рії капіталіс-тичні відносини привносились із Західної Європи і вже заселених районів США.\nТому дрібне, в тому числі домашнє, виробництво, стихій-но виникло на заході США, підприємства з ручною працею, що створювалися в першій половині XIX ст., Швидко механізірова-лись. У наймолодших штатах, де промисловість тільки за-народжувалася, навіть дрібні майстерні з кількома робітники не-рідко мали паровий двигун. Підстава міст на Заході ча-сто передувало систематичної колонізації.\nТаким чином, на нових заселених землях мануфактурна стадія в розвитку промисловості скорочувалася або усувалася зовсім. Традиційні стадії капіталістичної еволюції про-була в цьому регіоні ще в більш урізаному вигляді, ніж на Се-веро-Сході, де мануфактурний період був значно коро-\n179 че західно-європейського. Крім того, поглиблюється територій-ально поділ праці зумовлювало спеціалізацію Заходу головним чином на переробці харчових продуктів, лесомате-ріалів, виготовленні сільськогосподарської техніки. Завершення промислового перевороту на північному сході стало вихідним пунктом, передумовою і фундаментом для індустріалізації західних і південних штатів в наступний період.\nРозвиток сільського господарства. До початку 60-х рр. XIX ст. в сель-ському господарстві США було зайнято 60% населення, що свідок-ствовало про його найважливішу роль в економіці країни. Виробниц-ство продукції цієї галузі (за вартістю) за 1800--1860 рр. віз-росло в 6,7 рази (з 236 млн до 1578 млн дол.)\nВ результаті Війни за незалежність, скваттерство, ліберал-зації аграрного законодавства продаж урядом зем-ли на Заході безперервно зростала, досягнувши до 50-их рр. XIX ст. середовищ-нього рівня в 2 млн га. У господарський оборот постійно вво-сідали нові землі, що в умовах різкого дефіциту робочих рук стимулювало технічний прогрес в сільському господарстві. Ще в 1790 р Ньюболд сконструював чавунний плуг, який пізніше був вдосконалений. У 30-і рр. XIX ст. з'явилися сноповязал-ки, косарки. Важливе значення мало винахід жнивної ма-шини.\nЗростанню сільськогосподарського виробництва сприяли безперервне збільшення ємності внутрішнього ринку, розвиток нових видів транспорту, який зв'язав аграрні райони країни з індустріальними центрами. Зростання потреб в сель-скохозяйственних продукції з боку міського населення, харчової та легкої промисловості стимулювало швидке зростання товарності землеробства і тваринництва. Важливим наслідком третьому ринкової орієнтації виробників аграрного сектора було поглиблення галузевої спеціалізації регіонів країни, зародивши-шейся ще в колоніальний період. В районі інтенсивної коло-нізації (так званий Старий Північно-Захід), який ще з кінця XVIII ст. спеціалізувався на вирощуванні кукурудзи в поєднанні з екстенсивним тваринництвом (перш за все сві-ринництва), у міру вирубки лісів збільшувалися площі, від-водять під жито, ячмінь, овес. Посіви пшениці тут появи-лись тільки в другій чверті XIX ст. За 1840-1860-і рр. її про-ництво потроїлася. До 1860 р зазначений регіон став головним виробником пшениці, закріпивши за собою центральне місце\nв зерновому господарстві країни. Загальний обсяг виробництва зерно-вих в північно-західних штатах в 1840--1860-і рр. зріс в 2,9 рази.\nУ нових штатах Заходу почався розвиток високоінтенсивних-го тваринництва. З Англії були ввезені поліпшені поро-ди рогатої худоби, з Іспанії - довгошерсті вівці (мери-носи) і т.д. Успішний розвиток зернового виробництва і живіт-ринництва в зоні колонізації привело до необхідності перебудови аграрного сектора північно-східних штатів. Про-виробниками сільськогосподарських продуктів цього регіону, не котрі мали великими ділянками, не витримували конкурен-ції з колоністами Північно-Заходу, що поставляли дешеві ка-зняні зернові та м'ясні товари. Перебудова полягала в поступовому переході від екстенсивного господарства до інтенсив-ному з орієнтацією на виробництво молочної продукції, вирощування овочів, промислове садівництво. Сільське господарство Північного Сходу пристосовувалося до потреб швидко зростаючих індустріальних центрів. Розвиток залізничн-рожной транспортної мережі сприяло процесу галузевої спеціалізації цих районів США,\nВідбулися зрушення і в галузевій спеціалізації південних штатів. У колоніальну епоху вони були головними вироб-водіями тютюну, рису, індиго. До кінця XVIII в. тютюнові план-тації стали нерентабельні, оскільки хижацька експлуата-ція земель у Вірджинії викликала їх виснаження. В результаті Вой-ни за незалежність були втрачені англійські ринки рису. У той же час у міру розгортання промислової революції на європейському континенті і в самих США різко зріс попит на бавовну. Під впливом цього чинника в першій половині XIX ст. за рахунок освоєння нових територій Півдня і Південного Заходу в небачених масштабах розширювалися посівні площі під хло-пок, що перетворювалися на головний продукт спеціалізації цих штатів. Якщо в 1791 р вони давали лише 0,4% світового виробниц-ства бавовни-сирцю, то в 1831 р - 49,6%, а в 1860 р, - вже 66%. Основна маса американського бавовни поглиналася європейським, перш за все англійською, ринком. Після 1815 року почався ріст його внутрішнього споживання. До 1860 р четверта частина виробленого в країні бавовни перероблялася американськими підприємствами.\nТаким чином, в першій половині XIX ст. сільське господарство США досягло значних успіхів, що виражався в значній-тельном зростанні аграрної продукції, глибоких зрушеннях в газузі-вої структурі, докорінній зміні технічної бази. Воно бис-тро перебудовувалася відповідно до вимог індустріальних-ного сектора, міського населення, світового ринку. На шляху подальшого прогресу в сільському господарстві стояли протиріччя, зумовлені протилежними формами його організації е окремих районах країни. Якщо на Північному сході і північному Заході швидкими темпами розвивалося вільне фермерське хо-зяйство, то для південних штатів це був період розквіту планта-торской рабовласницької системи.\nДо 1860 р в США налічувалося 2044 тис. Фермерських господарств. Вже до 20-их рр. XIX ст. фермери стали основними виробника-ми аграрної продукції в країні. Переважна їх частина вела хо-зяйство на власній землі. Їх земельна забезпеченість (осо-бенно в зоні колонізації) була значно вищою, ніж в Євро-пе. В середині XIX ст. помітну роль стали грати орендарі. На Середньому Заході їх частка серед землевласників доходила до 20%. Господарства заможних селян, як правило, мали товарний характер. Саме в них активно використовувалася части-ного техніка, застосовувався найману працю. Ринок робочої сили для капіталістично організованого аграрного сектора форми-ровать за рахунок іммігрантів, а також разорявшихся фермерів.\nРозвиток аграрної економіки Півдня базувалося на масовому застосуванні праці рабів-негрів. Незважаючи на заборону їх ввезення (з 1808), підвищення на них цін (в кінці XVIII в. Раб коштував ме-неї 300 дол., Напередодні Громадянської війни - 1800 дол.), Чис-ленность рабів постійно росла. З кінця XVIII в. вона увеличи-лась майже в шість разів (з 750 тис. до 4,4 млн). Раби становили 12% населення США. Якщо 71,3% всіх рабовласників вико-вали в своїх господарствах не більше 10 рабів, то кількість планта-торів, що володіли сотнею і більш рабів, було вкрай мізерно -0,45% всіх рабовласників. Однак саме ця група представ-ляла економічну і політичну силу, визначала характер зв'язків з іншими штатами і світовим ринком. Плантаційне хо-зяйство, залишаючись рабовласницьким за своєю організаційною формою, перетворювалося, з одного боку, в постачальника сельскохо-зяйственного сировини, перш за все бавовни, для капіталістично розвивалася промисловості Півночі США і європейських го-Сударства, з іншого - в ринок збуту індустріальних товарів , перш за все іноземних. Таким чином, плантаційного рабів-ладельческая система до середини XIX ст. виявилася втягнутою в ор-\nбіту як світового капіталістичного господарства, так і в процес становлення промислового капіталізму в самих США.\nРозвиток торгівлі, грошової і кредитної систем. Примушує-ний переворот, прогрес в сільському господарстві, вдосконалять-вання транспортної мережі, створення принципово нових видів транспорту супроводжувалися швидким розвитком в першій полови-ні XIX ст. внутрішньої і зовнішньої торгівлі.\nЗа півстоліття значно збільшився обсяг зовнішньої торгівлі. Експорт зріс в 3,7 рази, імпорт - в 4 рази. З середини XIX в. в зв'язку з підйомом в сільському господарстві почалося інтенсивне зростання експорту. За десятиліття, 1850-1860-і рр. він збільшився в 2,3 рази. В експорті країни переважало сільськогосподарську сировину (хло-пок, шерсть, шкіра) і продовольство; готові вироби становили 12% експорту. Частка бавовни в експорті дорівнювала в 1860-і рр. 57%. З 1816 по 1860 року вартість вивезення зернових зросла більш ніж в три рази, м'ясних продуктів - в 10 разів. До половини американ-ського експорту припадало на Англію, що була головним по-купатель бавовни, а з середини XIX ст. - і продовольства. До-ходи від експорту сільськогосподарської продукції забезпечували валютні надходження, необхідні для промислового імпортування-та. У зазначений період ще зберігалася залежність американ-ської індустрії і споживчого ринку (особливо південних шта-тів) від ввезення іноземних, в першу чергу англійських, машин, обладнання, промислових товарів, виробництво яких ще не було налагоджено в США.\nГрошова система США після Війни за незалежність також зазнавала змін. У колоніальній Америці масштаб цін вимірювався в англійських фунтах, хоча основною грошовою едини-цей у зверненні був іспанський долар. Після війни в 1792 р Законом про карбування монет була введена десяткова монетна сис-тема. Заміна старого британського масштабу цін було одним з найважливіших нововведень, скоєних «батьками-засновниками» Америки. Незважаючи на явне зручність користування подібною сі-стемой, населення країни опиралася цьому нововведенню. Поет-му перехід до нової грошової десятковій системі в повній мірі був здійснений тільки після Громадянської війни. У відпо-відно до Закону про карбування монет був встановлений біметаллічес-кий стандарт, головним недоліком якого було коливання ринкових цін золота і срібла. Революційний конгрес, створений в ході війни за незави-ності, з метою фінансового забезпечення армії ввів податки. Збір податків було важко через брак твердої валюти. Поет-му новий уряд стало випускати боргові зобов'язання. Окремі штати для підтримки своїх ополчень діяли подібним же чином. Участь окремих штатів в грошовому обігу та кредитуванні було відмінною рисою раз-витку американської банківської системи. Децентралізація Еміс-Сіон справи призвела до різкого розширення випуску паперових грошей, дезорганізовувати економіку щойно створених З'єднання-наних Штатів. З метою створення установи, здатного ре-гуліровать випуск грошей, Континентальний конгрес в 1781 р видав чартер (документ на право ведення банківських операцій) Банку Північної Америки (Філадельфія). У 1784 р були органі-зовано Банк Нью-Йорка і Банк Массачусетса. Помітним подію-ством стало надання 20-річного чартеру банку Сполучений-них Штатів в 1791 р Цьому значною мірою сприяв пер-вий міністр фінансів США А. Гамільтон. Створення банку викликало серйозні і тривалі суперечки про компетенцію фе-дерального уряду і влади штатів в області банківської діяльності. Захисники банку вказували на необхідність цього інституту, посилаючись на Конституцію США, де говорилося про те, що конгрес має право на чеканку монет і визначення їх па-авторитету до золота і іноземним монетам, а отже, на встановлення контролю за емісією грошей.\nБанк Сполучених Штатів виконував багато функцій.Найважливіше-шей з них було регулювання кількості грошей в звертання-ванні, тобто захист економіки від інфляції. Створене за прикладом Англійського банку, ця установа була першим зразком зако-нодательного контролю за банківською діяльністю. З статуту Англійського банку запозичувався пункт про заборону на торгівлю товарами, вводилися обмеження на кредитування виробниц-дарських секторів, практика надання регулярних звітів про стан банку державній посадовій особі, встановлюється-валися ліміти, що визначали кількість землі, інших об'єктів оренди, товарів, майна, які міг придбати або викорис-товувати банк, а також гранична сума боргів (вона не повинна була перевищувати капітал банку з урахуванням кредиту на вклади) і т.д.\nОскільки Банк Сполучених Штатів був хранителем фон-дів федерального уряду, він міг пред'являти банкноти банку-емітенту (здійснює емісію) для розміну на зо-лото і срібло. Виконуючи цю функцію, банк виступав в ролі центрального банку, що регулює кількість грошей в звертання-ванні, що не відповідало інтересам осіб, які виступали за розширення грошової маси. Перший банк США успішно розширював діяльність і 1811 року (термін закінчення дії чар-тера) здійснював операції на території всієї країни, відкривши відділення в усіх великих портових містах, надавав кре-Діти, виробляв контроль за функціонуванням банківської системи. З припиненням його діяльності число банків в шта-тах стало швидко рости.\nБанки штатів надавали кредити, що випускаються ними день-ги (банкноти, депозити) значно збільшували сукупна пропозиція грошей в країні, проте їхня купівельна спроможність падала. У зв'язку з цим, а також з потребами військового време-ні (англо-американські війни) в 1816 р другої Банк Сполучений-них Штатів отримав чартер. Він виконував ті ж функції, що і перший, але керування їм було недостатньо ефективно. Кро-ме того, банк став втручатися в політику. В результаті прези-дент Джексон наклав вето на законопроект, який міг би продовжити повноваження банку після закінчення 20 років. Опозиція на-нальних банку була настільки велика, що влада штату Мері-ленд встановили податок на операції відділення банку, змусивши його припинити діяльність. Верховний суд при розгляді цієї справи визнав податок незаконним. Слідом за припиненням діяль-ності другого Банку Сполучених Штатів знову різко увеличи-лось кількість банків в окремих штатах. Якщо до 1800 року було відкрито 29 банків, то в 1820 їх налічувалося 300, 1836 р -500, 1860 г. - 1 601.\nТаким чином, формування кредитної системи США в пер-виття половині XIX ст. відрізнялося протистоянням прихильників централізації банківської справи та їх опонентами. У реальному банківській практиці це виражалося в розширенні діяльності згідно-ти банків окремих штатів.\nШвидкий економічний розвиток США в першій половині XIX ст. супроводжувалося зростанням протиріч між північними і південними штатами. Центральною проблемою залишалося рабство. Жителі півдня виступали за його збереження, перенесення рабовласницької системи на землі Заходу, сіверяни виступали за фермерський шлях розвитку цих земель. Плантатори Півдня проявляли інтерес до фритредерству - свобод-ної торгівлі, що полегшувало вивезення за кордон бавовни і ввезення про-промислових товарів. Індустріальний Північ наполягав на зах-ті внутрішнього ринку високими ввізними митами.\nЦі протиріччя вилилися в громадянську війну 1861-1865 рр. між Північчю і Півднем. Війна закінчилася перемогою Півночі. Було скасовано рабство, прийнятий Закон про гомстедах - земельних Наді-лах, проведена реконструкція господарства південних штатів.\nГромадянська війна розчистила шлях для швидкого розвитку капіталізму в усіх сферах економіки, зберігши при цьому цілісність країни.\n5.4. «Революційна модель» промислового розвитку.\nПередумови промислового перевороту. Передумови примушує-ленного перевороту в Японії складалися в ході буржуазних ре-форм, що проводяться урядом країни в 60-70-і рр. XIX ст.\nРанні форми капіталістичних відносин і умови для їх подальшого розвитку зароджувалися в процесі розкладання ФЕО-дального ладу з другої половини XVII ст. До середини XIX в. монополія феодальної власності на землю була підірвана. Про це свідчив той факт, що / 3 всієї оброблюваної землі виявилася в руках так званих нових поміщиків - ро-стовщіков, міських торговців, розбагатілих селян, саму-раїв-землевласників. Формування ринку землі відбувалося всупереч існуючому законодавству. Відповідно до законів, особи, які взяли в заклад селянські наділи, позбавлялися на них прав; купівля-продаж землі заборонялася (крім цілинного і при-належних самураям). Однак значна частина селян-ства змушена була закладати, продавати або просто кидати землю, не витримуючи тягаря оброчних і податкових платежів (їх загальний розмір досягав 70% врожаю). Число безземельних селян зростала в результаті заборони дробити дрібні держа-ня при спадкуванні. Обезземелення селянства створювало певні умови для формування ринку робочої сили. Цей процес стримувався тим, що селяни не мали прав на вільне пересування по території країни і зміну виду де-ності.\nАграрне виробництво було головною галуззю економіки Японії, але воно поступово стало втрачати свій чисто натурал-ний характер. До середини XIX в. оброк і інші види платежів стягувалися в натурально-грошовій формі. У зв'язку з цим кресть-янське господарства втягувалися в товарно-грошові відносини.\nБагато господарств «нових поміщиків», князів (особливо в південно-західних провінціях) орієнтувалися на ринок, переходячи від виробництва монокультури - рису - до вирощування бавовни і виробленні шовку-сирцю, оскільки зростав попит промисло-вості на ці види сировини. У країні при стабільному зборі зерна розширювалися площі під посівами технічних культур. Ці зрушення в структурі сільськогосподарського виробництва свиде-тельствовать про зростання його товарності.\nРозкладання японського феодалізму виражалося в появі мануфактури. За першу половину XIX ст. була створена 181 нова мануфактура (в XVII ст. - 33 мануфактури, в XVIII в. - 90). У ма-нуфактурном виробництві використовувалися деякі технічні фо-кі удосконалення, зокрема сила води. Технічні новинки застосовувалися в гірничій справі і виплавці металів. Зростання мануфактур і занепад цехового ремесла особливо яскраво проявилися в прядильно - ткацькому виробництві. Централізована мануфактура переважала в ткацькому справі, в прядильно виробництві -рассеянная мануфактура. Мануфактури з'явилися в цукровому, гірничорудному, металообробне, фарфоро-фаянсової, гон-Чарні виробництвах. Велика частина мануфактур, в основному виробляють озброєння, належала великим феодалам і державі. На казенних мануфактурах застосовувався працю селян-втікачів. Деякі феодали будували великі промислові підприємства європейського типу. У князівстві Сацума були текстильна фабрика, заводи з виробництва цукру, сірчаної кис-лоти (1853), перша в країні судноверф для будівництва воєн-них кораблів (1854). Однак ці поодинокі приклади можна рас-розглядати як початок промислового перевороту.\nЗростання товарності аграрного виробництва, розвиток мануфактур створювали умови для розширення товарних ринків. До середини XIX в. такі міста, як Осака, Нагасакі, Фусімі, Нагоя і дру-Гії, перетворилися у великі торгові центри. Поступово йшло формування загальнояпонського ринку з центром в Осаці.\nРинок капіталів до середини XIX ст. ще не склався, хоча і з'явилися додаткові джерела накопичення капіталу (по- повз оброчних платежів, торгового прибутку, лихварського відсотка) - прибуток, одержуваний за рахунок підприємницької діяльності держави, великих феодалів і «нових помещи-ков». Основна маса торговців і лихварів, які мали значними коштами, вважала за краще займатися традицион-ним, менш ризикованою справою - операціями на рисової бір-же, спекулятивними земельними оборудками, нелегальної скупкою землі. Тому капітали осідали в сфері обігу. Кредитні операції здійснювалися старими торгово-ростовщическими будинками або окремими лихварями. Як правило, позики ви-давалися під заставу землі або товарів.\nТаким чином, в Японії до середини XIX ст. склалися визна-поділені передумови для формування капіталістичного господарства. Однак за рівнем економічного розвитку вона відстій-вала від європейських держав і США. Токугавского феодальний режим, довгострокова закритість країни, політична раз-дроблення, яка гальмувала формування всеяпонського ринку (товарів, капіталів, землі, робочої сили), стримували станов-ня капіталістичного устрою.\nВажливим фактором, що прискорив розкладання феодальних і розвиток капіталістичних відносин, стало насильницьке відкриття Японії для зовнішнього світу. У 1853 р до японських бере-гам прибула потужна ескадра під проводом комодора Перрі, що доставила уряду країни послання президента США з пропозицією встановити торговельні відносини між двома державами. У 1854 р військова експедиція повернулася, змусивши японців підписати перший нерівноправний договір, який відкривав для американців порти Симода і Хакодате. У 1858 р США силою зброї змусили японський уряд підписати новий договір, який носив явно дискримінаційний характер. Він. передбачав відкриття для торгівлі між двома країнами ряду нових портів, обмеження вивізних мит до 5%, в той час як мита на ввезені в США товари встановлювалися в розмірі від 5 до 35%, дотримання принципу найбільшого благо-пріятствованія, встановлення екстериторіальності американців в цивільних і кримінальних справах та ін. Подібні договори Японія була змушена підписати з Англією, Францією, Гол-Ланд.\nВключення Японії силовим шляхом в систему світового капі-талістіческого ринку зробило суперечливе вплив на її\nекономічний розвиток. Високий рівень попиту на світовому ринку на японські сільськогосподарські товари в зв'язку з їх відносною дешевизною сприяв зростанню товарності аграр-ного виробництва, прискоренню процесу розшарування села, зна-ве зміцненню економічних позицій поміщиків, багатих селян, торговців, лихварів. Їх діяльність під-розриву монопольне становище старих торгових гільдій, созда-вая тим самим більш вільні умови для розвитку торгівлі.\nПеред промисловцями відкрилися широкі можливості для придбання зарубіжних машин і устаткування. З 1860 р обороти зовнішньої торгівлі швидко зростали. В експорті на пер-вом місці стояв вивезення шовку (від 50 до 60% вартості всього екс-порту), потім йшли чай, мідь, риба та інші морські продукти. Японські виробники бавовни отримали можливість виходу на світовий ринок через скорочення його експорту з США, де йшла громадянська війна. В імпорті переважали тканини та пряжа, вво-зілось зброю, суду, промислове обладнання.\nУ промисловості розгорнулося будівництво підприємств, що базувалися на європейській техніці. За 1854--1867 рр. тільки в легкій промисловості було побудовано 111 нових підпри-ємств. У цей період закладалася основа для розвитку важкої промисловості. У 1868 р в країні було 53 підприємства, які випускали машинобудівну продукцію, інструменти, металовироби, зброю.\nПоряд з державними та клановими створювалися приватно-капіталістичні мануфактури (в основному шелкомотальние та винокурні). Після зняття заборони на будівництво великих суден (в 1853) в десяти князівствах були споруджені верфі. За 1853--1867 рр. на них було побудовано більше 50 кораблів, а на вер-фях бакуфу (уряду сьогуна) - 44. У 1856 р був спущений на воду перший в Японії пароплав.\nВсе це свідчило про початок промислового переворо-ту.Однак в умовах феодального режиму фабрична система розвивалася повільно. Ввезення в Японію іноземних промисло-вих товарів приводив до розорення домашньої промисловості і міського ремесла. Розорилися дрібні товаропроізводіте-ли поповнювали ринок робочої сили для розвивалося мануфак-турне і фабричного виробництва. Отже, зовнішній фак-тор - насильницьке залучення країни в світову торгівлю -ускорял процеси формування капіталістичного господарства. Разом з тим зовнішня торгівля ставала фактором, Дезор-ганізующім економіку. Масовий експорт сільськогосподарської продукції викликав підвищення цін на неї на внутрішньому рин-ке. Подорожчання сировини поставило в скрутне становище провідні галузі промисловості - бавовняну і йшов-коткацкую. На споживчому ринку через зростання цін на продо-вольство склалася вкрай гостра ситуація.\nНакопичення капіталів в країні було утруднено спекуляцією на золоті і сріблі, нееквівалентним обміном. Для іноземних компаній і приватних осіб все більш прибутковим ставали опе-рації з обміну срібла на золото з вивезенням останнього, по-кільки курс срібла по відношенню до золота в Японії .Був в три рази вище, ніж на світовому ринку. Масовий витік золота під-розриву фінансову систему держави та сприяла підвищена-шенням цін на внутрішньому ринку. Пасивний баланс зовнішньої торгівлі відбивав її нееквівалентний характер: части-ного продукція вивозилася за цінами нижче світових, а вво-зімие промислові товари через високі мита реалізови-валися за вищими цінами.\nВ умовах економічної кризи, краху державних фінансів, загрози іноземного поневолення в Японії виник-ло потужне антііностранное рух, спостерігалося зростання антиПРО-рі виступів, в яких брали участь са-мі широкі верстви населення. Об'єднані сили опозиції (представники самурайських князівств Тесю, Сацума і ін., Круп-ний торгової буржуазії), які прагнули до модернізації суще-ствовать феодального режиму, вчинили урядовий переворот, який отримав назву «революції Мейдзі» (1867--1868). В результаті відбулося повалення сьогуна і була реставрована реальна влада імператора. Знову сформований АБСОЛЮТИСТ-ське уряд на чолі з імператором Мацухіто (1868--1911), поставивши перед нацією завдання наздогнати і перевершити Захід в еко-номічного і військовому відношенні, приступило до проведення реформ в політичній сфері, економіці, освіті.\nВ ході цих реформ створювалися передумови, необхідні для становлення капіталістичної системи. Уряд Япо-нії, вставши на шлях перетворень, виявилося в скрутному положе-нии. Рішення завдання якнайшвидшої індустріалізації країни тре-бовало ліквідації феодальних форм управління і хозяйствова-ня. Поряд з цим уряд прагнув зберегти\nстановище старих феодальних кіл - князів і самураїв, а так-же представників торгово-лихварської буржуазії. Тому все що проводилися державою реформи носили двоїстий характер, проводилися поступово; в процесі їх реалізації фе-одальние елементи не піддалися негайної і повної лом-ке, а пристосовувалися, убудовувалися в нові механізми управ-ління і господарювання.\nОдночасно проводилися політичні перетворення, а саме: ліквідація князівств, становлення нової системи го-жавного управління, уніфікація законів і судопроізвод-ства, створення регулярної армії. Вони були спрямовані на фор-мування централізованої держави, що було реша-ющим фактором перетворення Японії в могутню світову державу. Одним з перших законодавчих актів нового прави-тва став указ 1869 р зобов'язав феодалів передавати свої володіння імператорові. При цьому законодавці звернулися до исто-річеская минулого країни - кодексу Тайхоре (VIII ст.), Соглас-но з яким земля була надбанням імператора. Реформа встановлювала порядок наділення імператором населення землею.\nЗемля формально, без викупу закріплювалася на правах приватної власності за тим, хто нею фактично розпоряджався. Кресть-яне, спадкові власники земельних наділів, перетворювалися в власників. «Нові поміщики» в результаті реформи лега-лізованних свої права на одну третину орної землі країни, кото-раю з середини XIX ст. перебувала в їх руках всупереч істота-вавшего законам. Великим землевласником став імператор.\nУ 1873 р було введено поземельний податок, який був основним джерелом державного доходу, а отже, фінансовим-вої базою проведених урядом реформ. Податок поширенням рюється на всіх землевласників і стягувався у грошовій формі центральним урядом. Його розмір (включаючи місцеві на-логи) становив близько 50% зібраного врожаю, що приблизний-но дорівнювало величиною земельної ренти, одержуваної до рефор-ми феодалами. Поземельний податок, таким чином, був викуп, який платили нові власники землі государ-ству, яке 40% доходу витрачало на виплату довічних пенсій самураям.\nОстаточна ліквідація князівств сталася в 1871 р з утворенням префектур на чолі з префектами замість раніше су-ществовать спадкових губернаторів.\n191 Князям і самураям вищих рангів, позбавленим володінь і феодальних привілеїв, держава гарантувала високі пен-сії, надання пільг під час вступу на державну службу. При проведенні військової реформи в 1872 р була створена регулярна армія на основі загальної військової повинності. Са-Мура всіх рангів надавали право на вільний вибір виду діяльності, отримання державних пенсій, 50% -ву знижки для всіх-ку при покупці казенної землі.\nПоруч указів уряд встановив певні гаран-тії свободи особистості для всіх громадян держави. Декретами 1870, 1871 рр. унифицировались закони і судочинство, встановлювалося рівність всіх підданих імператора перед за-коном, знищувалася станова дискримінація. Наступні укази про свободу вибору професії для всіх станів, право вільного пересування по країні означали ліквідацію ФЕО-далекої залежності.\nУ 1868 р приймається указ про скасування цехів, гільдій, клан-вих монополій, в 1871 рр. був дозволений вільний вибір сель-скохозяйственних культур для посіву, в 1872 р приймається указ про вільну торгівлю рисом та іншими сільськогосподарськими продуктами.\nПодолання політичної роздробленості дозволило устра-нить все внутрішні митниці, ввести єдину грошову систему. З 1870 р почалося карбування золотої та срібної монет - ієни, що дорівнює за вагою і пробою долара США, натомість безлічі грошово-них знаків, які перебували в обігу. Таким чином, форми-ровать умови для утворення єдиної всеяпонського ринку, економічного об'єднання країни.\nЕкономічні реформи (аграрна, банківська) були направ-лені на прискорення первісного нагромадження капіталу, ство-ня нових суспільно-економічних структур. В ході аграрної реформи 1872--1873 рр. було остаточно ліквідовано ФЕО-віддалене землеволодіння, сформувалася верства нових власних-ков землі.\nВ результаті аграрної реформи були створені передумови для становлення капіталістичних форм сільськогосподарського про-ництва: узаконені приватна власність на землю, свобода її купівлі-продажу, іпотека. Однак реформа поставила різні групи землевласників в нерівні стартові умови для вхожий-дення в ринкову економіку. Основна маса власників землі - селяни - була позбавлена такої можливості. Вони поті-рялі значна кількість землі. Частина общинної землі (луки, ліси, пасовища) перейшла до імператора. Орендовані або закладені селянами до реформи землі відійшли до «новим поміщикам». В результаті їх більша частина виявилася власника-ми дрібних ділянок землі; в свою чергу, малоземелля винуж-дало орендувати землю. Оскільки близько половини доходу, напів-чаєм в селянському господарстві, вилучалася в формі поземелля-ного податку, то пошук коштів для орендної плати змусив хліборобів закладати землю, звертатися до лихварів.\nСтавши власниками землі, незважаючи на всі труднощі, крес-Тьян не бажали розлучатися зі своїми господарствами. Це Обст-ятельство, по-перше, було однією з причин аграрного перенала-селища, викликав постійне зростання орендної плати; по-дру-яких, стримувало процес формування ринку праці. В умовах зростаючої орендної плати, недостатньої кількості вільної робочої сили великим землевласникам було вигідніше здавати землю в оренду, ніж організовувати господарства по капіталістів-зації зразком. Збереження напівфеодальних відносин в де-ревне, коли основна маса власників землі була винуж-дена звертатися до дореформений способам господарювання, послаблювало стимули для капіталістичної організації помещи-чийого господарства, надавало процесам формування предпос-лок індустріалізації країни певні особливості.\nРинок праці в цей період поповнювався головним чином за рахунок хліборобів, тимчасово залишали своє господарство і змушений-них вдаватися до побічного заробітку. На ринку праці преобла-дали пропозиції з боку тимчасових некваліфікованих робітників з селян-заробітчан. Причому більшу їх частину з-представляли жінки і підлітки. Відчувався гострий дефіцит ква-ліфікованих кадрів, постійних робочих. Відому роль у формуванні ринку праці грали розорення ремісників і деклассирование нижчих шарів самурайства. Заборона моно-польний цехів, конкуренція іноземних товарів приводили до зубожіння і розорення ремісників. Однак основна їх частина не ставала найманими робітниками, а пристосовувалася до нових умов, зберігаючи старий «цехової дух».\nІнститут самураїв, що виник ще в XII в., В ході буржуазія-них перетворень вбудовувався в нову систему господарювання. Самураї з їх яскраво вираженим національним честолюбством, постійним прагненням поставити Японію попереду інших го-Сударства, величезним впливом серед пересічних японців зіграли велику роль в становленні японського капіталізму. Стан самураїв становило 5-6% населення країни. Майнове по-ложення самурайського стану відрізнявся, доходи коливалися від 1,8 до 10 тис. Коку рису, рівень життя у деяких був нижче, ніж у селян. Процес розкладання цього стану почався за-довго до краху Токугавского режиму.\nОсобливо важким ударом для самураїв стала заміна пожіз-наних пенсій одноразовим посібником. У зв'язку з цим усім категоріям самурайства довелося винести на ринок свою елі-тарну вишкіл, зайнятися невійськовими видами діяльності. Це був перший резерв найманої робочої сили - досить грамот-ної і честолюбної.\nСамураї вищих рангів, отримавши значні кошти, ста-новілісь великими землевласниками, організаторами примушує-ленного виробництва, засновниками банків і т.п., тобто частиною нової промислової і банківської еліт. Частина самураїв соста-вила середня ланка управлінського апарату. Нарешті, Незнач-які самураї надходили на державну службу, працювали за наймом вчителями, лікарями і т.д. Але багато низькі самураї вос-прийняли капіталізацію пенсій як удар по становим привілей-гіям і не змогли знайти собі гідного застосування в новому го-сударство. Розмір отриманої компенсації не дозволяв зайняти-ся підприємницькою діяльністю або перетворитися в рантьє, змушував їх ставати найманими робітниками. Самураї брали участь в будівництві зразкових державних підприємств, виконуючи свій «борг» перед імператором, потім отримували на них роботу в якості управлінців або квалифиц-рова робочих\nПроцес формування ринку капіталу відбувався при усі-ленній державну підтримку.Торгово-лихварський бур-жуазія воліла високі гарантовані прибутки в сфері обігу, не ризикуючи вкладати гроші в промисловість.\nТому уряд був змушений взяти на себе реше-ня завдань первісного нагромадження капіталу. З цією метою в 1876 р був переглянутий порядок справляння поземельного подат-га, що сприяло збільшенню його частки в доходної частини го-жавного бюджету до 70%. Держава таким шляхом напів-чило необхідні кошти для надання сприяння розвитку промисловості і транспорту. В цьому ж році уряд в примусовому порядку змусило князів і самураїв капитали-зировать пенсії, замінивши їх одноразової державної компенсацією в розмірі 5--14-річної суми пенсії. Посібник виплачувалося урядом частково готівкою, частково облігаціями державної позики з розрахунку 5% річних в за-лежно від розміру пенсії. Величезні кошти, по-лучанин від державної скарбниці колишніми князями і саму-раямі вищих рангів, ставали найважливішим джерелом фор-мування ринку капіталів. З метою зосередження капіталів, необхідних для фінансування комерційних підприємств, уряд в 1872 р початок банківську реформу. Першим кроком було установа «національних банків».\nФормування нової системи управління державою, по-требности будівництва промислових підприємств, створення нових видів транспорту, організація банків вимагали високо-кваліфікованих кадрів. З 1872 почалося проведення рефор-ми в галузі освіти, вводилося обов'язкове початкове об-разование для всіх верств населення. Було створено вісім універ-сітетскіх округів. У кожному з них засновувалися 210 початкових шкіл, в свою чергу округ ділився на райони (32), в кожному з них організовувалися середні школи.\nРозвиток аграрної економіки. Зміни в соціально-еконо-номічному ладі призвели до зрушень в сільському господарстві, які виражалися в розширенні посівних площ, підвищення уро-жайності основних культур, збільшення обсягів аграрного про-ництва, зростання його товарності. За 15 років, що минули після пе-реворот Мейдзі, посівні площі розширилися на 9%, в той час як за попередні 150 років вони залишалися неизмен-ними. Застосування з 1887 р фосфорних добрив сприяє-валі підвищенню врожайності сільськогосподарських культур. Постійно зростаючий попит з боку текстильних фабрик, са-Харне заводів сприяв зростанню бавовництва, шовківництва, розширення плантацій цукрової тростини. Походили з-трансформаційних змін в структурі сільськогосподарського виробництва. Внут-ренній ринок країни не був захищений митними тарифами від конкуренції іноземних сільськогосподарських товарів. У зв'язку з цим японська промисловість стала орієнтувати-ся на переробку більш дешевої сировини, перш за все індій-ського бавовни, що викликало скорочення посівів бавовнику, са харного очерету, індиго, але наростало виробництво чаю, йшов-ка-сирцю, рису, які користувалися широким попитом на світовому ринку. За 1868--1882 рр. експорт чаю, шовку-сирцю збільшився в два рази.\nСтимулюючий вплив на аграрний сектор економіки справила інфляційна політика уряду. Знецінення бу-мажной грошей в 1877--1880 рр. викликало двократне збільшення цін на рис, стабілізувати становище селянських господарств. Незважаючи на малі масштаби виробництва, фермери, обрабат-вавшие три і більше гектарів землі, отримували більший дохід, ніж міські робочі. Тому у японських селян було відсутнє бажання перебратися в місто. Найбільший виграш від аграрної реформи і підвищення цін на сільськогосподарську продукцію отрималипоміщики. Закріпивши за собою земельну власність, звільнившись від обов'язку віддавати частину врожаю крупному феодалу, вони отримували значні доходи. В умовах аграр-ного перенаселення, малоземелля селян поміщики встанов-вали високу орендну плату (вище, ніж в Англії, в 7 разів, в Гер-манії - в 3,5 рази). Стягуючи орендну плату в натуральній фор-ме, що становила від 25 до 80% врожаю рисових плантацій, вони займалися продажем рису, що ставало вельми вигідним бізнесом. Поряд з цим поміщики вкладали отримані середовищ-ства в будівництво підприємств з переробки сільськогоспо-ного сировини. Таким чином, перелив капіталу з сільського господарства в промисловість здійснювався не тільки государ-ством шляхом справляння поземельногоподатку, але і приватними чи-цями, що прагнули до отримання максимального прибутку на вло-ваний капітал.\nЗ початку 1880-х рр. через відмову уряду від інфляційного-ної політики, відновлення колишнього курсу ієни ціни на сель-скохозяйственних продукцію почали падати. Ця обставина поряд з підвищенням поземельного і місцевих податків викликало стрімке падіння прибутковості селянських господарств. Сплата податків для багатьох селян ставала непосильною зобов'язане-стю. Тільки за період 1883-1885 рр. 212 тис. Селян за борги позбулися землі. Розорялися в основному дрібні господарства. Од-ночасно відбувалося розорення кустарів-селян. Таким чином, стабілізація грошового обігу з'явилася важливою ланкою в позбавленні селянства землі та інших засобів виробниц-ства, формуванні ринку праці.\nБільшість зігнаних з землі селян було змушене орендувати землі у поміщиків. Якщо в 1873 р орендована кре-стьянамі земля становила 31% всієї орної земельної площа-ді, то до 1892 року вона досягала 40% (для рисових полів - 45%). Положення більшої частини селянських господарств було вкрай нестійким. Середній розмір земельної ділянки, находівше-гося у власності селян, становив один гектар. Причому 70% селян володіли менш ніж одним гектаром землі. Поземелля-ний податок становив 50% валового доходу, отриманого в кресть-янських господарстві, сплата його диктувала необхідність продавати врожай за низькими цінами, оскільки у більшості селян не було можливості притримувати продукцію, очікуючи вигод-ної кон'юнктури. У селянських господарствах залишалася незна-ве частина отриманого доходу, що не дозволяло застосовувати нову агротехніку, землеробські знаряддя, вносити зміни в організацію господарської діяльності. Техніка і агротех-нические прийоми залишалися середньовічними, переважала ручна праця. Основними культурами були рис, ячмінь, соєві боби. Малоземелля обумовлювало інтенсивне використання землі. Зазвичай між рядами ячменю сіяли соєві боби; прибравши їх уро-жай, поля удобрювали, заливали водою, потім сіяли рис.\nВ умовах аграрного перенаселення здача землі в оренду була вкрай вигідна. Багато підприємців прагнули частина сво-їх доходів вкласти в землю для подальшої здачі її в оренду. Однак перелив капіталів не вносив істотних змін в розвиток аграрної економіки.\nОсновні етапи і особливості промислового перевороту. Вирішуючи задачу перетворення Японії в найкоротші терміни в мощ-ву військово-індустріальну державу, новий уряд, з од-ної сторони, широко використовувало західно-європейський та сівбі-роамеріканскій досвід, а з іншого - враховувало національні осо-сті, конкурентну господарську ситуацію в країні.\nУ цей період ще не завершилася мануфактурна стадія в розвитку промисловості. Становлення великої промислово-сті потребувало значних інвестицій, можливості для яких були лише у привілейованих торгових домів Мі-Цуї, Воно, Симада і деяких інших. Представники торгово-лихварського капіталу, колишні при сьогуна і князів відкуп-ками, скарбника, кредиторами, і при новій владі припускає-читали більше вигідні кредитні операції, надаючи позики уряду, дуже неохоче вкладали капітал у виробництво-ственную сферу.\nУ цих умовах уряд був змушений вдатися до прямого втручання в економіку, насамперед у формі дер-жавного підприємництва. Його основою стали військові підприємства, що належали раніше сегуну і окремим кня-зьям. Уряд розвернуло будівництво великих промисло-лених об'єктів, залучаючи з-за кордону саму передову техніку, технологію, капітал, фахівців. Споруджуються «про-разцовие» фабрики, заводи, верфі, гірські копальні, залізничн-рожніх і телеграфні лінії повинні були створити потужний по-енно-індустріальний потенціал, забезпечити приплив коштів до державного бюджету, послужити еталоном капіталістичної організації виробництва для зароджувалася національної про-мислення буржуазії.\nДля управління державним господарством в 1870 р був спів-буд Департамент промисловості, який виконував також функції інноваційного центру, чим сприяв впровадженню досяг-ний західної науки і техніки в промисловість. Держава взяла на себе основні витрати по організації технічно складність них і нових виробництв. Це давало можливість підвищити кон-ності товарів, збільшити їх експорт, виробляти продукцію, що ввозиться раніше з-за кордону, що забезпечувало збіль-ліченіе.валютних резервів уряду.\nРозвиток промисловості в значній мірі було свя-зано з військово-стратегічними завданнями, модернізацією армії і флоту. Тому військові галузі, пов'язані з ними виробниц-ства були пріоритетними, саме в них впроваджувалися досягнення науково-технічного прогресу. Держава споруджувала військові арсенали - комбінати з виготовлення зброї, найбільш круп-ні з них знаходилися в Токіо і Осаці. Будівництво нових верфей і модернізація старих прискорили розвиток суднобудування. Для забезпечення військово-промислового комплексу сировиною і паливом реконструювалися і розширювалися гірські підпри-ку. На них працювали іноземні інженери, використовувалася передова техніка.\nДержава надавало великого значення розвитку текстиль-ної промисловості. Будувалися прядильні фабрики оснащені-лись новітньої англійської технікою. Шелкомотальние фабрики споруджувалися за передовими французькою та італійською зразкам.\nСтворювалися підприємства з виробництва сукна, не виготовляються-шегося раніше. Поряд з цим уряд організував цемент-ні, цегляні, скляні, цукрові, миловарні та інші заводи. Особливу увагу воно приділяло розвитку нових видів транспорту і сучасних засобів зв'язку, які сприяли зниженню вартості транспортних перевезень, розширення внут-рішнього ринку, економічного об'єднання країни. Правитель-ство намагалося залучити приватний капітал до будівництва залоз-них доріг. Для цих цілей була організована компанія, акціоні-рам якої держава гарантувала 7% щорічних прибутків. Однак вона розпалася, не встигнувши приступити до роботи, так як не вдалося зібрати і половину необхідної суми. Державі при-йшлося звернутися до англійського займу. З його допомогою в 1872 році була прокладена перша залізниця Токіо --Іокогама протя-женностью 28,8 км. У тому ж році за допомогою англійських спеці-АЛИСТА була проведена перша телеграфна лінія.\nДо початку 1880-х рр. власність держави досягла зна-чанням значних масштабів. Йому належало п'ять суднобудівних верфей, п'ять військових арсеналів, 10 рудників, 52 фабрики, 51 тор-говий корабель, 100 км залізниць, телеграфна система.\nДержавне підприємництво виступало у формі пра-рі замовлень приватним підприємствам. Широко практи-кувалися видача субсидій, надання податкових пільг, пе-редача виробничих фондів на безоплатній основі визна-поділеній колі підприємців, як правило були кредиторами уряду. Подібна практика вплинула на раз-витие текстильної промисловості, суднобудування і судноплавства. Державне втручання не обмежувалося примушує-ленній сферою. Уряд активно проводило операції на світовому ринку, збуваючи чай, рис, шовк, закуповуючи на виручені кошти промислове обладнання та сировину, які Продава-лись японськими фабрикантам. На початку 1870-х рр. уряд приступив до організації нової грошово-кредитної системи.За підтримки держави була створена група національних банків. В її завдання входило налагодження системи грошового об-рощення, фінансування промислових і торгових приватних підприємств. Перший такий банк був заснований в 1873 р торго-вими будинками Міцуї і Оно. Капіталізовані пенсії бувши-ших князів, самураїв вкладалися в національні банки, чис-ло яких до 1879 р досягло 153, причому 75% банківського капіталу належало самураям. Держава надавала підтримку акціонерним зовнішньоторговельним компаніям. На замовлення прави-тва проводилися геологічні вишукування, в ході яких були відкриті запаси вугілля, залізної руди, золота.\nПриватне підприємництво на цьому етапі промислового перевороту відрізнялося певними особливостями. Грошові кошти старих торгово-лихварських будинків і колишніх ФЕО-далов вкладалися в основному в кредитні операції і торгів-лю, складаючи основу банківського і торгового капіталу. На початку 1880-х рр. в сфері кредиту він оцінювався в 75 млн ієн, в торгів-ле - в 36 млн, а в промисловості - в 15 млн.\nБудівництво нових підприємств здійснювалося переважно-ного представниками середньої і дрібної міської буржуазії, а також поміщиками в галузях легкої промисловості, виробництвах з переробки сільськогосподарської сировини, де було легше впроваджувати машини, наіхорадочно нарощували виробництво продук-ції. Падіння попиту на англійські промислові товари, ви- звання континентальної блокадою, компенсувалося розширенням-ням ринків збуту у знову завойованих колоніях. Крім того, армії всіх воюючих держав потребували англійських про-промислових товарах. Торгівля ними йшла контрабандним шляхом навіть з Францією. Експорт промислових товарів з Англії за 1800--1861 рр. зріс більш ніж в 3,6 рази.\nПромисловці для збільшення своїх доходів урізали за-заробітну плату. Ринок праці в країні був переповнений. Зростання парку машинної техніки приводив до вивільнення значної ко-лічества живого праці, можливості використання в ряді вироб-ництва низькооплачуваної жіночої та дитячої праці. Безробіття ставала неодмінним супутником технічного прогресу. Уве-личение населення не стримувався, як в континентальній Євро-пе, військовими втратами (в англійській армії воювали переважно-ного найманці і ірландці). Власники фабрик використовували сприятливі умови: за період з 1799 по 1808 р реальна зара-бітної плата впала на 17%, в 1809-1818 рр. - на 28%.\nВеликі землевласники, фермери також поспішали нажитися за рахунок війни. Ввезення іноземної зерна був утруднений, що по-зволяет їм підвищувати ціни на хліб, який став основним продук-том харчування для робітників. Земля ще ніколи не приносила таких доходів. Торговці, в свою чергу, підвищували ціни на промисло-лені товари першої необхідності, побоюючись ще більшого падіння курсу паперових грошей. Фінансисти наживали величезні статки, займаючись операціями з облігаціями державним-них позик.\nДержава підтримувало це штучно створене благо-стан і нерівний розподіл. У період мирних переда-шек ввезення зерна з континенту і з Північної Америки полегшувався, ціни на нього знижувалися. Однак ввезений хліб тут же обкладався значними митами, що негайно різко піднімало на нього ціни. Сваволі фабрикантів у встановленні рівня зара-бітної плати сприяли репресивні заходи уряду проти будь-якої форми протесту з боку робітників.\nУ 1789 р була встановлена смертна кара за руйнування ма-шин. Мітинги робочих, які висували вимоги законодавець-но встановити мінімум заробітної плати, жорстоко придушувалися. В результаті Англія була перетворена в країну багатства і страш-ної бідності.\nВстановлення світу не принесло очікуваного припливу замовлень з-за кордону. Уряди всіх країн підтримували оживляючи-ня вітчизняної промисловості заступницький по-шлінамі. Англійські вироби всюди натрапляли на тамо-женние перепони. У цих умовах фабриканти знизили заробітку-ву плату до мінімуму. У 20-х рр. XIX ст. заробітна плата становила лише 80% від її рівня в 1780 р Робочі піддав-лись все більшого сваволі з боку власників промисло-них підприємств. Найчастіше замість заробітної плати, якої ледь вистачало на хліб, їм видавали промислові товари по за-підвищеним цінами.\nСуворі репресії заважали робочим об'єднуватися в союзи для підвищення заробітної плати і захисту права на відпочинок. У 1833 р уряд оголосив про всяк робочий союз протизаконним суспільством змовників. У 1834 р був прийнятий закон про робочих будинках, згідно з яким всі незаможні, які претендували на по-міць, містилися в робочі будинки, що ставали казармою або в'язницею для бідних. Поряд з поганим харчуванням, принизливі-ми умовами існування, мешканці робочих будинків направ-лялісь на роботу на страйкуючі підприємства. У 1838 р заборонено-лись демонстрації. Однак саме 30-і рр. XIX ст. стали началь-ним періодом найважливіших демократичних перетворень, які отримали розвиток пізніше. У 1832 р була проведена виборчі-кові реформа, в результаті якої середні шари (міська і сільська буржуазія) отримали доступ до виборів в парламент.\nУ 1833--1839 рр. була прийнята серія законів, що поклала на-чало регулювання соціальних відносин. До них ставилися закони про скорочення робочого дня для дітей і підлітків, від-мене рабства в англійських колоніях. Була проведена муници-пальне реформа, спрямована на ліквідацію феодальних прин-ципов самоврядування міст, розпочаті перетворення в систе-ме народної освіти. У 1830-і рр. оформляється чартистское рух, найбільш твердо і послідовно відстоював по-літичні права робітників. У 1840-і рр. були введені закони про охорону праці.\nВ умовах промислового підйому 1850--1870-х рр., Благода-ря зростання заробітної плати, на / з зменшилася кількість бідняків, які вимагали державної допомоги. Під тиском тред-юні-онов в 1867 був прийнятий закон про виборчу реформу, сни-зівшій майновий ценз, що збільшило кількість виборців в три рази в містах та на 1/3 в сільській місцевості. У 1872 р був прийнятий Закон про обов'язкове початкове обра-зовании. Крім того, законодавчо встановлювався 12-годинний робочий день для дорослих в гірській промисловості (1860), поширювалося фабричне законодавство на все примушує-лені підприємства з 50 і більше робочими (1867). Була прове-дена реформа армії, прийнятий закон про таємну подачі голосів, що було важливим кроком на шляху демократизації виборчої системи.\n2. Промисловий капіталізм у Франції\nФранцузька економіка, переживши короткий економічний підйом в XVI ст., Протягом наступних двох століть на-ходілась в стані депресії, яка переросла в глибоку економічну кризу в другій половині XVIII ст.\nПісля вступу в силу нового торгового договору між Францією і Англією в країні вибухнув торгово-промислова криза 1787 р Низькі імпортні мита, встановлені до-говором на англійські промислові товари, різко погіршили становище французької промисловості на внутрішньому ринку. Найболючіше криза вдарила по бавовняному і вовняному виробництва. Капіталістична мануфактура в цих галузях, застосовувала найпростіші механічні верстати, що приводилися в рух рукою людини, раптово зіткнулася з сильним кон-куренти, мав в своєму розпорядженні великою кількістю більш досконалий-них верстатів. Почалося різке скорочення виробництва на фран-цузским текстильних мануфактурах.\nДо початку 1789 в країні вибухнула загальний економічна криза через погіршення загальної економічної кон'юнктури в країні.\nЛіто 1788 було неврожайним, а потім настала незвично сувора зима. Загинули виноградники, скоротилося виробництво сировини для шовкового виробництва. Аграрна криза 1788--1789 рр. супроводжувався зростанням цін на хліб і товари першої необхід-мости. Виноградарство, що було важливою статтею сільського хо-дарства, також страждала від низьких цін. Падіння прибутковості ві-ноградарства на тлі загального зростання дорожнечі стало катастро-фої для всього аграрного сектора. Погіршення економічної ситуації збільшило феодальні побори і ренти, що знизило рівень життя селянства. Внаслідок масової пауперизації народних мас під впливом аграрної кризи загострилися фі-нансових і торгово-промисловий кризи.\nВ кінці XVIII ст. Франція залишалася переважно аграр-ної країною. Переважна частина селян-хліборобів перебуваючи-ла з цензітаріев, які сплачували податки на користь держави, неви-Купала сеньйоріальні повинності - поміщику і десятину -церкві. Натуральна частина цих повинностей була значною. Широко поширене було і половнічество. Навіть там, де існувала «змішана» форма половнічества і фермерства, натуральна частка платежу переважала. Земельна власність була, як правило, розпорошеною на безліч парцелл, розміри яких не перевищували одного гектара. Все це обмежувало воз-можности розширеного відтворення, а в деяких кресть-янських господарствах і зовсім робило його неможливим.\nЛише незначна частина великих землевласників перейшла до самостійного господарству. Більшість здавало свої угіддя в оренду. Селяни ж не мали коштів і землі для введення агрономічних поліпшень. Таким чином, низький рівень сель-скохозяйственних техніки був обумовлений загальноекономічною ситуацією. Періодично повторювані неврожаї і голод були своєрідним законом такого типу виробництва.\nФінансова система французького абсолютизму була не менше порочна. Сума податку, що стягується була майже завжди обернено пропорційна доходів платника податку.\nФранцузька промисловість до кінця хунти в. досягла ста-дии капіталістичної мануфактури, стали з'являтися перші машинні виробництва. Однак широкомасштабний перехід до машинного виробництва був неможливий в країні, де збе-лось феодальне землеволодіння, застарілі регламенти соромлячись-ли свободу виробництва, зберігався цеховий лад, не було оди-них митних правил, єдиної валюти.\nРозвиток промисловості гальмувала нестача сировини, посколь-ку надра вважалися королівської домениальной власністю. Але сеньйори ігнорували існуючий закон про надра. Пре-тензии землевласників на надра, їх самоуправство утруднювали розробку кам'яновугільних копалень підприємцями. Послід-ня були поставлені в умови, при яких їм було вигідніше орендувати за високу плату дворянські заводи, ніж будувати соб державні недержавні підприємства, що працюють на кам'яновугільному палив-ве. Тривало хижацьке винищення лісу. В результаті металообробна промисловість не отримувала дешевої сировини.\nПорівняно швидкий розвиток бавовняної примушує-лінощів в XVIII в. вимагало все більшої кількості сировини. Франція отримувала його з колоній на Антильських островах і зі Сходу. Але бавовни було мало. Промисловці мріяли про воз-обертанні Луїзіани - величезної території в Північній Амери-ке, втраченої Францією в результаті поразки в Семирічній війні. Вони вимагали в уряду заборони на продаж фран-цузским колоніями бавовни іншим державам. Однак абсо-лютістскій режим не бажав псувати відносини з аристократами і великими купцями, що мали інтереси в колоніях. У 1786 р був підготовлений торговий договір, який звільнив англійських купців від всяких обмежень при покупці бавовни у француз-ських колоніях і, більш того, що дав англійцям широку мож-ливість скупки бавовни на території самої Франції. Введення механічних прядок і інших машин, могло б врівноважити шанси двох конкуруючих країн. Але уряд Людо-віка XVI надав широкі права торговим палатам, кото-римі управляли купці, відкидали текстильну продукцію французького виробництва.\nВелике значення у Франції мала шелкоткацкая примушує-лінь.В середині XVIII ст. імпортна шовкова пряжа різко подорожчало, французька ж шовкова пряжа володіла низькою якістю через примітивної техніки виробництва в шелкомо-тальних і шелкокрутільних майстерень.\nПоложення широких мас стало цілком нетерпимим вага-ний - влітку 1789 У Парижі зібралася ціла армія безробітних. Бродіння і невдоволення ставали все більш інтенсивними.\nВелика французька революція почалася J 4 липня 1789 в Па-ріже. Незабаром вона охопила всю країну. В ході революції була прийнята Декларація прав людини, проведено адміністративне перебудову країни. Церковні землі, оголошені націо-нальним надбанням, були пущені в розпродаж. Знищувалося становий розподіл суспільства. У 1791 був виданий декрет про упразд-неніі цехів. Одночасно з цим було прийнято закон Ле Шепе-льє, спрямований проти робітників. Їм заборонялося об'єднання в професійні спілки чи інші об'єднання і під страхом суворого покарання заборонялися страйки. У червні 1793 Конвент прийняв декрет про пільговому порядку продажу земель емігрантів -\nдрібними ділянками з розстрочкою платежу на 10 років. Посліду-ющими декретами все общинні землі, захоплені феодалами, поверталися селянам і встановлювався порядок їх розділу; оголошувалося про повне, остаточне і безоплатному знищити-жении всіх феодальних прав, повинностей і поборів. Таким об-разом, було завдано нищівного удару по феодальної систе-ме; селянство стало власником землі, однак через рівнян-нительного розділу переважали дрібні, парцелярні господарства.\nУ листопаді 1799 р до влади прийшов генерал Наполеон Бонапарт, вся політика якого була підпорядкована інтересам буржуазії і відрізнялася лояльністю по відношенню до дворянства. Заохочувався розвиток промисловості, особливо військової. Територіальні захоплення використовувалися для збагачення буржуазії. Завойованим країнам нав'язувалися вигідні їй торговельні договори. У 1806 р Наполеон підписав у Берліні знаменитий Декрет про континенталь-ної блокаді.\nМетою блокади було створення переваг для француз-ської промисловості і торгівлі за допомогою викачування си-рья з союзних країн, стримування ввезення промислових виро-лій до Франції.\nУ перші роки континентальна блокада сприяла про-мислення підйому Франції, Німеччини, Варшавського герцог-ства і навіть Росії. У Франції з'явилися великі механізованому-рова підприємства - бавовняні і вовняні пря-дільной. Але ці підприємства все більше потребували імпортному бавовні. Прагнучи завдати найбільшої шкоди Англії, Наполеон заборонив торгівлю з нею навіть нейтральним країнам. Ввезення бавовни і барвників був майже припинений. Підсумком стало закриття фабрик і зростання безробіття. Порти союзних держав - Герма-ванні, Голландії, Італії - перебували в стані повного па-раліча, традиційні економічні та торговельні зв'язки були на-рушени. Французьке сільське господарство зазнало серйозні за-трудненія в збуті, скорочення експорту зерна, вина та іншої продукції призвело до падіння цін.\nЗростання невдоволення в країні змусив Наполеона відступити від наміченої мети. У 1811 році у Франції була введена система ліцензій. За значну плату продавалися дозволу на вивезення з Франції певної кількості товарів, перш за все сільськогосподарських. Подібна практика отримала рас пространения тільки у Франції і посилила обурення її союз-ників, які зазнали всі тяготи континентальної блокади.\nКонтинентальна блокада в результаті не привела до поставленої мети - не зробила Францію більш розвиненою країною, ніж Англія. Більш того, вона справила негативний вплив на економіку країни в наступні десятиліття. Спробувавши блокувати Великобританію, французи захистили промисловість від анг-лійскіх конкурентів. В результаті Франція стала сильно відстій-вать в економічному розвитку.\nПеретворення раніше залежних селян у вільних дрібних господарів не викликала серйозних змін в сільському господарстві, яке все ще займало переважне місце в економіці: в 1827 р з 8,7 млрд франків, що складали загальну суму наці-онального доходу, на частку сільського господарства припадало 5 млрд франків. Велика частина жителів - 22 млн з 31 млн че-ловек - була зайнята в землеробстві. Кількість робочих і ремес-ленников досягло 4,3 млн чоловік.\nНа початку XIX ст. переважання у французькій селі дрібних селянських господарств було явищем прогресивним, так як звільняло селян від феодального гніту. Однак з проникно-веніем в село капіталістичних відносин парцелярна характер французького землеробства почав гальмувати розвиток як самого сільського господарства, так і промисловості. Парцелляр-ве селянське господарство відрізнялося низьким рівнем товарно-сти - воно мало продавало і мало купувало. Але парцелярного кре-стьянское господарство затримувало надлишкове населення в дерев-ні, тим самим перешкоджало зростанню внутрішнього товарного ринку, ринку праці і в кінцевому рахунку промисловості. Тес-ва зв'язок більшості населення з землею стримувала у Фран-ції процес урбанізації.\nНа відміну від Англії велике землеволодіння у Франції зви-но поєднувалося з дрібним землекористуванням. Більшість круп-них землевласників здавало землі в оренду селянам на важки-лих умовах половнічества. Велика частина селян і оренда-торів не мала необхідних коштів для поліпшення техніки обробки землі. Ця обставина сильно уповільнювало прогрес в сільському господарстві. Крім того, в 1819 р були введені висо-кі мита на хліб, худобу, шерсть, покликані за-щітіть великих землевласників від конкуренції іноземних товарів.\nБільш помітним став прогрес у галузі промисловості. Тек-стильна промисловість як і раніше займала перше місце в обробній сфері. Так, споживання бавовни з 1815 по 1830 р збільшилася майже в три рази, вдвічі зріс обсяг виробництва в шовкової, на одну третину - в вовняної промисловості.\nРозширився обсяг металургійного виробництва. У 1818 р почалася плавка чавуну і заліза з використанням кам'яного вугілля, а в 1825 р вже майже третина всього виробленого металу була отримана таким способом. Покращилась якість традиційних металевих виробів, з'явилися нові товари - металеві-кая посуд, залізні ліжка ін. Виникло виробництво цемен-та, стеаринових свічок, светильного газу.\nОднак в промисловому виробництві застосовувалися в основ-ному гідравлічні верстати. Парова машина на початку XIX ст. не отримала широкого розповсюдження. З'явився ряд машиноб-вельних підприємств. Правда, багато хто з них належали англійським капіталістам, привозили робітників з Англії. Деякі французькі машинобудівники запозичали в Анг-ща креслення машин і верстатів, вивозили звідти і самі машини.\nПромисловий переворот почався у Франції в останні роки XVIII ст. Події Великої французької революції прискорить-ли промислову революцію. Була знищена цехова систе-ма, отримали визнання .прінціпи вільної торгівлі. Падіння феодального режиму полегшило міграцію селян. Посилилася їх диференціація. Виник ринок праці, такий необхідний для фабричної промисловості.\nРозширився ринок збуту. В результаті рішення аграрного по-проса на початку XIX ст. покращився економічний стан крес-тьянства, особливо його багатих верств. Збут промислових товарів в селі став більш значним. Наполеонівські походи роз-рили експорт французьких готових виробів. Англійська конкурен-ція змусила прискорити механізацію виробництва. Використання англійської техніки полегшувало перехід до фабричної системи.\nУ Франції був зроблений ряд власних серйозних винаходів-ний. Хімік Бертолле за сприяння мануфактуристов відкрив метод прискореного відбілювання тканин за допомогою хлору і спо-соби їх забарвлення.\nУ 1790--1791 рр. знайшов застосування метод хіміка Леблана, так-вавшего можливість добувати соду з морської солі. На початку XIX ст. Філіп Жерар винайшов льонопрядильну машину (1810). У Франції з'явився верстат Жаккараддя виготовлення візерункових шовкових тканин (1805). У ситценабивного виробництві широке застосування знайшла так звана пирротина, за допомогою кото-рій можна було наносити різнокольорові малюнки.\nОднак в 1789--1815 рр. промисловість залишалася переваж-громадської мануфактурної. Мануфактурна організація вироб-ництва, поєднана з роботою на дому або в маленьких кустар-них майстерень, кількісно переважала. У Ліоні в 1831 р 750 мануфактуристов давали роботу восьми тисячам «господарів майстерень», які виконували замовлення і обробляли отриману сировину в майстернях з декількома верстатами, на яких робота-ли 30 тис. «Підмайстрів». Але були райони, де велике вироб-ництво вже зосереджувалася на фабричних підприємствах, -Руан, Ельзас, департамент Нор.\nПромисловий розвиток Франції гальмувала політика прави-тва, надавав перевагу Афар в усіх випадках, коли їхні інтереси стикалися з інтересами промисловців. У 1814р. був виданий закон, котрий дозволив вивіз вовни з Фран-ції, що викликало подорожчання вовни на внутрішньому ринку. Це було дуже вигідно великим вівцеводам, але невигідно вироб-водіям сукон. У тому ж році були встановлені високі по-шліни на іноземне залізо. Наслідком цього стало зростання цін на метал. Високі протекціоністські тарифи викликали відповідь-ні заходи з боку інших держав, утруднювали збут фран-цузской продукції за кордоном. Англійська конкуренція силь-но ускладнювала для французів торгівлю з багатьма європейськи-ми і неєвропейськими країнами.\nБільш інтенсивно промисловий переворот йшов в 20-40-х рр. і особливо в 50-60-і рр. XIX ст.\nФабрична промисловість найбільш інтенсивно розвивалася в текстильному виробництві. Переробка шовку концентрірова-лась в Ліоні, де в середині XIX в. щорічно перероблялося близько 2 млн кг шовку-сирцю. Ліон перетворився в найбільший шелкоткацкий центр Європи. Швидкими темпами розвивалася вовняна промисловість, продукція якої йшла на експорт і успішно конкурувала з англійськими вовняними тканинами. Але найбільший розвиток отримала бавовняна примушує-лінь, яка вийшла на перше місце за обсягом виробництва.\nУ Франції стала розвиватися і важка промисловість. Зростала видобуток кам'яного вугілля, виробництво чавуну, заліза.\nУ 1840-1850-і рр. швидко збільшилася кількість парових машин. В кінці 1840-х рр. у Франції використовувалося близько 5 тис. па-рових машин, а через 20 років їх чисельність досягла 29 тис.\nУ 1812 р вартість промислової продукції оцінювалася в 2 млрд франків, в 1840-і рр. - в 4 млрд франків, а в кінці 1860-х рр. - в 12 млрд франків. Таким чином, шестиразове збіль-личение обсягів промислового виробництва означало приско-ня темпів розвитку промисловості і завершення в основному промислового перевороту в провідних галузях французької еко-номіки.\nВажливу роль у розвитку економіки Франції зіграли залоз-ні дороги. Перша залізниця була побудована в 1832 р -Між Ліоном і Сент-Етьєном. У 1830-х рр. залізничне будівництво розширилося. У 1840-х роках воно отримало прави-тельственную підтримку. У 1844 р був прийнятий спеціальний за-кон про заохочення залізничного будівництва. У 1859 р пра-ництво гарантувало дивіденди залізничних компа-ний. Власникам акцій залізниць гарантувалася прибуток в 4%. Всі ці заходи сприяли розширенню залізничні-ного будівництва.\nДо середини XIX в.кредитно-банківська система Франції в порівнянні з англійської була розвинена слабо. Наполеон в 1806 р на одному із засідань Генеральної ради зазначив, що у Фран-ції немає людей, які знали б, що таке банк; цей рід лю-дей ще належить створити. В 1800 був організований централь-ний емісійний інститут - Французький банк і дрібні місць-ні емісійні банки, що стали згодом його відділеннями. Прагнення Французького банку монополізувати випуск бан-Кнот і інші сфери банківської справи стримувало розвиток ак-ціонерних банків. Інститути, які установи, що надають-шие кредит різним верствам населення, повинні були користуватися навіть іншими позначеннями, щоб не накликати на себе гнів цього могутнього інституту, яка домагається монопольне пра-під користуватися найменуванням «банк».\nПотреба в дрібному кредиті задовольнялася банкірами, які обслуговували торговельні пункти і ринки в усіх районах країни. Їх діяльність полягала в купівлі векселів, які видаються оптовими торговцями на роздрібних торговців і споживачів, переобліку їх в банку Франції (головне джерело кредиту). На- ряду з розміном грошей вони виробляли позичкові операції, при-нітрохи участь в підприємствах (безпосередньо або в якості комісіонерів).\nВелику роль в організації банківської справи зіграли глав-ні податківці і нотаріуси. Перші виступали як дер-дарчі чиновники і банкіри. В їх руках зосереджувалися великі обігові кошти і грошові вклади населення. У кас-си нотаріусів стікалися заощадження дрібних і середніх вкладчі-ков. Іноді грошові суми були такі, що давали можли-ність нотаріусам діяти як банкірам.\nГосподарський підйом, що почався у Франції з часу Реставрації, викликав появу в столиці великої кількості част-них банкірських будинків, які вели свій початок від представите-лей великої оптової торгівлі та індустрії. Більшість з них було швейцарсько-протестантського або німецько-єврейського про-виходи. Серед них особлива роль належала дому Ротшіль-дов. Його представники очолили створений Верховний банк, який об'єднав усі великі паризькі банківські установи. Він до-мінував у фінансуванні великих підприємств, засновувати-шихся у Франції, і поступово придбав монополію по відно-шенням до всіх публічних позиках, заключавшимся на паризькому ринку, панував на біржі, в міжнародному вексельному арбітражі, торгівлі дорогоцінними металами, фінансуванні зовнішньої торгівлі; в особливих випадках ця організація видавала тимчасовий кредит великим торговельним підприємствам.\nБільш дешевий і доступний кредит надавався з'явиться-мися з 1830 р обліковими банками. Вони не потребували правитель-дарських концесії, оскільки утворювалися в формі комман-дітних товариств (один або кілька учасників підпри-ку відповідали за зобов'язаннями всім своїм майном, інші - тільки своїми вкладами). Ця форма торгового товариства, рано виникла у Франції, протягом чверті століття є-лась основною формою збирання капітана кредитними учрежде-нями, оскільки уряд не допускав існування останніх у формі акціонерних товариств.\nПід час революції 1848 р майже всі банки і банкіри були змушені припинити свої операції. Великі паризькі бан-Кирський будинку добровільно припинили діяльність. Француз-ський банк, прийнявши на себе активи і пасиви місцевих емісійному-них банків, став монополістом з випуску банкнот і завдяки встановленню примусового курсу національної валюти через біг краху.\nТимчасовий уряд з метою запобігання розвалу всієї господарської системи в 1848 р сам відкрив 65 кредитних установ - національні облікові контори, капітал яких на 2 / з був гарантований державою, іншу частину складаючи-внески населення. У Парижі була заснована Національна облікова контора. Її капітал встановлювався в розмірі до 20 млн франків. Підписка на акції спочатку дала незначну сум-му, незважаючи на участь в її організації видатних представи-телей ділового світу. Операції почалися з допомогою правитель-жавної позики. Спочатку здійснювався облік векселів за готівку, потім були дозволені позики під заставу з метою мобілізації товарів, тимчасово не мали збуту. До 1854 р основний капітал контори досяг необхідної суми, гарантії го-сударства припинилися. Національна облікова контора приобре-ла форму звичайного акціонерного банку, який би, правда, під урядовим контролем. Цей банк, проводячи звичайні регу-лярні операції з кредитування торгівлі і обслуговування торгового обороту і кредиту, з часу торгового договору з Англії-їй (договір Кобдена 1860 р який повинен був більш тісно свя-мовити економіку Франції зі світовим господарством) став відкривати закордонні відділення, які зіграли роль піонерів, що забезпечили французької торгівлі великі успіхи і солідну репутацію.\nПісля державного перевороту Наполеона III в країні почався господарський підйом. Скупчення маси заощаджень активізувало дух підприємливості, з'явилося прагнення використовувати змінилися господарські умови, почати будів-ництво великих підприємств, зібрати кошти для фінансу-вання будівництва залізниць і перетворення місто-ського господарства. Все це можна було здійснити лише при об'єднанні капіталів.\nЦе завдання взяв на себе банк «Креді мобіле», створений в 1852 р Даний банк був найсучаснішим в той час у Франції, знаменитим дітищем братів Перейра, головна мета ко-торих полягала в демократизації країни шляхом загального рас-рення акцій банку і участі всій нації в управлінні виробництвом. Творці банку намітили програму широкомасштабну-штабної реформи залізничної справи, промисловості і торгівлі. Їх банк, а також акціонерний іпотечний банк (Французький поземельний кредит), Товариство взаємного кредиту для дрібної торгівлі повинні були стати центром кредитної систе-ми, яка об'єднала б незліченні дрібні капітали в оди-ву силу, що усували б всякі труднощі з надання кредитів і в результаті забезпечило б підйом промисловості і всієї економіки.\n«Креді мобіле» приступив до операцій, маючи величезний на той час оплачений капітал в 60 млн франків. Для виконан-ня грандіозного проекту його капітал повинен був досягти 600 млн франків за рахунок випуску облігацій. При цьому банк встановив високі дивіденди - до 40%. Власний капітал банку був сформований за рахунок довгострокових позик установам, створеним самим банком. Вклади, що утворилися від знову від-крившееся залізничних товариств, стали використовуватися для забезпечення акцій (145 млн франків.). Крім того, банк зани-мался великими спекулятивними операціями з фондами. Настільки різнобічні операції привели до краху банку в 1867 р Але його значення для економіки було велике. «Креді мобіле» був пер-вим акціонерним банком, який поряд зі звичайними банків-ськими операціями займався торгівлею фондами. Його діяч-ність сприяла швидкому розвитку залізничного будів-ництва у Франції та інших країнах. Згодом банки багатьох країн, створені за зразком «Креді мобіле», усовер-шенствовалі акціонерну банківську систему, стали організа-торами великої промисловості.\nВ 1864 було засновано Генеральне суспільство для сприяння розвитку торгівлі та промисловості Франції, що стало новим типом банку, що з'єднав депозитний банк і суспільство для фі-вання і підстави підприємств. Суспільство приступило до відкриття відділень по країні. До кінця 1870 налічувалося 57 відділень. Вклади, оскільки вони були довгостроковими, обра-щались на фінансування головним чином дрібних і середніх підприємств. Їх установа було полегшено законом від 23 травня 1863 р разрешавшим відкривати підприємства з капіталом не бо-леї 20 млн франків без урядового затвердження, з усло-Вієм, щоб члени правління володіли на рівних не менше / ю ос ~ новного капіталу. Суспільство вело діяльність переважно за кордоном: позички урядам, які потребують в грошах, при-нятие на себе і емісія закордонних позик, підстава та фінан-нансування зафанічних торгових і промислових підприємств.\nУ 1863 р був утворений банк «Ліонський кредит», який відкрив незабаром відділення в Парижі. Згодом провінційний банк став серйозним конкурентом столичним банківським учреждено-ям. У 1867 р концесійна система акціонерних компаній була замінена явочній, проте велика свобода зіграла незначний-ву роль в розвитку промисловості і банківської справи.\nВеликі фінансові операції здійснювалися преимуществен-но групою «Вищих банків», що мали значні резервні капітали. У міру того як французький капітал дедалі активніше йшов з країни, уникаючи вітчизняну промисловість, Па-риж перетворювався в центральний ринок для розміщення іно-дивних державних і залізничних позик. Француз-ський капітал став відігравати значну роль у фінансуванні всієї континентальної Європи. У 1870 р французький капітан, вкладений в іноземні папери, оцінювався в 10-12 млрд фран-ків.\nАж до середини XIX ст. за рівнем економічного роз-ку Франція ставилася до числа найбільших промислових країн і стояла на другому місці після Англії. У період імперії Наполеона III (1852--1870) у Франції виникали десятки акці-онерних товариств, засновувалися різні банки, створювалися компанії з будівництва залізниць, доків, фабрик, заводів та інших підприємств. Криза 1857 р відкинув промислове виробництво країни назад на 3-4 м, але був порівняно шви-ро подолано. Громадянська війна в США і англо-французький торговий договір 1860 р викликали серйозні труднощі у фран-цузской текстильної та металургійної промисловості, значно пом'якшені урядовими субсидіями. 1861--1864 рр. виявилися періодом застою. У 1865--1866 рр. насту-пило поліпшення, що супроводжувалося переобладнанням ряду від-раслей. Під впливом світової економічної кризи 1867 року і у Франції спостерігалося скорочення промислового вироб-ництва. З кінця 1868 р намітився новий підйом, перерваний Франко-прусської війною.\nЗа роки існування імперії швидко розвивалася гірська і металургійна промисловість, була побудована широка мережа залізниць. Їх протяжність в 1870 р склала 17 924 км (в 1851 - 3685 км). Створювалися і зміцнювалися найбільші про- мислення підприємства: на заводах Крезо працювало 10 тис. Робітників, на підприємствах Рів-де-Жир - 6 тис., На заводах Ванді-ля - 5 тис. Робочих. Проходив процес концентрації виробниц ства, особливо в металургійній промисловості. Більш ніж в 10 разів збільшилася кількість застосовуваних у промисловості па-рових двигунів. У сільському господарстві, залишалася найбільшою-шей галуззю економіки, відзначалася деяка інтенсифікація виробництва. Але темп зростання промисловості був більш швид-рим. Відображенням цього з'явився процес зростання міського населе-ня. За період з 1851 по 1871 р сільське населення зменшилося на 1,7 млн осіб, а міське населення збільшилося на 2,1 млн чоловік.\n5.2. «Реформістської шлях» становлення промислового капіталізму. Німеччина\nНімеччина, Росія і Японія вступили на шлях індустріалізующіхся-ції пізніше Англії. Загальною причиною цього був тривалий час зберігався феодальний режим, який зумовив еконо-мічного відсталість. Його руйнування відбувалося поступово-шляхом реформ, що проводилися державою. Уряди цих країн намагалися подолати економічну відсталість, взявши на себе функції, які в Англії, Франції, США виконувала буржуазія.\nПершою з так званих держав другого ешелону по шляху реформ пішла Німеччина, в значній мірі під воздействи третьому зовнішнього фактора.\nПередумови промислового перевороту. Внутрішні припускає-Посиланням промислового перевороту в Німеччині формувалися протягом тривалого періоду первісного нагромадження в умовах панування феодального режиму (XVI - XVIII ст.). Сказали-ющим фактором, що прискорив формування передумов про-промислово перевороту в Німеччині, стало завоювання француз-ської армією німецьких земель і встановлення протекторату На-полеона на територіях, що увійшли в Рейнський союз. У цих областях були проведені радикальні антифеодальні реформи в економіці, адміністративної та судової сферах.\nУ Пруссії, яка очолила національно-визвольну борь-бу німецьких держав проти наполеонівського завоювання, так-же постала необхідність проведення реформ в господарському та суспільному житті. При проведенні реформ уряд переслідував політичні цілі - залучення народних мас, в основному селянства, на свою сторону.\nНайгострішою в цей період була проблема звільнення кре-стьян, тому найбільше значення в перетвореннях мала аг-рарная реформа. В областях, включених до складу Французької імперії і Рейнського союзу, вводилося французьке цивільне право, скасовувалося кріпосне право, сеньйоріальні платежі і повинності підлягали викупу. Найбільш радикальні перетворень-тання були здійснені в Баварії, де прийняті в 1808 р закони скасували кріпосне право і привілеї дворян на за-нятие вищих посад і збір податків. У більшості дер-жав Рейнського союзу селянськіповинності феодального характеру замінялися грошовим оброком. В цілому аграрні пре-освіти здійснювалися повільно, непослідовно, носи-ли компромісний характер. Законодавство, уточнює по-рядок викупу повинностей, з'явилося тільки в 30-і рр. XIX ст.\nУ Пруссії аграрні реформи були початі в 1807 р правитель-ством барона Штейна і завершилися після революції 1848 р Едикт від 9 жовтня 1807 р знищив особисту залежність селян від поміщиків, але зберіг повинності для всіх категорій селян. Едикт вирішив питання, що мав найважливіше значення для формування ринку землі, - дозволявся вільний перехід землі від однієї особи до іншої, знищувалися відмінності між землями, що належали дворянам і представникам інших станів.\nНаступним кроком реформи став Указ від 14 вересня 1811 року про регулювання земельно-тяглових відносин селян і примі-щиків, припинення орендного землекористування і закріпленні права власності на землю за селянами, ліквідації бар-Київщини і оброчних платежів. Практична реалізація намічений-них в указі заходів почалася в 1816г. Однак уже в 1820 р був прийнятий новий Указ, який закріпив право власності на землю лише за заможними (лошадность) селянами, причому за це право вони повинні були або заплатити викуп, дорівнювала-ся 25-кратної річний ренті, або поступитися поміщику від / 3 до / 2 своєї земельної ділянки. Незаможні селяни не по-отримували землі, перетворившись на наймитів. Після революції 1848 р уряд пішов на певні поступки селянам, не за-буваючи і про дотримання інтересів поміщиків. Згідно із законом 1850 р селянин ставав власником ділянки землі, який він обробляв. Однак панщина та інші повинності зберігалися в повному обсязі і підлягали викупу. Повинності і платежі в\nкористь поміщика оцінювалися дуже високо і переводилися в грошову ренту, яку селяни зобов'язувалися платити щорічний-но. Рента відповідно до закону повинна була бути обов'язково викуп-лена протягом декількох десятків років.\nПосередником між поміщиком і селянином став учреж-денний Рентний банк, який мав відділення в кожному окрузі. Банк видавав поміщику 4% свідоцтва на суму капіталізований-ної з розрахунку 5% річних ренти. Поміщик мав право ежегод-но пред'явити до оплати в будь-який приватний банк відповідний купон. З селянина же банк стягував щомісяця 1/12 частина річної ренти, яку він повинен був платити 41 рік і I місяць, якщо річна рента була капіталізована з розрахунку 4% річних, і 56 років і 1 місяць, якщо рента була капіталізована з розрахунку 5% річних. Щомісячні внески збиралися збирачем пода-Tefi як сплата, прирівняна за своїм значенням до дер-ному податку. Селянин міг відразу сплатити всю суму боргу грошима або частиною землі. Таким чином, ті селяни, у ко-торих поміщик ще не встиг забрати всю землю шляхом згону з землі, закабалялися рентними платежами.\nПоміщики окремих провінцій були незадоволені таким «визволенням» селян. Вони взагалі не бажали втрачати так-рового праці селян. Уряд пішов їм назустріч. Дек-Декларації 1853 р обмежила «регулювання» земель лише тими ділянками, з яких в 1811 р платили державну подати. Таким чином, значна частина дрібних селянських участ-ков була вилучена з дії закону 1850 р\nЗаконом 1850 р змогло скористатися дуже мало селян. У Західній Пруссії, в Померанії цей закон не поширював-ся на незаможних селян. Видане в 1854 р «Положення про наймах» юридично закріплювало збереження феодальних пере-Житков в Пруссії.\nВеличезні викупні платежі, покладені на селян, прискорювали розшарування села, розорення основної маси селян; сприяли перетворенню поміщика-феодала в сельскохо-зяйственного підприємця, поміщика-юнкера, земля кото-рого оброблялася численними полубезземельнимі кре-стьянамі.\nУ районах Німеччини, де діяло французьке цивільне право, в результаті аграрних перетворень більшість кре-пісних перетворилося в селян-власників.\nНезважаючи на компромісний характер, аграрні антіфеодаль-ні реформи, що проводилися в Німеччині в першій половині XIX ст., Відіграли значну роль у формуванні капіталіс-тичних відносин. Звільнення селян від кріпосної за-лежно створювало умови для організації ринку робочої сили; позбавлення дворянства монополії на землю відкривало мож-ливість її вільної купівлі-продажу; кошти, отримані як мещікамі (і частково державою) від викупних операцій, ста-ли найважливішим джерелом накопичення, сприяли форми-вання ринку капіталів. Реформи створювали умови для розвитку підприємництва в аграрному секторі економіки -помещікі ставали великими підприємцями не толь-ко в сільськогосподарському виробництві, але і в сфері переробки-ки сільськогосподарської сировини; з середовища селян став виокрем-ляться клас капіталістичних фермерів (гроссбауеров), з'явився шар посередників, що обслуговували ускладнилися потреби сель-скохозяйственних виробництва.\nНеобхідною передумовою промислового перевороту є-лись реформи в промисловості і торгівлі, оскільки їх реа-лізація створювала певні умови для свободи підпри-німательства в цих галузях економіки.\nДо середини XIX в. в більшості німецьких земель зберігаючи-лась цехова система ремесла. Офіційна скасування цехових привілеїв і цехового права стримувалася державою, стре-мившиеся взяти в свої руки регулювання промислового про-ництва, налагодити контроль за діяльністю підприємств. На-приклад, в гірській промисловості державні чиновники не тільки видавали дозвіл на проведення робіт, а й визначали рівень технічного оснащення виробництва, обсяг видобутку, ціни, збут, відносини з робітниками і т.д.\nНа німецьких територіях, що перебували під протекторатом Наполеона, свобода підприємницької діяльності була встановлена в 1808-1810 рр.\nУ Пруссії в 1806 р були зроблені тільки перші кроки в цьому напрямку, що виразилися у скасуванні цехових заборон в ряді галузей. У 1808 р в «Діловий інструкції» були оприлюднені основні принципи майбутньої реформи в промисловості: охра-на і зростання народного добробуту можливі тільки при сво-боді промислової діяльності як у видобутку і переробці сировини, так і в його розподілі і збуті. У 1810 р в Пруссії був прийнятий указ, законодавчо устано-вившись принципи свободи підприємництва: право на про-промислову діяльність отримував будь-який бажаючий, який заплатив промисловий податок. Видача промислового свідоцтва була безперешкодної для всіх, за винятком осіб, яким по-добная діяльність була заборонена судом. Цехи залишалися в якості вільних спілок. Правові відмінності між містом і селом в області промисловості були знищені.\nУ 1815 р, після Віденського конгресу, Пруссія поступилася частиною своєї території інших держав, але в її склад увійшли но-ші провінції. Промислове законодавство втратило свою однорідність: на Рейні діяло французьке господарське право, в Саксонії зберігався цеховий лад. Новий закон про про-Мислова оподаткування (1820) не усунув цих протиріч. У 1835 р було поставлено питання про перегляд і створення єдиного для Пруссії промислового закону.\nЗакон 1835 р, незважаючи на збереження основних принципів «Діловий інструкції», спробував повернути промисловість «до мирного і старому доби феодалізму». Закон відтворив старе положення цехового права про обов'язкове документі, під-тверждаем знання промислу, на підставі якого тепер видавався дозвіл на проведення робіт в 42 галузях, пе-речісленних в законі; було відроджено обов'язкове учнівство перед відкриттям власної справи і т.д.\nУ таких німецьких державах, як Ганновер, Ольденбург, Гамбург, цехова система зберігалася або була відновлена. У Баварії, Бадені, Вюртемберзі свобода промислового пред-прінімательства вводилася поступово.\nТільки в 60-і рр. XIX ст. почалося широкий рух у всіх німецьких державах за свободу промисловості, що знайшло від-ражение в промисловому законі 1869 р по якому окончатель-но скасовувалися цехове право і цехові привілеї.\nНеобхідною умовою становлення ринкових відносин було подолання феодальної роздробленості Німеччини, яка налічувала до початку XIX в. близько 300 самостійних дер-жав. Панування Наполеона в німецьких землях знищило самостійність великого числа дрібних державних обра-тання. Однак і після Віденського конгресу 1815р. Німеччина не стала єдиною державою. Вона була формальним об'єднаннями-ням 38 самостійних держав (Німецький союз). Круп-кро державами союзу були Австрія і Пруссія.\nНімецький союз номінально був найбільшим государ-тиментом освітою Західної Європи. Він представляв собою конфедерацію незалежних держав, між якими відсутність про-ствовали міцні зв'язки; не існувало єдиного законодавець-ства, спільної армії, загальних фінансів, загального дипломатичного представництва. Таким чином, створення єдиного німецько-го держави як і раніше залишалося нагальним завданням.\nМіждержавні митниці стримували розвиток внутрішньо-німецької торгівлі, як і раніше зовнішньоторговельні зв'язки роз-валися активніше. Тому митне об'єднання німецьких земель стало першочерговим завданням.\nПрусський митний закон 1818 р знищив внутрішні кордони між окремими провінціями, що входили в її со-ставши, скасував всілякі заборони і обмеження у внутрішній тор-говлит. Відповідно до закону вперше в Німеччині була ство-дана велика господарська область, яка займала площу в 5 тис. Кв. км з населенням 10,5 млн осіб. Тариф 1818 р защи-тил територію Пруссії від конкуренції інших німецьких го-Сударства, але не зумів протистояти тиску Англії і Росії, зацікавлених у безперешкодному збуті в Пруссії примушує-них товарів і зерна.\nЗ 1834 рвступив в дію договір про Митний союз. Незаба-ре він об'єднував вже 18 німецьких держав, що налічували 23 млн жителів. Створення союзу сприяло складанню общегерманского внутрішнього ринку і прискоренню економічно-го розвитку, що виразилося насамперед у зростанні машинного про-ництва. У 1822 р в усій Німеччині працювали лише дві парові машини. У 1837 р в одній тільки Пруссії налічувалося 423 па-рових двигуна. Однак багато держав не бажали визнавати гегемонію Пруссії. У 1812 був створений Середньонімецький тамо-ваний союз. У 1827 році був створений союз між Баварією і Вюр-тембергом. Однак обидва союзу виявилися недовговічними.\nТермін дії Німецького митного союзу обмежував-ся 12 роками, але передбачалася його подальша пролонгація на основі загальної згоди. Керівництво союзом знаходилося в ру-ках спеціального органу - Генеральної конференції, куди вхо-дили уповноважені представники держав - учасниць со-юзу. Рішення приймалися тільки одноголосно. Союзний дого-злодій при кожній наступній пролонгації розширював число учасників. В останній раз він був відновлений в 1867 р Північно-Німецьким союзом (які прийшли в 1866 р на зміну Німецького союзу) з південними німецькими державами строком на 10 років.\nМитні тарифи встановлювалися конференцією, а все та-можения доходи розподілялися між союзними держави-ми пропорційно чисельності населення.\nПісля встановлення загального митного кордону німецькі го-сударства приступили до введення єдиної грошової одиниці, метричної системи. Остаточно цей процес завершився після політичного об'єднання Німеччини в 1871 р Таким обра-зом, митний союз усував одне з найголовніших перешкод на шляху господарського розвитку - розрізненість німецьких зе-мель.\nІншою серйозною перепоною була відсутність зручних і розвинених шляхів сполучення. Але їх створення мало сенс тільки після ліквідації обмежень для вільного переміщення гру-поклик і пасажирів. Не випадково перша залізниця була від-крита в 1835 г. (через два роки після укладення Митного со-юза). У 1848 р протяжність прусських залізничних ліній становила 2363 км. Перший німецький локомотив був побудований в 1838 р під Дрезденом. За протяжністю залізниць Гер-манія до середини XIX ст. займала одне з перших місць в світі. На її території знаходилося 16% тодішньої світової мережі. Б-стримі темпами будувалися шосейні дороги. Успішно йшло раз-витие водного транспорту. У 1831 р німецькі держави заклю-чилі рейнську судноплавну конвенцію, що звільнила судноплавний-ство по Рейну від цехових обмежень. У 1816--1823 рр. на річках Німеччини з'явилися перші пароплави, але економічне зна-ня вони придбали тільки з початком масових перевезень.\nОсновні етапи промислового перевороту. Становлення нової господарської системи в Німеччині зайняло період 1815--1870 рр. На першому етапі (1815--1833) реалізація реформ в сільському хо-зяйстве, промисловості, торгівлі створювала необхідні перед- посилки для розвитку капіталістичних форм організації цих галузей. Другим (вирішальним) етапом індустріалізації з'явився період 1834-- 1870 рр., Коли почався і набирав силу промисловий переворот, що забезпечив економічне піднесення 1850--1870 рр., В результаті якого в країні стався потужний індустріальних-ний зліт.\nПочаток промислового перевороту в німецьких землях при-ходиться на середину 30-х рр. XIX ст. Механізація виробництва та будівництво фабрик в 1830--1840-і рр. набули найбільшого рас-рення у виробництві бавовняних тканин. Круп-нейшим центром фабричної бавовняної промисловост-ти стала Саксонія. В цей же період застосування машин почалося в шовкової, вовняний, льноткацкой промисловості.\nБудівництво залізниць викликало прискорений розвиток гірничої справи, металургії та машинобудування. Великих успіхів досягла хімічна промисловість, чому в чималому ступені сприяли важливі технічні винаходи.\nОднак феодальні пережитки в 1830--1840-і рр. не дозволить-ли досягти високого рівня промислового розвитку. Обсяги виробництва найважливіших товарів були нижче, ніж в Англії і Франції. Німецькі вироби відчували сильну конкурен-цію англійських навіть на внутрішньому ринку. У цих умовах про-вий переворот міг проходити тільки за рахунок особливо ін-інтенсивність експлуатації робітників. Низька заробітна плата і не-бачена тривалість робочого дня з'явилися в Німеччині найважливішими джерелами накопичення капіталу.\nПісля революції 1848 р промисловий переворот розгорнув-ся в повну силу. Вся Німеччина, за винятком юнкерського се-веро-сходу, була охоплена економічним підйомом. Економ-ний підйом 1850--1860-х рр. характеризувався досить значний-ними кількісними і якісними зрушеннями в галузевій структурі народного господарства, насамперед у важкій примушує-лінощів. Промислове виробництво відрізнялося більш високі-ми темпами зростання, ніж в Англії і Франції. За 50-і рр. XIX ст. обсяг промислового виробництва подвоївся, а за 60-е зріс ще в півтора рази. Випереджаючими темпами розвивалися галузі тя-желой промисловості. Виробництво засобів виробництва з 1861 по 1870 р збільшилася на 23%, в той час як виробництво предметів споживання - лише на 9%. Видобуток вугілля за період 1850--1870 рр. зросла майже в п'ять разів, виплавка металу - в три рази, потужність парових двигунів - в дев'ять разів. З цього по-казника Німеччина до 1870 р обігнала Францію. Видобуток вугілля в Німеччині становила 12,1% загальносвітової. Зростання видобутку вугілля був нерозривно пов'язаний з ростом видобутку залізної руди і виплавкою металів. Техніка, машини, обладнання вугільних шахт, транспорт, споживаючи метал, створювали тим самим ринок збу-ту вугілля. Завданням техніки в XIX в. був пошук найбільш дешевих мето-дів роботи, що давали можливість перейти до масового вироб-ництва.\nВажливе значення для німецької залізорудної промисло-вості мали винаходи Бессемера і Томаса. З'явилася можли-ність використовувати для виробництва чавуну й сталі залізну руду з високим вмістом фосфору, причому сама руда йшла на ви-плавку металу, а відходи доменного процесу - шлаки - на зруч-ширення у вигляді фосфорної борошна. На рубежі XIX і XX ст. Німеччина займала друге місце в світі після США по видобутку залізної руди і виробляла] / 5 світового обсягу чавуну.\nОднією з особливостей цього періоду індустріалізації є-лось народження нових галузей промисловості. Широке роз-нення отримала хімічна промисловість. Відкриття анілінових барвників (1856) лягло в основу виробництва не тільки фарб, але і фармацевтичної продукції, вибухових речовин, каучуку. Нарощували потужності фабрики з виробництва калійних і фос-Форн добрив. Хімічна промисловість посіла третє місце серед галузей німецької промисловості, а по питомо-му вазі в світовому виробництві - друге місце після США.\nЦей період промислового перевороту відрізнявся також тим, що німецька індустрія механізовані на основі розвитку вітчизняного машинобудування. У Німеччині виникли крупней-шие на той час машинобудівні заводи. Наприклад, в 1866 р локомобільних фабрика Борзига налічувала 1600 рабо-чих. Аналогічні підприємства споруджувалися в Хемніці, Касселі та інших містах.\nНа базі винаходи (1867) знаменитим Е. Сіменсом генера-тора для вироблення електричного струму робила перші кроки елек-тротехніческая промисловість.\nТаким чином, структура галузей важкої промисловості Німеччини в цей період була набагато ширше, ніж в Англії і Фран-ції. Нові підприємства у важкій промисловості представ-ляли собою справжні індустріальні гіганти, оснащені са-мим передовим обладнанням, працювали на основі новітніх технологій.\nМатеріальною основою динамічно розвивалася важкої промисловості було залізничне будівництво.\nУ 1840 р Німеччина посідала друге місце, а в 1880 р - перше місце в Європі по довжині рейкового шляху; по відносній щільності вона поступалася лише Бельгії та Англії.\nУ 1840--1870 рр. залізні дороги будувалися на кошти государ-ства і приватних акціонерних товариств. За 1865--1875 рр. в Пруссії державні залізниці зросли на 41%, а приватні - на 103%. В кінці 1870-х рр. скарбниця почала викуповувати приватні дороги. У 1919 р тільки 6,1% всіх залізничних ліній знаходилося в приватній власності. Причини одержавлення залізниць носили як політичний, так і фіскальний характер. Ді-віденди приватних доріг в 1860-і рр. становили 15-20%, що слу-жило стимулом для залізничних компаній до розширення мережі, що, у свою чергу, сприяло зростанню промисловості.\nДержава при будівництві залізниць отримувало додаткового-тільні кошти за рахунок випуску залізничних позик. Бан-ський і промисловий капітал охоче допомагав державі, оскільки залізничне будівництво було одним з джерел його збагачення.\nВеличезне значення для прискореного розвитку важкої про-мисловості мала мілітаризація Пруссії, яка прагнула об'єк-единить Німеччину силою, а також підготовка до війни з Франці-їй. У цей період почав формуватися військово-промисловий кому-плекс, центр якого склали артилерійські заводи Крупна (перший був створений в 1811 р), машинобудівні підприємства Борзига, сталеливарні заводи братів Маннесман, Стиннеса. В цілому весь комплекс галузей важкої промисловості був тісно пов'язаний з військовим виробництвом, а отже, з дер-дарчими замовленнями і державною підтримкою в различ-ної формі.\nНімецька бавовняна промисловість стояла на тре-тьем місці в світі за кількістю прядильних верстатів і обсягами споживання бавовни (після Англії і США). За 60 років XIX ст. внут-реннее споживання бавовни на одного жителя збільшилася більш ніж в 20 разів.\nДруге місце в німецькій текстильної промисловості при-належало вовняному виробництва. 1800--1850-і рр. - час рас-кольору виробництва сирої та митої вовни в Європі, проте в другій половині XIX ст. ситуація змінилась. Дешевизна викорис-тання морських шляхів сполучення викликала сильне зниження цін на шерсть. Англія - основний споживач вовни - стала отримувати її з Австралії, Південної Африки. У той же час роз-нення капіталізму в Західній Європі вимагало інтенсифікації не тільки промисловості, але і землеробства. пасовища розпалися\nРозвиток промисловості і транспорту Німеччини в 1850--1870 рр. свідчило про створення комплексу ефективно працювали галузей важкої промисловості, що включали в себе нові, наукоємні виробництва. Німеччина перетворювалася в одну з са-мих потужних індустріальних держав світу. Однак процес ін-дустріалізаціі до 1870 р не був завершений, аграрний сектор осту-вався основною галуззю економіки.\nОсобливості розвитку сільського господарства Німеччини в період промислового капіталізму. Наслідки «незакінченою рево-Люції» 1848 р негативно позначилися на розвитку сільського хо-дарства Пруссії та інших німецьких земель.\nПовільний перехід середньовічних форм землеробства в капі-талістіческого, поступове перетворення маєтку в юнкерсько-капіталістичне господарство проходило в умовах все більш усі-лівано розвитку товарного виробництва. Остаточно прусський шлях розвитку капіталізму в сільському господарстві Гер-манії утвердився після поразки революції 1848 р\nВелике юнкерське землеволодіння після поразки революційної-ції ще більше зміцнилося, а поміщик став перетворюватися в примі-ника-підприємця. Сприятлива економічна кон'юнк-туру 1850-х років сприяла збагаченню юнкерів. У роки Кримської війни прусські юнкери, користуючись відсутністю рус-ської конкуренції, різко підняли ціни на хліб, що в умовах зростання міського населення приносило величезні прибутки. Юн-керской торгівлі і підйому великого сільського господарства спосіб-ствовало також розширення Митного союзу.\nРозшарування в німецькій селі йшло швидкими темпами. Під тягарем викупних платежів селянські господарства приходь-ли в занепад і розорялися. Юнкери ж, навпаки, за рахунок пограбований-ня селян зміцнювали господарства, почали застосовувати машини і використовувати дешеву працю наймитів. Деякі з прусських, сілезьких, саксонських поміщиків не тільки мали в маєтках парові машини, спирто-горілчаних заводи, а й займалися гір-но-рудним виробництвом.\nДля закріплення дешевої робочої сили за своїми господарства-ми поміщики підтримували дрібні селянські господарства ссу-\nдами за натуральну відпрацювання. Розорений селянин пре-обертався в батрака, прикріпленого до своєї ділянки і помещи-ку. Він був приречений на жорстоку експлуатацію, кабалу і ніщен-ське існування.\nУ XIX ст. площа посівних площ досягла максимуму. Якщо на початку XIX ст. вона становила 33,5% всієї території Гер-манії, то в 1878 р - 48,3%.\nУспіхи в сільському господарстві досягалися за рахунок раціонального використання землі та застосування найбільш вдосконалений-них методів обробки та обробітку грунту, внесення добрива-ний, витримування термінів посіву і збору врожаю. У XIX ст. про-ізошел перехід до інтенсивного землеробства.\nЩе на початку XIX ст. в Німеччині переважала трипільна сис-тема. Будучи раціональної в той період, коли поряд з ріллею існували великі пасовища, трипілля з ростом населення і поступовим перетворенням пасовищ в ріллю стримувало роз-нення сільського господарства. Недолік кормів не дозволяв збільшити кількість худоби, а нестача добрив знижувала родючість грунтів.\nВ 1820--1850-і рр. в країні здійснювався перехід до більш со-вершать системам: поліпшеною трехпольной, при якій зна-ве зменшувалася площа землі під паром, вводилися по-Сєви кормових культур; четирехпольние системі; плодоперемен-ної системі.\nПосіви зернових доповнювалися кормовими і технічними культурами. У Померанії і Бранденбурзі, де переважала пес-чаная грунт, розширилися посіви картоплі, що використовувався для виробництва спирту - найважливішого експортного товару стра-ни. По збору картоплі та цукрових буряків Німеччина в другій половині XIX ст. посіла перше місце в світі. Розширення кормо-вої бази дозволяло збільшити поголів'я худоби, розвивати молоч-ве тваринництво.\nВирішальну роль у швидкому поширенні інтенсивних ме-тодов обробки землі зіграли наукові відкриття німецького хіміка Ю. Лібіха, що стали поворотним пунктом у розвитку світової агротехніки. Недарма значення відкриттів Либиха срав-Нива з винаходом парової і динамо-машини в промисло-вості. У 1840 р Лібіх опублікував роботу, що заклала основи нової науки - агрохімії, науки про штучні добривах. Дуже скоро Німеччина стала світовим постачальником мінеральних добрив. Не менше значення мали механізація праці, використан-ня машин в сільському господарстві.\nЗначного розвитку набули садівництво, городництво, виноградарство, які забезпечували не тільки населення країни цін-ними продуктами харчування, а й сировиною ряд галузей, в яких Німеччина зуміла зайняти лідируюче положення в світі, - цукор-ву, консервну, крохмальну, сушильну.\nЗа XIX століття загальна продуктивність сільського господарства зросла в 2-3 рази. Однак докорінного поліпшення в еко-ком положенні сільського населення і селянського господарства не відбулося. Причини полягали в нестачі капіталів, необ-дімих для вкладення у сільськогосподарське виробництво; збіль-личен витрат на робочу силу з-за конкуренції з сторо-ни промисловості, торгівлі, транспорту на світових ринках.\nСтрімко зростала заборгованість селянських господарств. Переважне розвиток промисловості, зацікавленої в більш дешевої сільськогосподарської продукції, виробленої в країнах з екстенсивним сільським господарством (Росія, Арген-тину, США), робило німецьке сільське господарство неконкурен-тоспособности на світовому ринку. У 70-і рр. XIX ст. Німеччина пре-брехати в країну, яка ввозить продовольство. У 80-і рр. були встановлені заборонні мита на хлібний імпорт в Гер-манію.\nБанківська система Німеччини. У XIX ст. формувалася кре-дітная система країни. У початковий період промислового пе-реворот (30-40-е) утворення акціонерних банків стримувалося тим, що для організації акціонерного товариства потрібно спе-соціальне дозвіл уряду. Підприємці, не напів-чівшіе такого, покидали Берлін, Мюнхен і інші великі міста і прямували в столиці малих німецьких держав, де зустрічали привітний прийом місцевої влади. Саме тут ство-валися акціонерні товариства на правах командитного товариша-ства, в тому числі акціонерні банки. До кінця 50-х років в 20 гер-манских містах працювало 30 емісійних банків. Після органі-зації Північно-Німецького союзу почалося законодавче обмеження прав місцевих банків на випуск банкнот, посилилася централізація емісійного справи в руках державного кредитної установи - Прусського банку (заснований в 1765), що було одним з головних умов створення єдиного економі-чного простору.\nКредитування промисловості і торгівлі до середини XIX ст. здійснювали банківські установи Ротшильда, Шредера, Мендельсо-на, Блейхредера і ін. В 1850--1870-і рр., в період грюндерства, ча-стние банківські установи фірми не могли забезпечити потреби в кре-дитя. У цей період почався активний процес створення приватних акціонерних банків, здатних мобілізувати кошти і обра-тить їх на потреби розвивалася економіки.\nВ організації найбільших акціонерних банків брали участь великі банківські установи, що промислові фірми. Дея-ність приватних акціонерних банків носила спеціалізований-ний характер - по галузях економіки і окремим територіям.\nОдин з перших комерційних банків Німеччини - Шафгаузена-ський банківський союз, заснований в 1848 р (на базі приватного бан-Кирського справи А. Шафгаузена в Кельні), зосередив свої операції в Рейнській області, сприяв розвитку гірничо-за-водских підприємств. Дармштадтський банк, створений в значній-котельної ступеня під впливом знаменитого «Креді мобіле», головним напрямком діяльності обрав фундація. Віз-нікшего в 1856 р три найбільших акціонерних банку: Облікова суспільство, Берлінське торгове суспільство, Середньонімецький банк - також мали яскраво виражену спеціалізацію. Перший з них знаходився в тісних контактах з банкірським будинком Ротшильда. Його зусилля були спрямовані на кредитування будівництва ж-лізниць доріг. В організації другого взяли участь банківські установи фірми Мендельсона і Блейхредера, сферою його діяльності яв-лялась велика торгівля. Німецький банк був заснований в 1870 р за сприяння берлінських і франкфуртских приватних банкірс-ких фірм для здійснення банківських операцій в області зовнішньої торгівлі. Дрезденський банк (1872) кредитував хімічес-кую і текстильну промисловість Саксонії.\nІншою особливістю великих акціонерних банків Німеччини був універсальний характер їх внутрішньої організації. Вони проводили регулярні операції (вклади, облік векселів, позички) поряд з нерегулярними (емісія фондів, торгівля процентних-ми паперами). Німецькі акціонерні банки, обмежуючи свої послуги певним колом клієнтів (галузі економіки, тер-риториального райони), мали можливість отримувати достовірну інформацію про кожного з них, контролювати потреби в кредиті промислових підприємств, що було особливо важ-\n165 ним при емісійному (довгостроковому) кредиті. Обов'язковими елементами банківської практики були вивчення фінансового со-стояння клієнта в минулому, сьогоденні і його видів на майбутнє; контроль над фінансовими розпорядженнями клієнта з метою не-допущення його відносин з іншими кредитними установами.\nНімецькі банки відрізнялися обережністю до довірених їм короткострокових капіталів, це визначало продуманий харак-тер їх засновницької політики і в кінцевому підсумку зробило їх одними з найнадійніших і солідних в світі. У Німеччині част-ні акціонерні банки встановили тісний зв'язок з промисло-ними підприємствами. Останні виступали в якості заемщі-ков. Надаючи кредит, банки стягували відсотки, отримання яких і було сенсом банківських операцій. Джерелом для виплати відсотка служила прибуток промислового підпри-ємства. Тісний взаємозв'язок між банками і промисловістю ставала основою для подальшого переплетення їх діяль-ності. Наприклад, в Німецькому банку, створеному приватними бан-кірамі і промисловими фірмами (в тому числі фірмою Симен-са), першим директором був Г. Сіменс. Великі банки стрімко-лись поставити під контроль промислові підприємства, яким вони надавали послуги.\nУ розглянутий період концентрація банківської справи в Німеччині відбувалася у формі так званого об'єднання інтересів, коли банки, зберігаючи свою самостійність, об'єк-единящей капітали для проведення певних фінансових опе-рацій. У ці десятиліття в країні отримав розвиток іпотечний кре-дит. Прусські земські каси, створені ще в кінці XVIII ст. і видавали позики під заставу землі, не могли забезпечити возрас-тавшіе потреби в іпотечному кредиті, що зумовило орга-цію спеціальних земельних (іпотечних) банків.\n5.3. «Переселенський» капіталізм. США\nСША належать до країн капіталізму переселенського типу, відмінна риса якого полягає в перенесенні на нові, колонізованих землі склалися в метрополії форм органі-зації господарства.\nГоловний напрямок заселення Північної Америки йшло з вос-струму, від Атлантичного узбережжя, на Захід, до Тихого океану. В Америку спрямовувалися самостійні, енергійні люди з глибоко індивідуалізованими інтересами, з упевненістю у власних силах. Такий склад іммігрантів сприяв успішному господарському розвитку колоній.\nДо кінця XVIII в. в Північній Америці чітко визначилися три регіони, що розрізнялися характером виробництва і структурою бізнесу. Північний схід, де в авангарді колоністів стояла перед-пріімчівая англійська торгово-промислова буржуазія, пре-врата в центр мануфактурного виробництва і торгівлі. В аг-рарном секторі тут переважали середні і дрібні фермерські господарства. Південь, який мав величезними площами родючості-ної землі, привернув іммігрантів з середовища англійської земельної аристократії. Отримавши від уряду значні земельні ділянки землі у власність, в умовах різкого дефіциту ра-бочих рук вони ініціювали організацію рабовласницького плантаційного господарства. Захід представляв незаселені і необроблені землі. Втікачі сюди сміливі люди (скватери) самовільно захоплювали землі і створювали вільні фермерські господарства.\nСоціально-економічна неоднорідність, асинхронність та неоднотипних історичного розвитку цих регіонів обумовили-ли відмінність шляхів і тимчасових рамок становлення промисло-ного капіталізму.\nПередумови промислового перевороту.Розвиток американ-ського капіталізму не було обмежено феодальними рамками. Це зумовило його особливості в порівнянні з європей-ським капіталізмом. Роль буржуазної революції для США зіграла Війна північноамериканських колоній за незалежність (1775--1783), в ході якої вирішувалися завдання ліквідації дик-тата метрополії, що обмежувала свободу підприємець-ства. Прийнята Декларація незалежності (1776), поклич-ла суверенітет американського народу і утворення нового го-сударства - США. Вона зробила недійсними укази англійського парламенту, що ущемляли свободу заселення захід-них земель, розвиток промисловості, сфери обігу. У 1776 р всі порти оголошувалися відкритими для європейських куп-цов, ліквідувалася англійська монополія на торгівлю в Се-вірною Америці. У зовнішній торгівлі проголошувалися принци- пи фритредерства, на основі яких пізніше були укладені договори з Францією, Пруссією, Швецією.\nУ 1777 р уряд конфіскував 30 тис. Маєтків, принад-лежали особам, які перейшли на бік англійців. Знищуючи-лись феодальні форми землеволодіння, дворянські звання, на-слідча оренда і т.п. За період війни на захід переселилися 25 тис. Скваттеров. Виробникам металу, зброї, пороху, військової амуніції видавалися грошові премії, субсидії; пред-приймалися спроби організувати виплавку свинцю шляхом переплавки на кулі свинцевих дахів. У 1778 р був побудований го-жавної гарматний завод в Спрінгфілді. З метою стаб-зації грошової системи, упорядкування емісійної діяль-ності як на загальнодержавному, так і на рівні штатів в 1781 році був створений Банк Північної Америки.\nЗакінчення війни, ратифікація Конституції (1787), вступ-ня в силу перших десяти поправок до неї (1791), перш за все Білля про права, завершили перший етап буржуазної революції. Конституція забезпечувала права власності, її захист, сво-боду слова, друку, зборів, віросповідання і т.д., зміцнила владу центрального уряду. Політична система будів-ілась на поділ влади: виконавча (президент і кабі-нет міністрів), законодавча (конгрес), судова (верховний суд, який мав право скасування законів, які не відповідали Кон-статиці). Але не було знищено рабство в південних штатах, ін-дейція не отримали цивільних прав, була відсутня єдина з-виборчу система. Правова держава, які формувалися в США, забезпечувало американцям громадянські та особисті свобо-ди, включаючи право на землю і вільну підприємницьку діяльність, значно повніше, ніж в Європі того періоду.\nУряд сприяло реалізації прав на землю та вільним вибором виду господарської діяльності шляхом ши-рочайшей територіальної експансії, що супроводжувалася еконо-номічному освоєнням нових володінь. На основі висновки не-рівноправних договорів, торгових угод, прямого військового на-Силія до складу нової держави увійшли величезні райони Старого Північно-Заходу, а також Луїзіана, Флорида, Техас, Нью-Мексико, Верхня Каліфорнія, Орегон. За період з 1776 по 1853 р територія США збільшилася у вісім разів. З прийняттям Конституції конгрес виніс рішення про передачу всіх вільних територій в фонд центрального уряду, яке повинно\nбуло займатися їх розділом і продажем. За законами 80-х рр. XVIII ст. земля продавалася великими ділянками в 640 акрів з обя-ково виплатою всієї суми протягом місяця. Ці умови обмежували коло покупців заможними людьми і при-вели до самовільного захоплення землі, набуває все більш масового характеру. Скватери вимагали закріплення за ними ділянок. Вони вживали заходів для захисту своїх заявок. Під тиском наполегливої боротьби фермерів за полегшення умов до-ступа до західних землях відбувалася послідовна демо-кратізація аграрного законодавства. В результаті зменшився зе-Мельна мінімум (до 40 акрів), збільшився період розстрочки платежів, знизилися ціни на землю (з 2 до 1,25 дол. За акр).\nУ 1841 р був прийнятий Закон про заїмці, який гарантував скват-Терамо право покупки оброблюваних ними ділянок до надхо-ня на аукціон. Відповідно до закону можна було займати землю, попередньо розмежовані урядом. Колонізація західних земель ставала все більш активною. Основний по-ток переселенців йшов з північних штатів. На Захід перемеща-лись позбавлені земельних ділянок фермери з Півдня, а також план-татори в пошуках родючих земель. Значну роль в хо-господарському освоєнні цих територій зіграла імміграція. У 1789-1812 рр. в США прибуло 250 тис. чоловік. З 1842 року в стра-ну в середньому в рік приїжджало до 100 тис. Переселенців. Наявність на Заході вільних, придатних для заселення і експлуатації земель зумовило переважно аграрний розвиток цього ре-Гіона. Розвивалося фермерське господарство сприяло рас-ширення товарних ринків і ставало одним із джерел формування ринку капіталу. Возраставшее сельскохозяйствен-ве виробництво забезпечувало потреби в продовольстві промислових центрів. У міру зростання доходів фермери пови-шалі попит на промислові вироби виробничого і по-споживчих призначення, що стимулювало розвиток індуст-ріального Північного Сходу. У той же час фермерська колонізуется-ція Заходу загострювала проблему освіти ринку робочої сили в країні, викликаючи відтік населення з інших територій і підсилю-вая тим самим дефіцит робочих рук.\nГоловним джерелом найманої праці в колоніальний період була імміграція, а також незаможні і бідні верстви, склад-лявшего більше 20% населення, які працювали за наймом на ма-нуфактурах і суднобудівних; Сервенті, які відслужили кабальнуслужбу, які не отримали землі і не мали інших засобів суще-ня. Однак всі ці особи енергійно боролися за володіння землею, орендували або набували її в борг. Робітники, які працювали шиеся за наймом, особливо іммігранти, при першій возможнос-ти прагнули піти з підприємства, щоб обзавестися землею. У XVIII ст. з цієї причини зазнали краху ряд великих підпри-ємств. Наприклад, металургійний завод П. Хазенклевера, найнявши-шего в Німеччині понад 500 робітників. Таким чином, «надлишково-го» населення в колоніях не було. Ці особливості формирова-ня ринку праці мали важливі наслідки. Американські підприємці ще в колоніальний період використовували не прямий наймання робітників на виробництво, а залучали дрібних фер-мерів, готових взятися за оплачувану роботу в промислах, ко-торимі вони традиційно займалися вдома. Це дозволяло їм, не відриваючись від землі, отримувати додатковий дохід.\nВисокий попит на робочу силу зумовив її високу сто-имость, що диктувало необхідність заміни цього дорогого когось компонентом витрат виробництва більш дешевої машиною. Доро-говізна робочої сили стимулювала винахідництво, ввезення з інших країн машин і устаткування. Технічні передумови виникнення фабричної промисловості в США були в ос-новному створені промисловим переворотом в Англії. Разом з тим в самій країні з'явилося багато нових винаходів, чому в чималому ступені сприяла система заохочення. Уже в 1790 був виданий Закон про патенти, який давав винахідникам 14-річну монополію на використання своїх винаходів.\nФінансовою основою великого промислового виробництва була, по-перше, прибуток торгової буржуазії, сколотити статки в період англійського панування. По-друге, надходження від спекулятивної діяльності буржуазії, планта-торів під час війни за незалежність. Д. Вашингтон, головно-командувач американськими військами, писав: «Такого відсутності почуття громадянського обов'язку, такої відсутності добродете-ли, такої спекуляції, такого безлічі всяких хитрувань для отримання тієї чи іншої вигоди ... я ніколи не бачив ... дух низ-кого користолюбства до такої міри опанував усіма, що яке б лихо ні обрушилося тепер на нас, воно не здивує мене ».\nДодатковим джерелом ринку капіталу ставали доходи фермерських господарств.\nУ створенні передумов промислового перевороту в США велика роль належала факторів міжнародного характе-ра. Ослаблення англійської конкуренції в період війни за межі не-залежність через розрив економічних зв'язків з метрополією полегшувало збут виробів місцевої промисловості. Європейські війни (1792--1815) стимулювали зовнішню торгівлю США, приносили величезні прибутки, що ставали джерелом круп - * - нейших станів. Розширення торгівлі відбувалося не тільки за рахунок експорту, а й великою посередницькою торгівлі. Іс-пользуя нейтральне положення, американці поставляли в Європу товари з Вест-Індії, Південної Америки, дачьнейшем і Близького Сходу, перевозили товари з французьких і англійських коло-ний в метрополії. Величезна іноземна торгівля США велася в основному судами вітчизняного виробництва. Цей період отримав назву «золотого століття» торгового мореплавання сівбі-роамеріканскіх штатів.\nХід промислового перевороту. Промислова революція в США почалася в першому десятилітті XIX ст. На північному сході країни вона повторила в основному класичну англійську мо-дель і завершилася До 1860 р твердженням фабричного типу про-ництва в провідних галузях господарства.\nПочатковий етап промислового перевороту був відзначений ме-механізації і становленням фабричної системи в текстильному виробництві. Перші машини з'явилися в хлопкопрядении ще в кінці XVIII ст. Ця галузь бавовняної промисловост-ти відразу створювалася на машинній основі, минаючи стадію ручної праці. У перше десятиліття XIX в. відбувалося швидке зростання пря-дільной фабрик, які створювалися за зразком підприємств знаменитого англійського промисловця Аркрайта. Однією з найбільш відомих була фабрика, організована в 1790 р при-їхав з Англії робочим-текстильником Слейтерові. Він впо-слідстві став великим підприємцем і увійшов в історію як «батько» американської промисловості. Власники прядилень-них фабрик ставали організаторами всього процесу вироб-ництва бавовняних тканин. Роздаючи пряжу для переробки-ки фермерам, вони залучали кустарний сектор в орбіту Фабричев-ної системи, розширювали масштаби підприємництва, залучали додаткову робочу силу.\nПісля англо-американських воєн 1812--1815 рр. почався дли-них підйом національної промисловості. йому способство-\n171 вали, по-перше, переорієнтація інвестицій з сфер торгівлі і мореплавання в промисловість; по-друге, протекціоністська політика уряду. У цей період стали складатися кор-пораціі з метою об'єднання капіталів для спорудження круп-них промислових об'єктів. Вони діяли на основі актів про інкорпорацію, що видаються законодавчими органами шта-тов. Таким чином, розширювалася фінансова база промисло-ного будівництва.\nВведення в 1816г. нового митного тарифу, установівше-го високі мита на імпортні промислові товари, преж-де всього на тканини, їх підвищення в наступні роки обгороджувало американську промисловість від іноземної конкуренції. Найбільш швидко і успішно розвивалося бавовняну про-ництво. Першорядне значення для його механізації в це-лом мала фабрика, побудована Лоуеллом в 1818 р На його пред-прийнятті вперше в світовій практиці були встановлені прядилень Цінні та ткацькі машини, що дозволило зв'язати в єдиний виробничий цикл обробку сировини і випуск готової про- продукції. Механізація ткацтва в 20-і рр. XIX ст. привела до ви-тисненням кустарного сектора.\nГоловним ринком збуту бавовняних тканин стає-ся швидко заселятися Захід. За рівнем механізації ткацтва північно-східні штати в 1830-і рр. перевершили Англію.\nЗа період з 1815 по 1832 рчисло бавовняних фабрик зросла в 3,7 рази (з 213 до 795), на них використовувалося ШОтис. ве-ретен, стали застосовуватися ситценабивного циліндричні махай-ни та інші технічні нововведення. Впровадження машин в шерстячи-ве виробництво відбувалося повільніше. Інститути, які в ньому централізовані мануфактури поступово переростали в фаб-рики, число яких тільки за 1810-1815 рр. збільшилася з 14 до 102. Уже в 1840 р на північному сході фабричне вовняне про-ництво перевищувало домашнє. Таким чином, в 30-і рр. XIX ст. в найважливіших галузях текстильної промисловості - хлопча-тобумажной і вовняний - відбувався інтенсивний процес затвердження фабричної форми організації виробництва. Цен-тром текстильної промисловості, перш за все хлопчатобумаж-ної, був Північний схід, де було зосереджено більше 78% фабрик цієї галузі. На Півдні і Заході текстильне виробництво було розвинене слабо. З 1840-х рр. в текстильній промисловості почався новий процес - укрупнення банків, що діяли предприя-\nтий і зменшення їх загального числа при одночасному зростанні сум-ми інвестованого капіталу.\nВ результаті технічного перевороту різко знизилися затра-ти на виробництво бавовняних тканин, ціна на них упа-ла в п'ять разів в період 1815--1850 рр. Дешевизна тканин спосіб-ствовала підвищенню попиту на них з боку широких мас на-селища, конкуренція англійської аналогічної продукції була зведена до мінімуму. Уже до середини XIX ст. США зайняли вто-рої місце в світі за обсягом виробництва бавовняної про-дукції. До початку громадянської війни в країні вироблялося вдвічі більше паперових матерій на душу населення, ніж в Вели-кобрітанія.\nПоряд з текстильним виробництвом промисловий перево-рот охопив харчову промисловість (насамперед МУКОМОЛ-ву, яка за вартістю продукції перевершувала бавовняні-мажной), а також галузі, що виробляють товари широкого по-споживання: взуттєву, швейну, шкіряну. У них з'явився ряд технічних удосконалень, значно підвищили про-тивність праці і якість виробів, що випускаються. Серед них - винахід швейної машини (1841), машини для виготов-лення взуття (1846), що дало поштовх для становлення нових отрас-лей машинобудування.\nПромисловий переворот викликав розвиток річкового транспор-ту, будівництво каналів, інтенсивне спорудження залізниць. Одним з головних рушійних чинників радикальних изме-нений в цих сферах була експансія на Захід і його швидке хо-господарське освоєння. До початку громадянської війни основний вантажообіг країни проходив по водних шляхах сполучення, в пер-шу чергу по Міссісіпі. У 1860 р по ній і р. Огайо курсують-валі тисячу пароплавів. Спорудження каналів почалося з 1792 р В 1817--1825 рр. здійснювалося будівництво найбільшого каналу - Ері, що з'єднав район Великих Озер з Атлантічес-ким океаном. Вартість транспортування вантажів з Нью-Йорка до Буффало знизилася на 90%. Таке значне еко-кий ефект експлуатації цієї споруди викликав різке зростання будівництва каналів в інших штатах. Загальна довжина каналів в США до 1850 р досягала 5950 км, тобто збільшилася в порівнянні з 1830р. в 2,9 рази.\nОдночасно зі спорудженням каналів велося будівництво шосейних і залізних доріг. Перша залізнична лінія була прокладена між Балтімором і Огайо в 1828-1830 рр. До початку 1840-х рр. залізні дороги розглядалися як допоміжні-тільні шляхи сполучення до каналів. У 1840-1860-і рр. залізничн-Рожнів будівництво вступило в смугу бурхливого розвитку. Ком-панії, які займалися спорудою залізниць, отримували від держави безкоштовно землю, ліс, будівельні матеріали, огром-ні грошові субсидії. Підприємництво в цій сфері при-носило великі прибутки, що робило її досить привабливою для вкладення капіталу. Тільки за період 1851-1857 рр. інвести-ції в залізничне будівництво склали близько 1 млрд дол. Темпи залізничного будівництва були найвищими в світі. За 1840--1860 рр. протяжність залізничних ліній збільшилася більш ніж в 10 разів (з 4535 до 49 000 км), склавши при-мірно половину світової залізничної мережі, До реформ 1861 р Атлан-тическое узбережжі було пов'язано залізницями з західною системою річок і озер. За загальної протяжності внутрішніх когось комунікація, що обслуговуються паровим транспортом, США в цей період перевершили Англію. В результаті корінних перетворень транспортної системи країни в орбіту капіталістичного пред-прінімательства втягувалися все нові і нові території. «Ре-волюція» на транспорті стимулювала зростання виробництва в метал-лургіческой, вугільної, машинобудівної, суднобудівної, лісової промисловості. Однією з особливостей залізничні-ного транспорту в США було використання дров в якості палива для паровозів аж до 1860 р\nПромисловий переворот у чорній металургії США вироб-йшов пізніше, але в значно більш стислі терміни і в зворотній послідовності. Його початок було відзначено впровадженням про-катного виробництва, завершення - перекладом основного обсягу виплавки чавуну на мінеральне паливо. Основи сучасної металургійної промисловості були закладені в 1816г. со-будівлею невеликих прокатних сталеплавильних заводів поблизу Піттсбурга. На них були освоєні нововведення - прокат замість кування, пудлингование замість сирого дуття.\nПерша домна, що працювала на кам'яному вугіллі, з'явилася в 1837 р Перехід на нові методи виплавки стримувався тим, що в країні було багато лісу, виплавка чавуну на деревному вугіллі та-вала більш якісний метал. У 1840-і рр. почався підйом ме-металургії. За десятиліття (1847-1857) було введено в дію око-ло 100 домен, що використали мінеральне паливо. їх разме-\nри і продуктивність значно збільшилися. Металурги-чеський виробництво крім традиційних центрів розвивалося на Заході (Теннессі, Кентуккі), в Пенсільванії і Огайо.\nЗагальний обсяг виплавки чавуну за період 1840--1860-х рр. віз-ріс в 2,7 рази (з 0,3 млн до 0,8 млн т). Однак власне про-ництво металу ще не могло забезпечити потреби внутрен-него ринку. У 1850 р було ввезено 409 тис. Т заліза, а вироблена-дено 560 тис. Т. Основними споживачами прокату були залізні дороги, хоча на ці цілі в 40-50-і рр. XIX ст. йшло не більше 20% американського чавуну. Утилізація зношених рель-сов, як вітчизняних, так і ввезених з Англії, нарощування їх власного виробництва сприяли створенню в США перед Громадянською війною потужної прокатної індустрії. Це, в свою чергу, зажадало перекладу, всього виробництва на мі-ральним паливо і створення великих заводів - комбінатів, ос-нащенних паровими двигунами.\nУ США в середині XIX в. основним мінеральним паливом для металургії став антрацит, доступні поклади якого име-лись на сході Пенсільванії.\nМасове застосування антрациту в доменних печах і при пуд-лінгованіі з 1840-х рр. викликало гігантський стрибок у розвитку вугільної промисловості США, що знаходилася до цього часу в стадії зародження. У 1840-1860-і рр. видобуток вугілля збільшився в 6,5 рази (з 2 млн до 13 млн т).\nДо початку 60-х рр. XIX ст. на північному сході країни з'явилося велике заводське машинобудування, що свідчило про вступ промислового перевороту в завершальну стадію.\nНа початку XIX ст. (В 1803) в Філадельфії був побудований перший завод з виробництва парових машин. У 1826 році була створена велика компанія «Порт-Річмонд Компані», яка виробляє па-ровие машини і обладнання. Через десять років Морганом були побудовані великі заводи, які виготовляли парові машини. З 1830 року в США почалося виробництво паровозів. У 1860 р за-вод Болдуіна (Філадельфія) святкував випуск тисячного па-ровоза. Паровозобудівного промисловість країни изготов-ляла локомотиви і для європейських залізниць.\nДуже важливою галуззю важкої індустрії ставало сель-скохозяйственних машинобудування, вироби якого набули широкого поширення не тільки всередині країни, але і за рубе-жом. Особливо активно воно стало розвиватися з 40-х рр. XIX ст. Основною передумовою цього був підйом вільного фер-мерського господарства. В 1840--1850-і рр. з'явилися самі здійснений-ні для того часу сівалки, сільськогосподарські машини та кричу-Дія. Широкий розвиток отримали галузі машинобудування, випус-кавшіе машини і обладнання для підприємств, які виробляють предмети споживання. Продукція американських фабрик швейних машин Зінгера, Баккера, Уиллера і ін. Користувалася великим попитом навіть у найвіддаленіших куточках земної кулі.\nШвидкими темпами в першій половині XIX ст. розвивалося су-добудованих. Кораблі, побудовані в США, не поступалися по якост-ству англійським, а по ряду показників навіть перевершували їх. На суднобудівних верфях країни розміщували іноземні зам-зи. Швидко розвивався американський торговий флот. В середині 1850-х рр. по тоннажу він був майже дорівнює англійському флоту.\nСвоєрідністю промислового перевороту в США був за-тягнувся перехід до парової енергетичній базі. Парова ма-шина вперше стала використовуватися ще в кінці XVIII ст. для від-качки води в гірничо-видобувних виробництвах, в деревообро-ють промисловості. Однак аж до 40-х рр. XIX ст. в промисловості в якості основної енергії використовувалася енергія води, що пояснювалося наявністю в країні безлічі річок. Використання енергії води обходилося в чотири рази дешевше, ніж застосування парових двигунів.\nЗ 1840-х рр. парові двигуни отримали більш широке рас-рення, і вже до 1860 року вони завоювали ряд важливих позицій в галузях важкої промисловості, річковому, морському і залоз-нодорожном транспорті.\nТехнічне переозброєння промисловості і транспорту викликало постійне зростання попиту на різного роду махай-ни, що, в свою чергу, стимулювало винахідництво. В ході промислової революції крім широкого використання їв-ропейского досвіду в США був зроблений ряд оригінальних зображені тений, знайшли світове визнання. Тільки за 1840--1850-і рр. було видано 6489 патентів.\nТалановитий американський учитель Уїтні став винахідником хлопкоочистительной машини (1793). Застосування цієї машини підвищувало продуктивність праці при очищенні бавовни в 100 разів. Пізніше, в 1798 р, побудувавши збройову майстерню, він впровадив у виробництво мушкетів новий принцип взаємозамінності від-ділових частин. Стандартизація деталей згодом стала ши-роко застосовуватися і в інших виробництвах.\nВинахід Фултоном і спуск на воду в 1807 р першого паро-ходу «Клермонт» привели до революції в річковому і морському транс-порте. З інших найбільш великих американських винаходів першої половини XIX ст. необхідно відзначити телеграф (1832), паровий молот (1842) вулканізацію каучуку (1844), ротаційну друкарську машину (1846), бесемерівський процес (1847), турбіну (1849), електровоз (1851), верстати оригінальної конструк-ції, а також численні моделі сільськогосподарських ма-шин. Їх впровадження в масове виробництво значно підвищена-сило технічний рівень промисловості, сільського господарства, транспорту, сприяло виникненню нових видів вироб-ництва. Вже на початку XIX ст. головним фактором економічного зростання країни (в середньому від 0,8 до 1,1% на рік) ставали изме-нения в технології виробництва.\nВеличезну сенсацію справили американські машини на пер-виття всесвітньої промисловій виставці в Лондоні в 1851 р Для вивчення американського досвіду з Англії в США була направ-лена спеціальна експертна комісія, в доповіді якій вка-ни опиняються, що причини виключного успіху американців у виробництві машин полягали в гострій нестачі робочих рук, наявності величезного внутрішнього ринку, високому рівні образо-вання, широкому використанні зарубіжного досвіду.\nДо початку 60-х рр.XIX ст. фабричний тип виробництва утвер-дився в найважливіших галузях американської індустрії. Попервах-пінними економічними показниками успіхів промислової революції були досягнення переконливого переваги продукції промислового сектора над домашніми промислами, ви-рух США на друге місце в світі з виробництва промислової продукції, радикальні зрушення в структурі господарства. Уже в 1840 р текстильні фабрики виробляли в півтора рази більше продукції (за вартістю), ніж домашні промисли. Дрібні підприємства застарілого типу в 1860 р давали всього 5% продукції машинобудування, 10-20% металу і т.д.\nЗа переписом 1860 року в США налічувалося 140 433 примушує-них підприємств, вартість їх річної продукції досягла 1,9 млрд дол., На них було зайнято 1,3 млн робочих. З 1827 по 1860 року обсяг промислової продукції в країні зріс у вісім разів. Загальна сума капіталів, вкладених у промисловість з 1820 по 1860 р зросла з 50 млн до 1 млрд дол. У результаті швидко\n177 зростала питома вага США у світовому промисловому вироб-ництва. У 1820 він становив лише 6%, а в 1860 р досяг 17%.\nРадикальні зрушення в галузевій структурі господарства виражена-лись перш за все в тому, що вже в 1850 р промислова про-дукція за вартістю перевершила сільськогосподарську. Частка на-селища, зайнятого в сільському господарстві, знизилася з 90% в кінці XVIII в. до 60% на початку 60-х рр. XIX ст. За кілька десятиліть практично на порожньому місці виросли гігантські промислові центри: Цинциннаті (в 1860 р - третій за кількістю промисло-вих робочих після Філадельфії і Нью-Йорка), Чикаго (кото-рий ще в 1832 р був простим фортом, а в 1840 р був горо-будинок), Клівленд, Сент-Луїс і ін. Жителі міст становили в 1860 р майже 20% населення США.\nЯкісні зміни відбулися всередині промислового сектора, вони свідчили про те, що країна впевнено вступила на шлях індустріального розвитку. За темпами зростання в 40-60-і рр. XIX ст. важка промисловість випереджала інші галузі. Так, виробництво бавовняних фабрик увели-чілось в 1,5 рази, в той час як виплавка чавуну - в 2,6 рази, видобуток кам'яного вугілля - в 7,2 рази, але при цьому за вартістю переважала продукція харчової та легкої промисловості . У 1860-х рр. галузі промисловості за вартістю продукції, що випускається розподілялися наступним чином: борошномельна, бавовняна, лісова, взуттєва, металообробна, швейна, шкіряна, металургійна, вовняна і т.д.\nОсобливо стрімко розвивалася важка промисловість, пов'язана з обслуговуванням залізничного будівництва: паровозобудівний, вагонобудівний, рейкопрокатних. Будувалися гігантські, обладнані за останнім словом, тог-дашней техніки заводи, продуктивність яких вже тоді перевершувала масштаби європейських підприємств. Поряд з тра-Діціон для промислового перевороту галузями важкої індустрії - металургійної, вугільної, машинобудівної, суднобудівної - в США отримали розвиток части-ного машинобудування, виробництво машин для швейної, взуттєвої, борошномельної галузі.\nВ 1850--1860-і рр. закладалася база для становлення резино-вої і нафтової промисловості. Найважливішим елементом госпо-жавної системи ставала виробнича инфраструкту-ра, перш за все транспорт. У будівництво залізниць в\n1860 р вкладалося коштів приблизно стільки, скільки в усі сфери промислового виробництва.\nПромисловий переворот в США в значній мірі спирався на імміграційний процес, що було отлічітель-ної рисою капіталізму переселенського типу. За 1815--1860 рр. в Північну Америку прибуло 3 млн чоловік. Цей потік направ-лялся в основному в північні, центральні і західні штати. З розгортанням промислового перевороту збільшився в'їзд в країну фахівців, особливо інженерів, кваліфікованих ремісників - механіків, вуглекопів і т.п. Ввезення іноземного капіталу в 1790--1860-і рр. склав 500 млн дол. Основний сфе-рою його додатки було залізничне будівництво. Їм-міграція стимулювала промисловий переворот, але сама яв-лялась наслідком іншого процесу - бурхливого капіталістичного розвитку країн Європи, в першу чергу Англії.\nПромислова революція в основному завершилася до 1860 року в найбільш розвинених північно-східних штатах, на які при-ходилось 67,3% вартості промислового виробництва країни. В ході перевороту плантаторський Південь перетворювався на «внутрен нюю колонію» з неминучою механізацією її промислового сектора. Однак розвиток фабричної системи до Громадянської війни мало другорядне значення, тут переважали вироби ництва по первинній обробці сільськогосподарської сировини -хлопка, тютюну, рису, цукрової тростини. У зоні колонізації промисловий розвиток також прийняло форми, у яких не було аналогів у Західній Європі. На ці террітоходіть ринок збуту і дешеву рабо-чую силу.\nПерша приватна прядильна фабрика, оснащена американ-ськими верстатами, була пущена в 1872 р, але основна маса знову споруджуваних підприємств базувалася на примітивній техні-ке, відрізнялася високою часткою ручної праці, оскільки розміри капіталів, інвестованих середньої і дрібної буржуазією, по-мещікамі , були, як правило, невеликими. Однак число ману-фактур і дрібних фабрик швидко росло. За період 1868--1877 рр. їх чисельність досягла 489.\nТаким чином, в 1870-і рр. головною особливістю промисло-ного перевороту було переміщення капіталу з аграрного сек-тора економіки в промисловий, а також активну участь го-сударства в індустріалізації. Об'єкти державної власності-ності, за винятком деяких текстильних фабрик, які працювали на експорт, гірничих підприємств, виявилися збитковий-ними і не виправдали себе як джерело доходів уряду. Для покриття витрат уряд вдався до внутрішніх зай-мам. У 1878 р був розміщений внутрішню позику на 3 млн ієн для розвитку промисловості. Високий рівень витрат породжував дефіцит державного бюджету. Для його скорочення прово-сідали додаткові випуски паперових грошей, державним-них цінних паперів. У 1876 р уряд надав націо-нальним банкам право обмінювати їх банкноти нема на золото, а на державні казначейські білети. В результаті цих заходів до 1880 року в обігу перебувало 135 млн незабезпечений-них банкнот і тільки 5 млн забезпечених. Золотий вміст паперових грошей впало за період 1873--1881 рр. в два рази, що ви-кликало зростання цін на товари і послуги. Однак інфляційна полі-тика не принесла бажаних результатів. Державних ресур-сов не вистачало на утримання нерентабельних підприємств, для здійснення широкої програми залізничного будів-ництва.\nУ 1880-і рр. уряд перейшов до здійснення нової еко-номічного політики. Її мета полягала в створенні умов для активізації приватного підприємництва шляхом приватизації державної власності. У листопаді 1881 році був виданий указ про передачу державних підприємств в приватні руки. Прави-будівництві зосереджували зусилля на розвитку військових галузей (арсенали армії і флоту). Департамент промисловості був скасований, а замість нього заснований Департамент сільського госпо-ства і торгівлі. Продаж державних об'єктів осуществля-лась на пільгових умовах, ціни встановлювалися в 2-3 рази нижче фактичних, практикувалася розстрочка платежів на тривалі терміни. Державні підприємства здавалися в оренду, переда-валися в рахунок погашення боргів урядовим кредиторам. Основна частина державної власності опинилася в руках торгово-лихварських будинків і вищих верств самураїв. Дер-дарчі мідні рудники перейшли до фірми «Фурукава», са-мий великий суднобудівний завод в Нагасакі, вугільні шах-ти, срібні рудники Ікуно - до «Міцубісі» і т.д. Залізно-дорожнє будівництво також стало сферою докладання приватного капіталу. У 1881 р була заснована перша акціонерна компанія з капіталом в 20 млн ієн, що отримала землю і урядових-ні гарантії мінімального прибутку в 8% річних (на 10-15 років). У наступне десятиліття було організовано ще 15 компаній. Уряд встановлювало за їх діяльністю контроль. У власності держави залишався телеграф.\nПередача об'єктів державної власності в приватні руки змінила напрямки підприємницької активності, що про-стало в переорієнтації капіталовкладень. При загальному зростанні оголошеного капіталу всіх акціонерних компаній з 101,6 млн до 288,8 млн єн за період 1884--1892 рр. питома вага банківського капіталу знизився з 78,1 до 29,6%, тоді як питома вага капіталу, інвестованого в промисловість, збільшився з 4,9 до 24,6%. Зрушення в інвестиційному потоці стали одним з головних фак-торів промислового підйому, що почався з другої половини 1880-х рр. XIX ст. У чималому ступені він обумовлювався стаб-лизацией кредитно-грошової системи. Уряд з початку 1880-х р відмовилося від інфляційної політики. З метою накопи-лення коштів підвищувалися прямі податки, перш за все позі-Мельна; місцеві податки зросли в 1,5 рази; значно збіль-лічілісь непрямі податки (на саке, біржові посередницькі операції; був введений гербовий збір). Для забезпечення валютних надходжень влада організувала спеціальний валютний ІОКО-Гамской банк, який розгорнув активну діяльність на зовнішніх ринках і вперше забезпечив позитивне сальдо у зовн-ній торгівлі. Все це викликало перевищення державних до-ходів над витратами, дозволивши здійснити грошову реформу. Держава в 1882 р заснувало Японський банк і наділило його пра-вом емісії нових банкнот. При цьому з обігу було Йзь-ято близько / 3 знецінених паперових грошей. У 1886 р був уста-новлено срібно-золотий стандарт. Реформа сприяла ста-зації грошової і кредитної систем, розвитку експорту, обмеження імпорту, накопичення коштів державою. Віднов-лення колишнього курсу ієни призвело до зниження цін на сель-скохозяйственних продукцію, що з підвищенням податків різко знизило прибутковість і прискорило розорення дрібних господарств. Цей процес ставав головним джерелом поповнення ринку ра-робочої сили в країні.\nЗростання капіталовкладень в промисловість забезпечував будів-ництво великих підприємств, оснащених машинної техні-кою. З 1880-х рр. почалося застосування в промисловості енер-гии пара. Найбільш швидко процес механізації відбувався в бавовняній промисловості. Число веретен на бавовняно-прядильних фабриках за 1880--1890-і рр. збільшилася в 16 разів. Су-кінна промисловість відрізнялася найвищим рівнем концентрації виробництва, саме в цій галузі створювалися великі фабрики. Однак в ткацькому виробництві ще преобла-дали дрібні і середні майстерні. У шовкової промисловост-ти міцні позиції належали ремеслу в зв'язку з труднощами-ми механізації цього виду виробництва, а також високим спро-сом на світовому ринку на шовк-сирець, навіть не пройшов фабричну обробку. Всього за період з 1877 по 1886 року було по-будувати 760 приватних промислових підприємств.\nХід промислового перевороту гальмувався відсутністю соб-ного машинобудування і металургійної промисловост-ти. Виробництво машин та апаратів робило перші кроки. Хутра-нические заводи були малопотужні, а їх кількість незначний-но. Загальний технічний рівень виробництва залишався низьким. Навіть в найбільш передовою в технічному відношенні бавовняно-паперовій промисловості 61% пряжі виготовлявся ручним способом на примітивних верстатах. Розвиток чорної металургії стримувалося недостатньою сировинною базою. Виплавка заліза проводилася кустарним способом. Спроба створення современ-ного металургійного заводу в Камаси зазнала невдачі. От-расли промисловості, що мали сировинну базу, розвивалися більш успішно. Виплавка міді за 1880--1890 рр. збільшилася в 3,4 рази - з 5,3 тис. т до 18,1 тис. т. Видобуток вугілля за той же період зросла з 1 млн до 2,6 млн т. Найбільш передовими в технічно-ком відношенні були військове виробництво і суднобудування. Залізничне будівництво відрізнялося високими темпами розвитку. За 1882-1890 рр. протяжність залізниць зросла в 10 разів, склавши 2190 км Утворилася єдина залізнична мережа, що мало найважливіше значення для розвитку внутрішнього ринку.\nУспішний розвиток сільськогосподарського виробництва, про-мисловості і транспорту, встановлення твердої валюти надали сприятливий вплив на зростання торгівлі, особливо зовнішньої.Внутрішній ринок був обмежений низькою купівельною спосіб-ністю основної частини населення, яка отримувала або низьку за-заробітну плату, або невеликий прибуток від дрібного земледельчес-кого господарства. Зовнішня торгівля відрізнялася значною динамікою, зрушеннями в структурі товарообігу, свідоцтво-вавшего про зміни в промисловості і сільському господарстві. Обсяг експорту за 1880--1890-і рр. збільшився у вартісному ви-виразі в два рази, імпорту - в 2,5 рази. Основними предмета-ми вивозу залишалися чай, рис, шовк-сирець. Частка готових виро-лій в експорті (тканини, металеві вироби, скло, посуд) виросла з 11,0 до 24,5%. В імпорті підвищилася питома вага про-промислово обладнання, сировини для промисловості, напів-фабрикатів, головним чином бавовни і металу. Ввезення промисло-ного сировини склав 21,5% всього імпорту в 1893 році, тоді як в 1888 році ця цифра дорівнювала 5,5%. До 1870-х рр. 95% зовнішньої тор-говли Японії перебувало в руках іноземних компаній. Виникнення національних зовнішньоторговельних акціонерних компа-ний в 1870--1880-і рр., Які створили закордонні агентства в торго-вих центрах Європи і Азії, розширили можливості японського капіталу. Японські товари вивозилися в основному в Китай і Ко-реї. Забезпечення ринків для японської промисловості стано-вилося однією з першорядних завдань зовнішньої політики стра-ни.\nЕтап промислового перевороту, що доводився на 1880-і рр., Був важливим періодом становлення промислового капіталіз-ма в Японії, незважаючи на те, що сільське господарство залишалося основою економіки країни, в ньому було зайнято близько 2 / з населе-ня країни. В результаті приватизації об'єктів державної власності активізувалося приватне підприємництво в промисловості, транспортному будівництві, що знайшло відо-ються в промисловому підйомі другої половини 1880-х рр. Ве-дущімі галузями промисловості залишалися легка і їжі-вая, на які до початку 1890-х рр. доводилося 90% обсягу промислового виробництва. Серед галузей важкої промисло-вості пріоритетним було військове виробництво.\nЯпонія займала перше місце в світі за рівнем військових рас-ходів, які становлять 36% державного бюджету. Однією з відмінних особливостей становлення капіталістичного господарства в Японії було те, що ще в ході промислового перевороту почалося формування монополій. Одні з них з-здавались в цілях конкурентної боротьби з іноземними товару-ми, які переповнювали японські ринки через їхню слабку та-можения захисту. Такі монополії з'явилися вже на початку 1880-х рр. Першими були картель в текстильній промисловост-ти, який об'єднав найбільші текстильні фабрики країни; японська паперова компанія, монополізувала виробництво і продаж паперу; японська пароплавна компанія, до складу ко-торою входили суднобудівні підприємства і транспортні фірми. Іншим напрямком утворення монополій було рас-ширення сфери діяльності сімейних торгово-лихварських будинків шляхом заснування банків, придбання на пільгових умовах промислових підприємств, що раніше належали державі, участі в акціонерних транспортних компаніях і т.п. Подібна практика ставала основою для створення спеці-фических японських монополій - дзайбацу - в формі конгломе-ратов, що включали в себе підприємства різних галузей промисловості, банки, залізничні, судноплавні, торго-ші компанії.\nЗміни в соціальній структурі. На процеси формирова-ня нової соціальної структури значний вплив ока-викликають уряд. Представники колишньої феодальної і по-енной верхівки - князі і самураї вищих рангів отримали з державної скарбниці необхідні фінансові кошти для підприємницької діяльності. Уряд ініціював підключення представників старої торгово-лихварської бур-жуазіі до підприємництва в банківській сфері, промисло-вості, транспорті. Велика промислова і банківська Бурже-азія, виростає з феодальної і торгово-лихварської еліти, була тісно пов'язана з урядом спільністю цілей і інтересів. Більш природним шляхом формувалися середня і дрібна буржуазія - з середовища поміщиків, міських торговців і лихварів, які розбагатіли ремісників.\nПроцес утворення класу промислових робітників характе-авторизованого рядом особливостей. Недолік промислового ка-питала, низький рівень виробництва на початку реформ Мейдзі обумовлювали низьку заробітну плату робітників. Робота на ма-нуфактурах, дрібних фабриках розглядалася хліборобами лише в якості побічного тимчасового заробітку. Іншого способу сплати податків, боргів вони не мали. Більшість селян, ставши власниками маленьких ділянок землі, не прагнули вікон-чательно розлучатися зі своїм господарством. Тому що розоряли-ся селяни змушені були за одноразове винагороджені-ня продавати своїх дітей на певний термін (зазвичай 10 років) на мануфактури і фабрики; займатися відхожих промислом в галузях, де була потрібна фізична праця чоловіків (перш за все в гірничо-видобувній промисловості); дружини селян викорис-зовались як надомної робочої сили в галузях легкої про-мисловості. Самураї нижчих верств посилали дочок на фаб-рики, їх дружини працювали на дому, оскільки продовжувала істота-вать раздаточная система. В цілому на заводах, фабриках, рудниках переважав працю некваліфікованих тимчасових робочих.\nТільки з 1880-х рр. почався повільний процес формування шару потомствених професійних промислових робітників, їх кількість до початку 1890-х рр. не перевищувало 100 тис. осіб. Загальна кількість фабрично-заводських робітників за період 1882--1890 рр. збільшилася з 5 тис. до 350 тис. осіб, що становило всього 0,86% населення країни. Переважна більшість становили жінки і підлітки. Процес руйнування селянства, куща-рей з 1880-х рр. посилився. На ринку праці пропозиція перевищувала попит, тому в формувалася японської промисловості вкрай низький рівень заробітної плати поєднувався з тривалі-ності робочого дня до 15-18 год, збереженням багатьох феодалів-них методів експлуатації аж до фізичного покарання ра-цівників і т.п.\nУряд, вирішуючи найскладніші завдання переходу до нового соціально-економічного ладу, поєднував запозичення захід-но-європейських зразків (наприклад, реформа народного образо-вання, що почалася в 1872 р, здійснювалася аналогічно француз-ському досвіду; прийнята в 1889 р конституція була близька до прус-ському варіанту і т.п.) зі збереженням складалися століттями традиціями японського народу, виходило з особливостей націо-нальної психології, що склалася в умовах закритого загально-ства.\nУряд підтримував традиції через системи військової підготовки, освіти, засоби масової інформації. У ре-скрипті 1890 р імператора Мацухіто про народне виховання і освіту вказувалося, що основами соціального порядку в країні, системи народної освіти повинні бути синівські шанування і шанобливість, вірнопідданість, підтримання духу націоналізму і монархізму. Стрижнем становлення особисто-сті японця, нового правопорядку залишалося поєднання ідеалів синтоїзму і конфуціанства, які в попередні століття грали вирішальну роль у формуванні національної психоло-гії і системи морально-етичних норм, що регулювали пове-дення японців в суспільному житті.\nДавня японська релігія - синтоїзм - виховувала в чоло-столітті відчуття духу впорядкованості держави, охранявше-го благополуччя і безпеку своїх підданих. Тому Япо-нець повинен був шанувати повелителя - імператора, від якого ис-ходив світ, закон, порядок. Синтоїзм вселяв людині троякі зобов'язання: перед батьками, прабатьками і імператором. Ідеї давньокитайського філософа Конфуція стали основою вос-харчування, освіти, поведінки японської нації. Регулююча роль цих ідей виявлялася як обов'язкове дотримання в загально-жавної та особистому житті певних принципів.\nСинівська шанобливість (беззастережне підпорядкування батькові) поширювалася на всю державну ієрархію, означаючи підпорядкування існував порядку. Конфуціанство закріплювало традиційні патріархальні підвалини і соціальна нерівність, встановлюючи сувору ієрархію всередині сім'ї і суспільства. З са-мого дитинства японцеві прищеплювалася звичка підкоряти своє «я» інтересам сім'ї, групи, держави, в ньому виховувалося з-знання залежності від них, необхідності проходження наприклад вищого. На перший план висувалася «беззаперечне слідування за авторитетом», задоволення особистих інтересів відсовувалося на другий план.\nУ період перетворень Мейдзі патерналістська етика, ви-ража ідеали японської нації, стала організуючим початком новостворюваних економічних і соціальних інститутів на всіх рівнях.\nПатерналістська заступництво створювало атмосферу солі-дарності і сімейних відносин. На загальнодержавному рівні імператор виступав як глава нації - сім'ї, надавав батьківське заступництво всім верствам населення. Організація праці, управління на рівні окремих господарських одиниць базується-валися на тому, що глава підприємства виступав як захисник ін-тересов всіх його працівників. Його роль була схожа з роллю батька і глави сім'ї. Всі працювали на підприємстві повинні були біс-прекословно слідувати за лідером в інтересах стабільності підпри-ємства і, отже, життєвого благополуччя кожного його працівника. В умовах плинності кадрів, низького рівня їх про-професійної підготовки головним завданням ставало руко-ництво виробничим процесом, а забезпечення стабільно-сті персоналу, залучення на підприємство висококваліфіціро-ванних працівників.\nТаким чином, формування централізованої держави, організація праці на окремих підприємствах базувалися на «сімейної моделі». Саме ця обставина створила необ-хідні умови для повного розкриття феномену японської наці-нальної психології, основними рисами якої були го-товності до беззастережного підпорядкування, витримка, наполегливий-с-, невимогливість щодо життєвих умов, організованість, працьовитість, що послужило основою для НЕ -віданного в історії економічного піднесення в наступні пе-періоди.\n1. Історія економіки: Підручник За ред. О. Д. Кузнецової, І. Н. Шапкина. М., 2004.\n2. Історія економіки. Ч. 1. Від давнини до Другої світової війни: Учеб. посібник / За ред. Н. Л. Клейн. Самара, 1998..\n3. Конотопом М. В., Сметанін С. І. Історія економіки: Підручник для вузів. М., 2003.\n4. Конотопом М. В., Сметанін С. І. Історія економіки Росії: Підручник для вузів. М., 2004.\n5. Тимошина Т. М. Економічна історія зарубіжних країн. Учеб. по-посібник / За ред. М. Н. Чепуріна. М., 2004.\n6. Тимошина Т. М. Економічна історія Росії. Учеб. посібник / За ред. М. Н. Чепуріна. 6-е изд. , 2002.