негативно, в юриста- позитивний. Йдемо на ще одне порушення, за яке готові відповісти, здає юрист ще один тест в держлабораторію під чужим прізвищем , і, о чудо-здорова! І з приватних клінік прийшли результати-коронавірусу не виявлено! Звичайно я почав ставити незручні запитання всім причетним органам і службам. Повірте, приязно зі мною не говорили, доказували, що можуть бути неточні тести. То на фіга ви ними користуєтеся? А тим більше, що ПЦР тест є точним і я на даний момент здав їх 7(!) штук. По шести уже є відповіді: перший позитивний, п’ть негативних, а результат з ще однієї незалежної лабораторії очікую на днях. Точно те ж саме і у двох моїх колег. Тай моїм працівникам, після шуму, який я підняв, повторні тести стали приходити негативні. Магічне зцілення за сім днів? В мене виникає величезне ПИТАННЯ- що це? Глобальний обман, непрофесіоналізм наших медиків, чи хтось цинічно скористався ситуацією? В глобальний обман я не вірю, короновірус дійсно вразив планету. Ще менше вірю в непрофесіоналізм наших медиків, в мене в самого дружина лікар. Я вперше так тісно зіткнувся із нашими медиками і в мене глибока повага до них. При тотальній нестачі всього вони все роблять для того, щоб ми жили спокійно. Залишається третій варіант, який просто не вміщається в голові! В мене немає прямих доказів чиєїсь вини, але купа непрямих змушує задуматись, невже працює така махіна, блокують міста, змушують страждати і боятись людей із-за чиєїсь помилки, чи простого підлогу результатів? Прошу не сприймати статтю як обвинувальний вирок, а як привід до роздумів за що страждають мої працівники, інші здорові люди, на яких повішали ярлик, яких цькують сусіди, які сидять в квартирах, що стали тюрмами, які бояться заразити своїх рідних? Попробуйте поставити себе на їх місце. Я вже не кажу про добре ім‘я води Каховка, яке тепер токсичне, хоча жодної можливості інфікуватись через воду немає! Хто за це відповість? Як завжди, спуститься на тормозах?»


Мистецький калейдоскоп: Олена Никифоренко: «Творча авантюра ІЛЮЗІЇ#2»\n«Мої вірші – це мої друзі і я їх дуже люблю», - саме цими словами та прочитанням кількох власних творів і розпочала зустріч пані Олена.\nТворчі особистості, гості заходу, - друзі, колеги, шанувальники, однодумці, щиро та емоційно створили атмосферу сучасного культурного дійства.\nНаживо прозвучали твори музичних гуртів «Талісман» та «Джульєтта», насамперед із піснями на слова Олени Никифоренко.\nПісню «Мені здавалося» (слова Олени Никифоренко, музика Геннадія Рагуліна) оранжувала і виконала під акомпанемент бандури провідна солістка Полтавської обласної філармонії Олена Шевченко.\nМаргарита Рагуліна – співачка, педагог студії естрадного вокалу Геннадія Рагуліна, виконала пісню «Липовий сніг».\nЄвгеній Орел – композитор і співак презентував музичні композиції «Інтуїція» та «Думки про порожнечу».\nУже у відомому складі «Коктейль на трьох» учасники театру "Надежды маленький оркестрик": Юлія Стиркіна, Людмила Костенко та Ігор Нікітін презентували музично-поетичну імпрезу.\nСвої поезії читали Анжела Шило та Олег Шапошніков.\nІ не лише музика й поезія є тими гранями, які наповнюють і надихають Олену Никифоренко. Про її захоплення живописом гості не лише почули від художників Марини Рожнятовської, Аліни Гончарової та Ярослава Терновського, а й на власні очі побачили одну із найновіших і, певне, символічних робіт пані Олени – картину, на якій радіоведуча зобразила себе у студії.\nНа заході був присутній художник Валерій Войтюк, картини якого стали ілюстраціями до книги поезій Олени Никифоренко «Ілюзії».\nПро баланс емоцій і думок у підсумку вечора сказала гостя, психологиня, учасниця проєктів Наталка Рудько.\n«Творча авантюра ІЛЮЗІЇ#2» безумовно матиме продовження у нових ідеях естетичної, культурної, творчої реалізації Олени Никифоренко.\nПодяка пані Іванні Сердюченко за професійний фоторепортаж.\nОпубліковано Інна о 14:21


Катушка Shimano Sienna 1000 RD Ковель, , фото, купити в Луцьку\nКатушка Shimano Sienna 1000 RD, Ковель\nГоловна Товари Спорт та розваги Товари для туризму та подорожей Ковель Катушка Shimano Sienna 1000 RD\nОпис товару Катушка Shimano Sienna 1000 RD\nКотушка Shimano SIENNA 1000 RD Виробник: Shimano Тип: безінерційна котушка Фрикціон: передній Кількість підшипників: 3 + 1 Передавальне число: 5,2: 1 Лесоемкостью (# Test / Yards): 2 / 270,4 / 140,6 / 110 Макс. зусилля на фрикціон (lbs): 7 Вага (г): 240\nФото Катушка Shimano Sienna 1000 RD\tРекомендовано:\nЩе +485 товарів Товари схожі на Катушка Shimano Sienna 1000 RD\nІнші товари схожі на Катушка Shimano Sienna 1000 RD\n0 грн.\tШукати на порталі: , катушки, катушка, катушка на рибалку, риболовні катушки, товари для рибалки, товари для риболовлі, рибалка, Катушка Shimano Sienna 1000 RD, Київ, Житомир, Вінниця, , Маєте власний бізнес? Бажаєте отримувати більше замовлень? Реєструйте своє підприємство. Зареєструватись


Гудима на чемпіонатах Європи та світу у двадцятці найкращих. Спорт - Новини Рівного та області — Рівне Вечірнє\n17-річний учень рівненської ЗОШ № 8 Олександр Гудима упродовж тижня взяв участь одразу у двох чемпіонатах з маунтенбайку — світу та Європи. Змагався він серед юніорів (18 років і молодші) у дисципліні крос-кантрі. Перший чемпіонат відбувся в Австрії, другий — у Швейцарії.\nУ чемпіонаті світу серед юніорів в Австрії стартувало 250 велогонщиків. На старті учасники були розставлені згідно з рейтингом. Гудима стартував 48-м. Як розповів тренер В’ячеслав Федорчук, по ходу гонки рівнянин обігнав три десятки суперників, міг цілком завершити змагання в десятці, але впав і фінішував 14-м.\nНа чемпіонаті Європи у Швейцарії Олександр стартував двічі. Спочатку у складі збірної України в естафеті. У кожній команді змагалося по троє чоловіків та жінок у трьох вікових групах (дорослі, молодь та юніори). У підсумку українська команда посіла 9 місце.\nВ особистому заліку серед юніорів стартувало понад гонщиків, до фінішу дісталося 76. Під час перегонів Гудима був і 8-м, і 10-м, але зрештою фінішував 12-м.\n— На жаль, далася взнаки травма після падіння на чемпіонаті світу, — розповів тренер спортсмена В’ячеслав Федорчук. — Крім того, траса була дуже складна — скелі, повороти. Коронка Гудими — швидкість, а там розігнатися було складно. Але ми не засмучуємося, зробимо потрібні висновки. Олександр був на рік молодшим за майже усіх інших суперників, тому, думаю, у нього ще буде можливість проявити себе серед юніорів.\n— А як щодо бажання наступного року виступати на Олімпійських іграх?\n— Наша стратегічна мета — Олімпіада-2024, але й від ідеї поїхати наступного року до Токіо ми не відмовляємося. У лютому розпочнуться рейтингові гонки, можна буде і за персональну путівку поборотися, і за місце у складі збірної України.\n# гудима # велосипед # маунтенбайк\nПопередня стаття У президента - новий радник\nНаступна стаття 161 км за майже добу пробіг рівнянин у Сполучених Штатах\n«Регіна» та «Регіна-2» зіграли між собою за Кубок України


Як вибрати дитячий ортопедичний матрац. Як хочеться побачити щасливу посмішку на обличчі дитини, коли ми вранці підходимо до його ліжечку!\nКожен день ми запитуємо його: Як тобі спалося? Не турбувало чи що-небудь? І так чекаємо почути у відповідь, що все добре, снилися чудові сни. А якщо він нахмурений, ось-ось заплаче, чи завжди ми можемо зрозуміти, в чому справа? Звичайно, причин може бути безліч, і одна з можливих – незручний матрац, і як наслідок поганий настрій.\nУ дитячому віці особливо важливо стежити за правильною поставою дитини. Одна з найпоширеніших дитячих хвороб сколіоз, який розвивається, якщо немає достатнього фізичного навантаження, в результаті неправильної пози під час роботи за столом і, звичайно, погано облаштованого спального місця.\nСколіоз виникає в результаті бокового викривлення хребта; він може бути частковий, або захоплювати весь хребет. При порушенні постави зміщується центр ваги тіла, порушується положення тіл хребців по відношенню один до одного. Це призводить до того, що м’язи плечового поясу і спини слабшають, внутрішні органи зміщуються, порушується дихання, кровоносні судини можуть обмежуватися, потік крові по ним сповільнюється, відбувається недостатнє насичення органів киснем. Лікарі виділяють три вікових періоди, коли розвивається сколіоз. Якщо він з’явився до 3 років, це не так небезпечно. Як правило, в цьому віці він проходить без усякого лікування, достатньо, щоб дитина багато рухався, спав у зручній ліжечку. Сколіоз, що розвивається у віці від 4 до 10 років, набагато більш небезпечний, оскільки він швидко прогресує в міру наближення до підліткового віку. Підлітковий ж сколіоз – найважчий. Він розвивається між 10 і 13 роками, тобто в період бурхливого зростання, коли кістковий скелет змінюється особливо швидко. Лікарі відзначають, що в 70% випадків сколіозом страждають дівчатка-підлітки.\nЯк дізнатися, чи є у вашої дитини проблеми з хребтом . Звичайно, якщо викривлення досить сильне, то вам не складе труднощів його помітити неозброєним оком. Якщо ж воно тільки починається, то Ви, навряд чи його роздивіться. Найпростіший спосіб – притулити дитини спиною до рівної стіни так, щоб п’яти, сідниці, лопатки і потилицю стосувалися вертикальній поверхні, і подивитися, яка відстань між попереком і дверима. У нормі воно не повинне перевищувати 1-2 см. Якщо ж проблеми очевидні, то дитини потрібно відвести до лікаря .\nБагатьох з цих проблем можна уникнути, поклавши на ліжко дитини якісний ортопедичний матрац. Який же матрац найкраще порекомендувати дітям?\nТрадиційно вважається, що дитина повинна спати на жорсткій поверхні. Але найчастіше батьки занадто стараються з жорсткістю дитячого ложа. укладаючи своє чадо мало не на голі дошки. Звичайно, у дитини не такі високі вимоги до комфорту, як у дорослих, але все-таки варто брати таку крайність?\n• В першу чергу матрац повинен бути безпружінний . т. к. тільки безпружінний матрац (ефект «тисячі пружин») може правильно розподілити тиск на різні частини тіла, створити м’яку анатомічну підтримку і оптимальний ортопедичний ефект\n• Стрибки дитини на безпружінний матраці, не приведуть до пошкодження вунтреннего блоку матраца, чого не скажеш про пружинному матраці (не залежно від типу пружинного блоку – «бонель» або «пакетка»), який дуже швидко може прийти в непридатність.\n• Якщо у дитини немає серйозних проблем зі здоров’ям, то можна вибрати матрац середньої або помірної жорсткості.\n• Чохол матраца повинен бути з натурального матеріалу, який не буде «парити» тіло і створювати статичне напруження (синтетичні тканини).\n• Відсутність в матраці металевих деталей, є величезним плюсом, тому будь метал, особливо в поєднанні з синтетичним чохлом, створює електростатичне напругу.\nчохол такого матраца повинен бути виготовлений з тканини, яка здійснює механізм терморегуляції – взимку, акуммулірует тепло на поверхні матраца, а влітку, випаровує надлишки вологи з тіла людини, залишаючи поверхню матраца сухою.\n«Зимова» поверхня повинна знаходитися на верхній частині чохла матрацу (ідеальний варіант мериносова вовна), а не cпрятана всередину чохла і при цьому маючи не зовсім видимим і зрозумілим складом (% вмісту вовни, тип вовни,% бавовняних волокон).\n• Деякі батьки, бажаючи забезпечити дитину всім найкращим, купують вироби з однієї кокосової койри. Це не найкращий вибір, оскільки, Для додання еластичності, кокосову койру армують, прорезінівают або латексіруют (придивіться до розрізу кокосової койри і ви помітите застиглі крапельки цього процесу). склади які використовуються при цьому в більшості випадків містять феноли та ЕТАНОЛ – не найкращі речовини для здоров’я людини, а особливо маленької дитини. Фенол не втрачає своєї токсичності впродовж тривалого періоду і простим провітрюванням матраца не обійтися. Великі фабрики з виробництва матраців давно відмовилися від кокосової койри і кінського волоса .\nДитячий матрац повинен бути помірною і комфортною жорсткості.\nПорадидитячий ортопедичний матрац, як вибрати матрац


В книгу рекордів Гіннеса потрапила дівчинка з Полтавщини | Бізнесобласть\nВ книгу рекордів Гіннеса потрапила дівчинка з Полтавщини\nДівчинка на ім’я Руслана з Кременчука потрапила в книгу рекордів Гіннеса\nДівчинка на ім’я Руслана з Кременчука потрапила в книгу рекордів Гіннеса. Ця 13-річна школярка вразила усіх своєю неймовірною гнучкістю. Її завданням було знаходячись в положенні гімнастичного містка, лускати повітряні кульки спиною. Нагадаємо, що попередній рекорд встановила німкеня Злата, яка за 1 хвилину луснула 8 штук повітряних кульок. Наша землячка РусланаКрутась за 1 хвилину луснула цілих 24 штуки повітряних кульок.\nРекорд був встановлений на одному з китайських телеканалів, куди були запрошені представники книги рекордів Гіннеса. В даний момент дівчинка тренується в цирковій студії, а починала сходження до своєї зіркової слави, як гімнастка. У соціальних мережах Руслана висловлює подяку тренеру і дуже щаслива, що знаходиться на сторінці книги рекордів Гіннеса. Звичайно, не всі люди розуміють такі рекорди. Навіщо лускати кульки спиною у позі гімнастичного містка?\nАле, кожен повинен розуміти, що дівчинка – це справжній талант. Нагадаємо, що в 11 років Руслана Крутась перемогла в конкурсі «Кременчук має талант». Вона вразила присутніх глядачів і суддів своєю пластичністю і акробатичними трюками. Тоді за 1-е місце вона отримала 3 тисячі гривень. Хай це не так вже і багато за таку сумлінну працю, але все одно, краще, ніж нічого.