Чому одні живуть повним життям, яка грає всіма кольорами веселки, а інші не можуть знайти сенсу і не знають в чому цінність людського життя. І такий стан справ не завжди залежить від кількості грошей. Незважаючи на те, що на тему цінності життя можна знайти багато книг і статей, вони для більшості людей проходять безслідно. Але як же тоді навчитися по-справжньому, цінувати життя і бачити її яскраві кольори?\nЗвичайно, ж, цінність життя не можна комусь нав'язати, оскільки у кожної людини вона своя. Тому буде корисно завести блокнот, в якому слід записувати всі ті радісні моменти і перемоги, що трапилися за день або тиждень за які ви вдячні. Але в першу чергу потрібно записати все хороше, що сталося у вас в минулому. А потім з часом, у вас набереться жоден такий блокнот, головне - це почати. В блокнот слід записувати навіть такі дрібниці, як знайдені 20 рублів або несподівану знижку в магазині. Така вправа не тільки піднімає настрій, але також супроводжує того, що ви будете постійно помічати приємні дрібниці, з яких і складається людське життя, і які роблять її яскравіше і надають їй цінність і сенс.\nСкаргами - ні\nЩоб життя заграла яскравими фарбами, слід забути, що таке скарги. Оберніться навколо, чого вам не вистачає? Ми живемо в чарівний час прогресу, а кілька століть тому не було інтернету, електрики, автомобілів і пральних машин, які так полегшують нам життя. Варто сказати спасибі, за ці блага цивілізації. Звичайно, ж, багатьом людям що-небудь так не вистачає, але озирнувшись навколо можна зрозуміти, що більшість необхідних речей все-таки присутні в нашому житті. Крім цього слід усвідомити, що ваш час обмежений, і ви не будете жити вічно, тому потрібно використати цей час на повну котушку, щоб у старості НЕ жалкувати про те, що ви могли б зробити.\nЩоб життя знайшла цінність, слід знайти собі заняття до душі. Подумайте, що вам подобатися. Якщо ви любите танці, то можна легко записатися в якусь танцювальну групу. Подобатися ходити в походи - ви завжди зможете знайти однодумців в інтернеті, які із задоволенням складуть вам компанію. Якщо ж ви не можете визначитися, то можна записатися на якісь курси, наприклад, будь-якого іноземної мови, який ви завжди хотіли вивчити. Від цього буде тільки подвійна користь. По-перше, це відверне вас, а по-друге, знання іноземної мови ніколи не завадить. Та й до того ж ви напевно, там познайомитеся з цікавими людьми, які згодом можуть стати вашими добрими друзями. А якщо ви любите тварин, то можна завести кошеня чи цуценя, які будуть дарувати вам свою любов і привнесуть, той сенс і цінність, яких вам не вистачає. Тепер ви знаєте, як цінувати життя і вона заграє всіма барвами.\nНезважаючи на те, що чоловіки часто дуже скупі на емоції, вони гостро переживають розрив відносин. Адже забути кохану непросто. Але потрібно зробити над собою зусилля, адже світ не зійшовся клином на цю людину. Способи, які можуть допомогти вам…\nКожна культурна і освічена людина знає, що представляє особливу цінність, як у його житті, так і в житті суспільства в цілому. Слово "цінність" схоже на поняття "ціна". У багатьох людей виникають такі асоціації: цінність - це те, що має будь-яку…\nellHow.ru » Психологія » Як цінувати життя?


Міллер про «Південний потік»: «Все, проект закритий»\n01 грудня 2014, 22:04\nПовернення до проекту газопроводу «Південний потік» не буде, він закритий. Про це заявив у понеділок, 1 грудня, керівник «Газпрому» Олексій Міллер, відповідаючи на запитання журналістів, чи буде якесь остаточне рішення щодо цього газопроводу.\n«Все, проект закритий», – цитує Міллера агенція «РИА Новости».\n«З урахуванням позиції Єврокомісії, яка не сприяє реалізації цього проекту, з урахуванням того, що ми тільки що отримали, нещодавно зовсім, дозвіл від відповідних інстанцій у Нідерландах, ... позитивно вирішили. З урахуванням того, що ми досі не отримали дозволу Болгарії, ми вважаємо, що Росія у цих умовах не може продовжувати реалізацію даного проекту», – наголосив Олексій Міллер.\nРаніше 1 грудня під час візиту до Анкари, президент Росії Володимир Путін заявив, що Росія не може продовжувати реалізацію «Південного потоку» через позицію Болгарії. Путін звинуватив Болгарію у тому, що вона не веде себе, як суверенна держава і заявив, що від зупинення цього проекту вона втрачає значні кошти.


20 Січня 2021 13:20\nУ місті Луцьку оновили черги на отримання державного житла.\nЧлени виконкому розглянули проєкт рішення Про квартирний облік громадян.\nНа квартирний облік при виконавчому комітеті міської ради для отримання державного житла було вирішено взяти таких громадян: Кунинець Галина Олександрівна, Сидорчук Сергій Дмитрович, Мударісов Дмитро Закійович, Косинський Микола Федорович.\nТакож було включено Шимедюка Володимира Петровича у список осіб, які мають право на позачергове отримання житла. Він на квартирному обліку в загальній черзі для отримання державного житла перебуває з 06.01.1986.\nНа квартирному обліку було поновлено Бояновську Надію Сергіївну.\nНатомість у зв’язку з придбанням житла з квартирного обліку зняли Корнійчука Сергія Михайловича, Сахна Дмитра Олександровича та Сидорчука Віталія Сергійовича.


Євробаскет-2015: на перший збір національної команди викликали 18 гравців - ZAXID.NET\nЄвробаскет-2015: на перший збір національної команди викликали 18 гравців\nСпорт — 12:57, 16 липня 2015 0 0\nНаставник збірної України з баскетболу оголосив попередній склад на Євробаскет-2015 ZAXID.NET\nГоловний тренер збірної України Євген Мурзін розповів виданню «Планета Баскетбол» про кадрову ситуацію в збірній напередодні Євробаскету-2015.\n«На перший збір в Южному викликали 18 гравців. Додатково до первісного списку запрошені В'ячеслав Бобров та Микола Полюляк. З В'ячеславом Кравцовим повністю узгодили всі питання. Він прибуде до табору збірної після закінчення Літньої ліги НБА 23 липня. Можливо, приїде і Олексій Печеров, також задіяний у Літній лізі. Із Сергієм Ліщуком розмовляли особисто. Бажання грати за збірну у нього є, але на думку лікарів він не допоможе нам в цьому році», - прокоментував тренер.\nТакож Сергій Мурзін додав, що на збір в Южний приїде Сергій Гладир, а от з молодіжної збірної залучати в національну команду нікого не будуть. Під питанням залишається участь центрового американського клубу «Фінікс Санз» Олексія Леня.\n«З Олексієм Ленем є певні домовленості. Він хоче зіграти за збірну. Зараз ведуться переговори щодо його приїзду в Україну для участі в підготовці збірної, зокрема, в тренувальному таборі. Однак є ймовірність, що цього року він все ж не допоможе нам», - зазначив Сергій Мурзін.\nДо слова, під час чемпіонату Європи-2015 українська команда виступить у групі «D», в якій за вихід з групи позмагається зі збірними Естонії, Латвії, Литви, Бельгії та Чехії.


Мавроді подякував Азарову за дієву рекламу “МММ” | NewsMarket - Новини України та світу\nНовини України. 10 жовтня. Засновник скандальної фінансової піраміди «МММ» Сергій Мавроді заявив, що після негативних відгуків з боку влади про «МММ» в його структурі почався «сплеск» нових українських вкладників.\nУкраїнських вкладників "МММ" побільшало\n«Серед українських учасників, до речі, сплеск останнім часом – після виступу вашої влади. Судячи з усього, негативні відгуки вашої влади – найкраща реклама. Особливо почався сплеск після того, як ваш прем’єр піраміду насварив. От добре б ще й президент висловився, тоді, напевно, в МММ вся Україна дружно вступить», – заявив Мавроді.\nВін також розповів, що зараз в «МММ» вкладників під два мільйони, українських серед них – приблизно третина. Суми, які вкладають, тисяча доларів в середньому.\nКрім того, за словами махінатора, в «МММ» є вже учасники з багатьох країн. «Практично з усього світу. Розвивається все дуже швидко, осередки зараз є у всіх країнах світу. Але в основному – так, це Росія, Україна, Білорусь, Казахстан. Поки так. Це цілком зрозуміло, тому що я російською говорю, а перекладати – це все-таки не зовсім те. Що до новин європейських ЗМІ: не чули – почують», – впевнений Мавроді.


Через один зуб | Художні твори | Гоголівська академія\nПетро Палійчук з Кривої був вельми бідним мужиком. Біда, як кажуть, аж в очі кусала, коли входилося до його старенької і лихенької хатини. Не було завельми з чого синів своїх годувати, хоч з чотирнадцятьох тільки трьох вже в живих осталось і ще одна, недавно народжена, дочка Параска. Найщасливішим зі всіх дітей Палійчука показався тринадцятилітній Іванко, який дуже сподобався щитувському попові і той взяв його до себе, для допомоги в господарстві.\nНайбільше смерть Іванка переживала мала Марічка. Ходила по білому світі зажурена й задумана, не звертаючи уваги на все що навкруги. Був Великдень, коли зблудила вона сама на високий берег річки, далеко від батьківської хати. Присівши на стовбурі зваленої весновою повінню верби, дивилася зажурена у річну глибину. З цього задумання вибило Марічку несподіване гавкання собаки, яке її страшенно злякало. Кинулася тікати, але перед собою мала тільки річкову безодню...\nКопалося їм добре. Земля, просочена водою з весняних розтопів, не була ще висушена і закам’яніла. Робота йшла швидко. Скінчили вже копати другу яму, коли Іванко побачив щось особливого посеред горба викиненої землі. Взяв це в руку та почав уважно приглядатися. І тоді вирвалось йому необачно: „Золото!” Адже не був він сам. Сергіко також любив все, що мало таке привабливе ім’я – „золото”. Схватив свою лопату обома руками й крикнув сердито: „Віддай!”\nАле осліплений примарою несподіваного багатства Сергійко не мав вже часу, щоб його відшукати. Втік, злякавшися цього, що вдіяв, а ще більше людей, які прибігли почувши їхні крики. Іванко ще жив і зміг вимовити декілька слів про це, що скоїлося. Був рівно південь, коли замкнув на все свої сині очі, за якими так тужила Марічка, донька гончара з Відувської вулиці.\nПід вечір половина міста вже „знала”, що убогі міські грабарі викопали великий скарб і що жадобний Сергійко втік з усім цим багатством. Поліцмайстер вжив всіх заходів потрібних до того, щоб схопити злочинця, але нічого це не дало й всім здавалося, що він надалі ображає світ своїм, порушучим людський і божий закон, життям-буттям на волі. Ну бо хто ж міг би здогадатися, що Сергійко, який пер перед себе без пам’яті, провалився в старий розвалений колодязь біля колишньої лісникової хати, неподалік від Дуб’яжинського гостинця.\nКоли відбувалося двоє похоронів – ковальового помічника Василька і грабаря Іванка, ніхто вже не запитував, навіщо треба було копати дві могили.\nА все через спостережливість автора\n© Габрыелла, 18-02-2006\n© Tery, 17-02-2006\nЗгенеровано за 0.66220283508301 сек.


Ткач Дмитро Васильович |\nВи тут: ГоловнаТкач Дмитро Васильович |\nТкач Дмитро Васильович\nТкач Дмитро Васильович 1.00/5 (20.00%) 1 голос[ов]\nДмитро Васильович Ткач народився 11 вересня 1912 року в місті Орлику Полтавської області. Батько був столяром, людиною працьовитою і чесною, але революція, голод у двадцятих роках і розруха прирекли його сім’ю на поневіряння.\nДванадцятилітнім хлопчиком після нестерпно тяжких літ у колі безпритульних, Дмитрик розшукав у селі Мачухи поблизу Полтави свого дядька — вчителя Якова. Тут почав ходити до школи, всією душею потягнувся до книжок, бо Яків Панасович мав гарну бібліотеку і заохочував племінника до літературних знань. Що подобалося Дмитрикові в книжках? Передусім захоплюючі пригоди, адже всіх хлопців приваблюють мандрівки й цікаві історії.\nПізніше Дмитро Ткач згадував: «Коли запитують, звідки у мене почалося письменство, я відповідаю: «Від Джека Лондона». Так, саме північні оповідання про мисливців та золотошукачів найбільше припали до серця хлопчині. Це захоплення виявилося настільки великим, що Дмитро вирішив й сам написати щось подібне. Використовуючи свій гіркий життєвий досвід, хлопчик написав оповідання про малолітніх злочинців, чиї серця ще прагнуть жити чесно, а душі просять теплоти й милосердя. У цьому творі йшлося про добрих знайомих Дмитрика, нещасних дітей вулиці, з якими він ділився харчами й іграшками. Написане вражало непідкупною правдою і знанням життя та побуту героїв.\nДядькові оповідання дуже сподобалося, і він повіз Дмитра до Харкова, де твір початківця згодився прочитати письменник Іван Сенченко. Він детально проаналізував Дмитрове оповідання, схваливши вдалі епізоди і зазначивши недоліки.\nВдруге ці два митці зустрілися аж через двадцять років. Дмитро Ткач тоді вже опублікував у журналі «Україна» «Повість про боцмана Смолу». Цей твір озвучив на радіо чудовий артист Юрій Шумський. Визнання до початкуючого літератора прийшло відразу. Під час війни Дмитро служив на бойовому кораблі «Шторм», який мало не щодня обстрілювали і торпедували німці. Свої нові твори він надіслав у щойно визволений від окупантів Київ не стільки для публікації, скільки для того, щоб рукопис зберігся. Демобілізувавшись, вчорашній моряк Чорноморського флоту привіз до редакції журналу «Україна» новелу «П’ять миль» і тут раптом впізнав свого першого критика і порадника:\n– Іване Юхимовичу, а чи пригадуєте ви, як колись до вас приходив хлопчик з оповіданням про безпритульних і ви консультували його? Це було влітку двадцять п’ятого року, в Харкові.\n– Так, так, пригадую. Навіть пам’ятаю зміст оповідання. Та невже то були ви, Дмитре Васильовичу?\nПісля війни Дмитро Ткач працював у редакціях газет, учився в Криворізькому вчительському інституті, був директором дитячого видавництва «Веселка». Хоча письменник пробував себе в літературі ще до війни, справжня майстерність прийшла до нього в кінці сорокових років. Матеріали для творів Дмитро Ткач брав із самого життя. В роки війни, коли сторожовий корабель «Шторм» супроводжував транспортні кораблі, якими возили зброю і бійців до лінії фронту, з повітря від нападу німецької авіації ці кораблі захищали літаки. Дивовижно, але несподівано виявилося, що рідні брати Дмитро і Олександр опинилися поруч. Одного разу, коли море й небо були спокійні, в навушниках пролунало:\n– Гей, матрос! Що ти там робиш?\n– Сиджу на вахті,— відповів йому Ткач.— Німців поки що не чути, то нудьгую.\n– А хочеш, я заспіваю тобі, щоб не нудьгував?\n– Давай, послухаю.\nЛьотчик заспівав пісню з фільму «Діти капітана Гранта». Це була улюблена пісня брата, і Дмитро впізнав його. Радощам обох не було меж. У кінці війни Олександр загинув у повітряному бою під Мурманськом. Смерть брата так вразила Дмитра, що він написав напрочуд сильне оповідання «Мій брат». Правда, у творі є художній домисел: моряк спостерігає за повітряним боєм, бачить мужній вчинок пілота, який протаранив фашистський літак, а після бою довідується, що став очевидцем героїчної смерті рідного брата.\nСподіваємося, вам сподобається повість «Я — шестикласник», уривки з якої вам пропонуємо. Події в повісті відбуваються після війни, але це можна визначити лише за окремими деталями. Письменник не мав на меті розповідати про труднощі повоєнного дитинства, він висвітлив його привабливий бік, показавши радість від розваг, силу щирої дружби, безкорисливість маленьких героїв, їхнє вміння ставити високу мету й іти до неї, переборюючи різні перешкоди. Гадаємо, ви полюбите героїв Дмитра Ткача — ваших ровесників, і порадите прочитати цей твір своїм друзям.\nКандиба Олександр Іванович (Олександр Олесь) Олександр Іванович Кандиба (псевдонім Олесь) народився 5 грудня 1878 р. у м. Крига на Харківщині в родині хлібороба. Свої дитячі та юнацькі роки він провів на межі Гетьманщини і […]\nВасильченко Степан Васильович Степан Васильович Васильченко (справжнє прізвище Панасенко) народився 8 січня 1879 р. у містечку Ічня на Чернігівщині у сім'ї ремісника-шевця. У 15 років вступив до Коростишівської […]\nГрабовський Павло Арсенович Павло Арсенович Грабовський народився 11 вересня 1864 р. в селі Пушкарному на Сумщині в родині паламаря. Батько помер рано, тому сім'я перебувала у постійній скруті. Коли […]\nТвір на тему: «Як я уявляю подальше життя Нори Хельмер» за п’єсою Г. Ібсена «Ляльковий будинок» - 103 170 переглядів


6-мільйонному пасажиру «Аеросвіт” подарував 1 мільйон повітряних миль\nПощастило одеситу з Нью-Йорка\n17:37, 12 жовтня 2006\nСьогодні авіакомпанія «Аеросвіт – Українські авіалінії» перевезла 6-мільйонного пасажира з початку своєї 12-річної діяльності.\nЯк передає кореспондент УНІАН, ним став громадянин України Ростислав ЯЦЕНКО, одесит, який 11 років живе в Нью-Йорку і займається ювелірною справою, і вперше за 10 років приїхав на Батьківщину. Куплений ним квиток на рейс «Аеросвіту» з Києва в Нью-Йорк і зробив його 6-мільйонним пасажиром компанії.\nАвіакомпанія вручила ювілейному пасажирові сертифікат з преміальними в 1 мільйоном повітряних миль за програмою «Меридіан» для пасажирів, які часто літали. За даними компанії, цей документ, приміром, можна витратити на 11 безплатних польотів бізнес-класу за маршрутом Нью-Йорк – Київ – Нью-Йорк або на 8 подорожей рейсами авіакомпанії із США в країни Близького, Середнього Сходу або Центральної Азії.\nЯк повідомив журналістам в аеропорту перший заступник генерального директора авіакомпанії Олексій КОЧАНОВ, «пасажир летів з Одеси, в Одесі наше представництво зареєструвало пасажира на рейс з Києва до Нью-Йорка, котрий і став 6-мільйонним». Він також зазначив, що «1 млн. миль - це пільга, яка не прив`язана до якогось рейсу, пасажир може використовувати її на свій розсуд».\nЗа його словами, за 2006 р. компанія планує перевезти близько 1 млн. 400 тис. пасажирів проти 1 млн. 270 тис. у 2005 р.\nДовідка УНІАН. 8 жовтня 2006 р. авіакомпанія «Аеросвіт – Українські авіалінії» виповнилося 12 років. Першого мільйонного пасажира компанія перевезла в лютому 2001 р. – на 7 році з дня створення, 3-мільйонного, – в серпні 2004 р., 5-мільйонного, – в лютому 2006 р. Авіакомпанія «Аеросвіт - Українські авіалінії» в жовтні 2006 року відзначить своє 12-річчя.\nНа сьогодні перевізник обслуговує 12 повітряних ліній між містами України і 60 міжнародних маршрутів в 31 країну світу, включаючи 5 далекомагістральних напрямків до Нью-Йорка (США), Торонто (Канада), Пекіна (Китай), Делі (Індія) і Бангкок (Таїланд).\nЗараз «Аеросвіт» експлуатує 13 повітряних суден виробництва компанії Boeing: 11 середньомагістральних літаків В-737 і 2 далекомагістральні лайнери В-767. До кінця року компанія розраховує поповнити парк ще двома повітряними суднами.


Російські війська зачиняють Маріуполь через загрозу холери – Андрющенко > Мужской журнал - Apid\nРосія готується до ймовірного спалаху холери в окупованому Маріуполі – про це заявив радник мера міста в ефірі національного телемарафону.\nВін підтвердив, що загарбники перекривають виїзд із міста. Крім того, за даними Андрющенка, Росія готує лікарні на своїй території для потенційних хворих серед військових.\nЧитайте також: «Небезпечні хімікати, мертва риба». Війна Росії проти України «вбиває» Чорне та Азовське моря\nРадник мера вказав на те, що гуманітарна ситуація в місті погіршується: жителі отримують питну воду «в кращому випадку» раз на два дні, а на безкоштовну гуманітарну допомогу з 1 липня зможуть сподіватися тільки пенсіонери та люди з інвалідністю.\nПри цьому поховання загиблих, за його словами, також стає дедалі складнішим:\nАндрющенко додав, що в місті працює шість фільтраційних пунктів. Райони розмежовані блокпостами, пересуватися містом можна лише з довідкою про проходження фільтрації та дозволом.\n«Якщо нема (дозволу й довідки – ред.), людина затримується в комендатуру, факттично на підвал, або може бути арештована і потрапити в тюрму, або ж може бути застосована вогнепальна зброя навіть на вулиці. Тому так, репресії шаленого рівня безпосередньо в Маріуполі. І мобільні патрулі, які ходять по домівках, і блокпости, і цей режим набирає сили», – сказав радник мера.\n11 травня очільник міста Вадим Бойченко заявив, що до кінця року у Маріуполі від хвороб і нестерпних умов можуть померти більше ніж 10 тисяч людей. Всесвітня організація охорони здоров’я згодом застерегла, що через зруйновану систему водопостачання в Маріуполі можливе поширення інфекційних захворювань.


У Києві з Поштової площі приберуть трамваї - Dom2000\nУ Києві з Поштової площі приберуть трамваї\nНа столичній Поштової площі буде розширена автомобільна дорога за рахунок трамвайних шляхів. Таким чином хочуть зменшити пробки в цьому районі\nПісля проведення в Києві Євро-2012 розпочнуться роботи з будівництва дворівневої розв'язки на Поштовій площі. Про це повідомили в прес-службі КП «Київавтодор».\nЗ травня поточного року почнуться роботи з розширення автомобільної дороги на Поштовій площі. Їх проводитимуть за рахунок трамвайних шляхів. Зараз ведуться проектні роботи. У «Київавтодорі» вважають, що таким чином у цьому районі зменшаться затори. Зокрема, будуть демонтовані трамвайні шляхи та додані по три смуги на Набережно-Хрещатицьку та Набережне шосе. Розширювати вулицю почнуть від місця, де виїжджав трамвай № 5 з вул. Братської. Все, що було зайнято трамвайними шляхами, в майбутньому буде єдиним цілим.\nНагадаємо, 23 лютого розпочалися роботи з демонтажу трамвайної лінії від Контрактової площі до моста Патона. Дирекція дорожньо-транспортних споруд Києва просила гендиректора «Київпастрансу» Миколи Ламбуцького закрити трамвай з 1 березня 2011 року та надати можливість демонтувати шляху заради будівництва нової розв'язки


У Новомосковську шукають потенційних батьків для ДБСТ та прийомних родин - Стрічка новин Дніпра\nУ Новомосковську шукають потенційних батьків для ДБСТ та прийомних родин\nУ Новомосковську шукають потенційних батьків для ДБСТ та прийомних родин.\nПро це повідомили в Новомосковській міській раді.\nВсіх, хто зважився створити прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу, чекає компетентна підтримка соціального працівника і представника органу опіки і піклування, які закріплюються за кожною сім`єю і надають їй всебічну допомогу.\nТож небайдужі та бажаючі мати повну родину можуть звертатися до служби у справах дітей за адресою: м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, 14, кабінет 22.\nВ Україні багато дітей, позбавлених батьківської уваги і опіки. І якщо у дитини до 5-6 років ще є шанс бути усиновленою, то після цього віку сироти в більшості випадків так ними і залишаються.\nПри цьому кожна четверта сім`я в Україні ніколи не зможе мати власних дітей через проблеми зі здоров’ям. Багато сімей з тих же причин не мають можливості народити другу або третю дитину. Та у потенційних тат і мам, окрім усиновлення, є ще два шляхи витратити незатребуване батьківське тепло:\nСтворення прийомної сім`ї. Сім`я або одна людина, яка не живе в шлюбі, беруть на виховання від 1 до 4 дітей. При цьому вони зберігають статус сиріт і відповідно всі пільги. Виховуються діти в прийомній сім`ї до 18 років, а в разі навчання – до 23 років. Організація дитячого будинку сімейного типу (ДБСТ). У цьому випадку окрема сім`я або неодружена людина беруть на виховання від 4 до 10 дітей для спільного мешкання в будівлі. При цьому діти також зберігають статус сироти і всі пільги.\nЧитайте також: Відключень не буде: У "Новомосковськводоканалі досягли домовленості з АТ "Українська залізниця"


Василь Ломаченко битиметься з Джонатаном Окендо? | Україна онлайн\nКоментарі Вимкнено до Василь Ломаченко битиметься з Джонатаном Окендо?\nНещодавно ми повідомляли про те, що один з найтитулованіших українських боксерів Василь Ломаченко перейшов у професіонали, підписавши контракт з промоутерською компанією Top Rank, засновником і власником якої є Боб Арум. Також повідомлялося, що Василь Ломаченко, якого в США тепер називають Most Wanted, свій перший боксерський поєдинок у ранзі професіонала проведе 12 жовтня.\nУ ЗМІ пишуть про те, що першим суперником Василя Ломаченка на професійному боксерському рингу може стати 30-річний пуерторіканець Джонатан Окендо, який в 26 боях в ранзі професіонала вигравав 23 рази, з них 16 боїв Окендо виграв нокаутом.\nБій Ломаченко-Окендо буде складатися з 10-ти раундів, а пройде він у рамках вечора боксу, головною подією якого стане поєдинок між Хуаном Манулем Маркесом і Тімоті Бредлі.\nВідзначимо, що батько і тренер Василя Ломаченка не підтвердив інформацію про те, що суперником його сина стане Джонатан Окендо. «Вперше чую про це. Вася поки в Україні, візу ще не відкрили. Хто готуватиме його до першого бою? Поки невідомо», – наводять ЗМІ слова Анатолія Ломаченка.\nЗа матеріалами: allboxing.ru, tribuna.com


Дизайн ванної кімнати в 2020 році: ідеї, вибір матеріалів для обробки підлоги і стін, колір - Компания АНКОР-ИК АНКОР-ИК\nГлавная » Корисні статті та матеріали » Дизайн ванної кімнати в 2020 році: ідеї, вибір матеріалів для обробки підлоги і стін, колір\nДизайн ванної кімнати в 2020 році: ідеї, вибір матеріалів для обробки підлоги і стін, колір\nВанна кімната – єдине місце в будинку, де людина може усамітнитися, відпочити і розслабитися. Тому воно повинно бути зручним, атмосферним і затишним. Дизайн при цьому потрібно продумувати до дрібниць, щоб не було нічого зайвого, але все було під рукою. Плюс, потрібно враховувати, що кожні кілька років тренди оновлюються, так що, якщо хочете сучасну ванну кімнату, потрібно за ними стежити. Сьогодні розберемося, які ідеї для ванної популярні в 2020 році, подивимося на варіанти кольору і визначимося, яку вибрати обробку для стін, стелі та підлоги.\nІдеї для ванної в 2020\nЯкщо хочете сучасну ванну, то ось кілька ідей для 2020 року:\nМонолітність. Це означає, що повинно створюватися відчуття, ніби вся кімната зроблена з 1 шматка каменю. При цьому не повинно бути темних кутів, зазорів, зайвих предметів на підлозі, а всі предмети повинні бути заховані у коробках або інші ніші. Також по можливості додавайте все, що можна: пральну машинку, душ, умивальник і так далі.\nСтільниця, а не звичайна раковина. Зазвичай між умивальником і самої ванної є зазор. Він псує зовнішній вигляд. Щоб такого не було, можна зробити стільницю впритул до ванної, точно підігнати всі за розмірами і позбутися від зазору. А умивальник при цьому встановити на стільницю і зробити його незвичайним дизайном, щоб він виділявся.\nПідвішування. Якщо ви зайдете в звичайну ванну кімнату, то помітите, що на підлозі місця мало. Через це здається, що й саме приміщення невелике. Щоб збільшити його візуально, можна підняти все з підлоги: тумбочки, невеликі шафи і унітаз. По можливості постарайтеся підняти якомога більше елементів.\nПравильне зберігання шампунів і іншого. Який би не був ремонт, пляшечки з гелями все псують, тому що вони завжди стоять на ванній, умивальнику і поличках. Якщо все це заховати, то кімната буде здаватися набагато акуратніше і візуально більше. Плюс, ви зосередите увагу на дизайні, а не шампунях і зубних щітках.\nУ кожного варіанту свої плюси і мінуси, так і підійдуть вони для різних ситуацій. Для початку розберемося з ванною. Ось її плюси:\nдіти ні за що не проміняють її на душову кабінку, так що якщо вони у вас є, вибір очевидний;\nванна практичніше, адже в ній можна прати делікатну одяг або купати собаку;\nможна зберігати на ній шампуні або гелі, що в кабінці ще зменшує простір;\nє місце під самою ванною, яке можна обладнати для речей в прання або інших потреб;\nу ванній можна відпочити, полежати там і розслабитися.\nПриродно, є і мінуси. Наприклад, вона займає надто багато місця, що в невеликій ванній кімнаті критично. Плюс, це не так економічний, як душова кабінка.\nГоловне — місце. Навіть в саму невелику кімнату можна підібрати душову за розміром. Плюс, вона дозволяє в будь-який момент прийняти душ і не витратити на це багато часу. Особливо корисно, якщо часто поспішайте. Зараз роблять кабінки, в яких багато функцій і кнопок під них. Ви можете змінювати температуру, налаштовувати напір, вибирати місце, з якого буде йти вода і навіть слухати музику за допомогою внутрішніх динаміків. Плюс, є зручні речі у вигляді, наприклад, сенсорного дозатора мила. Якщо хочете обладнати ванну кімнату для літніх батьків, то точно краще вибрати кабінку, тому що з віком ванна стає незручною.\nЯк бачите, у кожного варіанту є свої переваги і недоліки. Підбирайте під ваші потреби, але першим ділом враховуйте вільний простір в приміщенні.\nЩе одна складність під час ремонту — вибір кольору. Тут включається ще й справа смаку. Якщо людині подобається блакитний, значить він зробить блакитну ванну кімнату. Як його не вмовляй вибрати інший колір. Але давайте подивимося на різні варіанти та їх призначення:\nБілий. В основному потрібен, якщо хочете зробити приміщення візуально більше. Не обов’язково навіть робити виключно біле приміщення, використовувати і інші кольори, але в невеликій кількості. Є мінус — кожне пляма на поверхні сильно помітно.\nПастельний. Варіант для тих, хто не хоче білий або хоче його частково розбавити. Такий колір теж збільшує кімнату візуально, але на ній не так помітні плями.\nЧервоний. Не всі наважуються на такий вибір, але він має право на життя. Головне правило — ванна кімната повинна бути великою. Якщо площа буде маленькою, то яскравий червоний почне дратувати згодом і тиснути. Якщо сильно любите червоний, то можете просто використовувати деякі елементи такого кольору. Плюс, завжди можна підібрати більш темний відтінок, який не буде дратувати.\nСиній або блакитний. Ці кольору у ванній знайомі всім, тому що часто використовувалися 20 років тому. Сьогодні їх теж застосовують. Але, наприклад, синій краще гармоніювати з іншими квітами. Він добре виглядає разом з золотим. Якщо хочете блакитну ванну, то не переборщити з кольором, щоб приміщення не виглядало занадто холодним.\nЗелений. Ситуація приблизно така ж, як з синім. Можете використовувати світлі відтінки для візуального збільшення простору і темні для створення затишку.\nЖовтий. Використання схоже на червоний, так як сильно яскравий відтінок може почати дратувати з часом. Тому комбінуйте його зі світлими тонами.\nКоричневий. Застосовуйте тільки у ванних кімнатах з великою площею. Плюс, можете зробити поверхню глянсовою, що додатково збільшить простір візуально.\nДля обробки підлоги в більшості випадків застосовують керамограніт. У нього багато різних відтінків на вибір, антиковзаючий ефект і підвищена водостійкість. При цьому матеріал досить довго служить. Але це не єдиний варіант, адже ще застосовують водостійкий ламінат, оброблене дерево, наливна підлога, лінолеум та інші матеріали. У кожного з них свої плюси. Наприклад, лінолеум — найдешевший варіант, який взагалі не вимагає догляду крім протирання звичайною вологою ганчіркою. Також він дозволяє зробити герметичні шви, через які точно не затече вода під покриття.\nДля стін в основному використовують:\nКерамічну плитку. Міцна, зносостійка і служить приблизно 30 років, але вимагає складного монтажу професіоналами.\nНатуральний камінь. Це мармур або граніт. Обидва варіанти коштують дорого, але мають зовнішній вигляд, який ні з чим не переплутаєш. Плюс, служать набагато довше інших матеріалів.\nПанелі ПВХ. Головна їх особливість — імітація інших матеріалів: дерево, камінь, шкіру і так далі. При цьому встановити такі панелі можна навіть самостійно, а коштують вони дешевше того ж каменю.\nДерево. Багато хто думає, що воно не підходить для ванної кімнати, але це не так. Його спеціально обробляють, щоб захистити від вологи. В основному застосовують бук, дуб, кедр.\nСкло. Застосовують тільки в сучасних стилях: модерн або хай-тек. Поверхня може бути глянсовою, матовою або з рельєфом.\nНайпопулярніші варіанти: шпаклівка і фарбування, ПВХ панелі, рейкова стеля, гіпсокартон і дзеркало. Перший варіант найпростіший і навіть не вимагає звернення до фахівців, але фарба тримається максимум 10 років. Рейкова стеля теж можна встановити самому. Панелі ПВХ — простий у догляді і монтажі спосіб обробки стелі, але повинна бути хороша вентиляція. В іншому випадку на стиках буде бруд. Гіпсокартон варто вибирати тільки водостійкий, а дзеркало застосовують, щоб візуально збільшити приміщення. Але пам’ятайте, що матеріал складно встановлювати, а потім доглядати за ним.\nЯк зробити дизайн маленької ванної\nОсь 9 порад, які допоможуть правильно і з користю обладнати ванну кімнату з невеликою площею:\nПершим ділом виділіть місце для кутового шафи, щоб зберігати там шампуні, гелі й інші засоби. Так ви забезпечите порядок.\nНамагайтеся зробити якомога простіше.Не потрібно на маленькій площі застосовувати багато різних матеріалів. Буде сильно наляпісто, що зіпсує зовнішній вигляд.\nВибирайте тільки світлі відтінки матеріалів. Вони дозволяють зробити приміщення на вигляд хоча б трохи більше. Якщо вже сильно хочеться вибрати коричневий колір або темний відтінок червоного, то вирівняйте його зі світлим кольором.\nЗамість звичайного дзеркала над умивальником краще купіть дзеркало-шафа. Так ви зробите додаткове місце для зберігання і заощадите простір.\nЗробіть замість звичайної раковини стільницю. Це заощадить простір через те, що на самій стільниці буде додаткове місце, а сама раковина буде стояти зверху.\nНе обов’язково купуйте тільки маленьку плитку для невеликої за площею кімнати. Звичайно, найбільші варіанти використовувати не варто, але середні будуть виглядати цілком гармонійно.\nКупіть унітаз з інсталяцією. Він банально займає менше простору.\nСушилку для рушників краще розташувати над інсталяцією. Так, це буде трохи незручно, але так ви заощадите місце. Якщо його зовсім мало, то це єдиний варіант.\nНе обов’язково купувати ванну. Можете встановити душову кабінку і заощадити багато місця. Плюс, там буде багато цікавих функцій, а в деяких моделях навіть динаміки.\nГоловне при створенні дизайну ванни – правильно розташувати всі елементи інтер’єру, вибрати колір і матеріали для обробки підлоги, стелі і стін. Не забувайте і про площу вашої ванної кімнати , адже від неї сильно залежить вибір всього цього .


На південному кордоні США ліквідували імпровізований табір нелегальних мігрантів | Новини України - #Букви\nНа південному кордоні США ліквідували імпровізований табір нелегальних мігрантів\nНа південному кордоні США, біля штату Техас, ліквідували імпровізований табір нелегальних мігрантів, які оселилися під мостом. Частину з них спорядили додому, а ще 12 тисяч очікують на рішення імміграційного суду.\nЗагалом, під мостом протягом тижня мешкали майже 15 тисяч гаїтян. Нелегальних мігрантів депортували до Гаїті літаками. Ще кілька рейсів заплановано на вихідні.\nАмериканські імміграційні чиновники, які знайомі зі справами нелегальних мігрантів-гаїтян, стверджують, що багато з них поїхали з рідної країни щонайменше 10 років тому.\nЗа словами Бруно Лозано, мера міста Дель-Ріо в Техасі, поліціянти обшукають кущі біля річки Ріо-Гранде, аби впевнитися в тому, що там не ховаються нелегали. Після цього всю територію, де був табір, планують прибрати. Лише після цього влада знову відновить автомобільний рух на мосту.\nТакож місцева влада намагається впевнитися в тому, що під цим же мостом не влаштують аналогічний табір нелегальні мігранти з якоїсь іншої країни. Лозано додав, що ніхто з мігрантів не загинув через брак води та їжі. За останній тиждень в техаському містечку жінки-мігрантки народили 10 малюків.\nНаразі Держдепартамент США веде переговори з Бразилією та Чилі щодо того, аби надати притулок гаїтянам, які там раніше мешкали.\nЗа словами профільного міністра Алехандро Майоркаса, до США зайшли 12,4 тисячі мігрантів. Вони чекають на судові рішення щодо отримання імміграційного статусу. Тих, чиї заявки не схвалять — депортують з США.\nАби депортувати нелегалів, у п’ятницю до Гаїті вилетіли шість рейсів, на суботу заплановано сім, а на неділю — шість.\nТеги: мігранти, нелегальні мігранти, Техас


«Голова приходив випивший»: у Чернівцях одна з виборчих дільниць відкрилась із запізненням » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nУ Чернівецькій області всі виборчі дільниці сьогодні відкрилися вчасно, окрім однієї.\nЗокрема, у Чернівцях дільниця № 730513 відкрилась з запізненням на 20 хвилин. Як повідомив голова ОВК у 201 окрузі, члени цієї дільничної комісії скаржились, що голова ДВК на засідання приходить випивший, тому зробили заміну.\nCпостерігачі ОПОРИ повідомляють про те, що окрім них, спостерігачів на дільницях від кандидатів чи інших громадських організацій – немає.\nТакож повідомляють, що члени ДВК працюють у некомфортних умовах – у деяких приміщеннях для голосування температура нижче 18°.\nСпостерігачі ОПОРИ знову фіксують випадки, коли виборці хочуть отримати бюлетень без паспорта.\nТеги - дільниця, вибори, другий тур


MyHelper » Мода, Зірки, Стиль » Антоніо Бандерас: біографія\nАктором Антоніо став не випадково. Свого часу він серйозно захоплювався футболом і навіть робив успіхи. Якби не випадковість, ми б, може, знали його сьогодні, як відомого нападаючого або захисника. Однак після перелому ноги ніякої мови про подальшу кар'єру в цій галузі бути не могло.\nБандерас перебрав багато спеціальностей, але ніде не міг знайти своє покликання. Воно прийшло до нього одного разу під час перегляду роликів. Він зрозумів, що непогано міг би виглядати на екрані. І з цього моменту в нього з'явилася мета.\nДо здійснення своєї мети він йшов не один рік, поки нарешті не знявся в своєму першому фільмі "Лабіринт пристрастей". Це було вже в Мадриді, куди актор приїхав спробувати щастя. Перші картини з його участю, режисером більшості з яких був Педро Альмодовар, не принесли йому настільки великої слави, але він не здавався.\nАльмодовар порадив йому скоротити ім'я до відомого нам сьогодні Антоніо Бандераса, адже його справжнє (Хосе Антоніо Домінгес Бандерас) було не настільки запам'ятовується.\nСлава прийшла до Бандерасу поступово. Спочатку його почали впізнавати в Іспанії. Пізніше він знявся в голлівудських картинах, і через них увійшов до числа голлівудських секс-ідолів. Він знявся з відомими акторами: Мадонною, Джонні Деппом, Томом Крузом.\nВсе життя навколо актора витає ореол дон-Жуана, незважаючи на його вірність дружині. Сьогодні у нього другий шлюб, з першою дружиною він розлучився, закохавшись в Мелані Гріффіт. Мелані також залишила чоловіка заради красеня Антоніо. Вони щасливі у шлюбі, і зраджувати дружині Бандерас не думає.\nХто такий Антоніо Бандерас?\nДивитися фільм "Спокуса" чи ні?


Зоряні війни 7: Пробудження сили (Star Wars: Episode VII - The Force Awakens) - Teve\nДодому Різне Зоряні війни 7: Пробудження сили (Star Wars: Episode VII – The Force...\nЗоряні війни 7: Пробудження сили (Star Wars: Episode VII – The Force Awakens)\nПро цій прем’єрі все дуже довго розмовляли і чекали, 7 виходу епізоду Зоряних войнов. Дата виходу Зоряні війни 7: Пробудження сили (Star Wars: Episode VII – The Force Awakens) в Росії запланована на 17 грудня 2015 року. Вже давно відомо, що в цій частині ми побачимо добре знайомих нам героїв: Люка, принцесу Лію, Хана Соло і Чубакка.\nУ ролях: Джон Бойега, Дейзі Рідлі, Оскар Айзек, Адам Драйвер, Донал Глісон, Харрісон Форд, Марк Хемілл, Керрі Фішер, Макс фон Сюдов, Енді Серкіс і т. д.\nКороткий сюжет фільму: Події фільму розгортаються через 30 років після «Повернення Джедая».\nТрейлер фільму Зоряні війни 7: Пробудження сили російською\nНайдивовижніше, що 7 епізод Зоряних воєн створювався студій Lucasfilm і Disney разом, і як висловився Джордж Лукас, це був необхідний захід для того, щоб «передати «Зоряні війни» новому поколінню кінематографістів».\nДуже багато акторів (Хлоя Грейс Моретц, Сірша Ронан, Зак Ефрон, Майлз Теллер, Майкл Б. Джордан, Алекс Петтіфер, Салліван Степлтон, Джек о’коннелл) проходили кастинг і хотіли взяти участь в гучному продовження «Зоряних воєн», але, на жаль, не пощастило багатьом.\nТакож студія Disney спільно з Lucasfilm влітку 2014 об’єдналися з UNICEF для проведення благодійної акції «Зоряні війни: Сила змін», яка зібрала суму в розмірі $4.261.410. Зібрані кошти були передані фонду UNICEF Innovation Labs на розвиток інноваційних програм допомоги дітям по всьому світу. Компанія Disney теж взяла участь і зробила внесок у скарбничку цієї акції дорівнює одному мільйону доларів США.\nТому залишається тільки чекати грудня щоб насолодитися картиною.\nДень незалежності 2: Відродження (Independence Day: Resurgence)\nЩоденник памяті (The Notebook) 2004\nСолодкий листопад (Sweet November)


На Горохівщині створили вісім старостинських округів: подробиці : Волинь Infa\nНа Горохівщині створили вісім старостинських округів: подробиці\nЯк стало відомо, відбулася 14 позачергова сесія Горохівської міської ради, на якій внесли зміни до бюджету і деяких програм.\nВідтак, участь у засіданні взяли депутат Волинської обласної ради Тарас Щерблюк та депутатка Луцької районної ради Алла Сафонік – йдеться на сайті Горохівської громади, передає Район. Горохів.\nПеред початком засідання присутні заслухали інформацію головного лікаря КП «Горохівська багатопрофільна лікарня» Валерія Коби про готовність медичного закладу до чергової хвилі коронавірусної інфекції та стан справ у лікарні.\nДепутати внесли зміни у Програму благоустрою і розвитку житлово-комунального господарства Горохівської міської ради на 2021-2024 роки, бюджет міської територіальної громади на 2021 рік.\nУ контексті останніх законодавчих змін в ході засідання вирішували питання про утворення старостинських округів, затвердження на посадах старост не лише в площині законодавства про місцеве самоврядування, але й трудового, норми якого поширюються на них під час проходження служби.\nНовоутворенні старостинські округи за переліком населених пунктів, що увійшли до їх складу, співпадають із переліком тих населених пунктів, які свого часу при затвердженні на посадах старост були визначені їм територіальною основою для здійснення повноважень.\nВідповідно, на території Горохівської міської територіальної громади утворено вісім старостинських округів:\n– Підберезівський старостинський округ з центром в с. Підбереззя, що складається з сіл Підбереззя, Печихвости, Стрільче, Полюхне, Козятин, Лемешів, Мирків, Пірванче.\n– Мирненський старостинський округ з центром в с. Мирне, що складається з сіл Мирне, Пустомити, Уманці, Зеленолужне, Ватин, Ватинець.\n– Журавниківський старостинський округ з центром в с. Журавники, що складається з сіл Журавники, Волиця Дружкопільська, Сільце, Охлопів, Квасів, Крижова.\n– Скобелківський старостинський округ з центром в с. Скобелка, що складається з сіл Скобелка, Бистровиця, Марковичі, Озерці, Рачин.\n– Терешківцівський старостинський округ з центром в с. Терешківці, що складається з сіл Терешківці, Вільхівка, Ярівка, Ощів, Софіївка, Діброва.\n– Новосілківський старостинський округ з центром в с. Новосілки, що складається з сіл Новосілки, Мислині, Ковбань, Кумовище.\n– Холонівський старостинський округ з центром в с. Холонів, що складається із сіл Холонів, Старостав.\n– Звиняченський старостинський округ з центром в с. Звиняче, що складається із сіл Звиняче, Красів.\nСтарост населених пунктів сіл визначили старостами відповідних старостинських округів та затвердили міською радою на строк її повноважень. Також, рішенням сесії їх зобов’язали не рідше одного разу на рік, протягом першого кварталу року, наступного за звітним, а на вимогу не менш як третини депутатів – у визначений міською радою термін, прозвітувати про свою роботу перед радою та жителями старостинських округів.\nДо слова, питання щодо комунального майна, довкола якого зараз точаться дискусії, також розглянули депутати міської ради. Присутні одноголосно підтримали проєкт рішення про вжиття заходів щодо захисту комунального майна Горохівської міської територіальної громади.\nЖінці вирізали апендицит, а пошкодили інший орган: лікар калічить людей не вперше?\nРемонтували тепломережу: у Луцьку комунальники пошкодили асфальт


III . Основна частина.\nIV . Підбиття підсумків, оцінювання результатів уроків.\nШтрихи до портрета Юліуша Словацького\n(урок позакласного читання у 8 класі)\nТема. Штрихи до портрета Юліуша Словацького.\nМета. Навчити учнів систематизувати зібраний матеріал та\nповідомляти найголовніше; розвивати вміння логічно формулювати речення, вільно володіти словом, оперувати фактами; виховувати любов до поезії, до найкращих людських почуттів.\nТип урок. Бесіда з позакласного читання.\nТехнологія проведення: захист проекту; творча майстерня.\nІ. Організація класу до уроку. Мотивація навчальної діяльності.\nНа сьогоднішньому уроці ми завершимо роботу над довготривалим проектом і дамо відповідь на запитання, яке зацікавило наш клас ще на початку минулого навчального року.\nПеред нашими очима з'явиться постать непересічного польського поета Юліуша Словацького. Епіграфом до уроку нехай стануть слова поета Кременеччини Івана Мінчука, сказані ним про великого співвітчизника:\nВін вірним сином\nрідній Польщі був,\nа домом називав\nтут українську пісню\nі край цей полюбив\nз дитинства до загину...\nУчень з групи « Істориків».\nНа початку минулого навчального року наш клас досліджував історію вулиці ім. Грушевського, на якій знаходиться приміщення нашої школи.\nУчні з'ясували, що 29 грудня 1905 року тодішня міська влада дала розпорядження збудувати у центрі міста чоловічу гімназію. Будівельні роботи були завершені 18 листопада 1911 року.\nТак з'явилося приміщення нашої теперішньої школи. Гімназії присвоїли ім'я Юліуша Словацького. Ми зацікавилися постаттю польського поета, і з'ясування подробиць його життя і творчості виросло у довготривалий проект.\nСправді, проектною діяльність ми з класом на уроках мови та літератури доволі часто займаємося. Роботу над проектом « Юліуш Словацький» розпочали у кінці минулого навчального року. Клас, відповідно до нахилів та уподобань, поділили на декілька груп, які отримали завдання.\nГрупа «Істориків» , інформацію одного з її представників ви чули, досліджувала епоху, в яку жив і творив поет.\n«Знавців біографії» збирала відомості про Юліуша Словацького. Насправді ж біографію досліджували протягом якогось часу учні усього класу, і як результат був проведений урок разом вчителем зарубіжної літератури, на якому прозвучала знайдена інформація.\nБіографію, але під іншим кутом зору займалися краєзнавці, які під час подорожі класу до Кременця підготували відеоматеріал про поета.\nГрупа літературознавців досліджувала творчу спадщину митця.\nА ще утворилася група «Мистецька», яка красу поетового слова побачила у віршах та музиці.\nЗа час роботи над проектом ми уже декілька разів слухали усе нові й нові відомості, які вдалося зібрати кожній групі. А сьогодні представники кожної команди запропонують найголовніше з напрацьованого, щоб вималювати портрет поета-романтика, укласти портфоліо, яке допоможе у створенні кімнати - музею Юліуша Словацького у нашій школі.\n1. Звіт учнів з групи «Знавці біографії».\nЮліуш Словацький — один з найвидатніших польських поетів-романтиків, філософ і борець за правду, займає достойне місце серед геніїв світової літератури. Народився 4 вересня 1809 року у шляхетній родині в Кременці на Волині(тепер Тернопільської області). Тут провів ранні роки свого дитинства.\nПісля закінчення університету Юліуш Словацький з літа 1828 до лютого 1829 року жив у Кременці. Багато часу провів за читанням книг у бібліотеці Кременецького ліцею, що дало на майбутнє основу знань з історії, філософії, естетики і фольклору. Крім того, захоплювався грою на фортепіано, вивченням англійської мови. Тоді ж юнак удруге здійснив подорож по Поділлю.\nПізніше у своєму щоденнику, підсумовуючи роки дитинства і юності, Словацький писав: «Так завершується перший період мого життя. Мені тепер після закінчення університету дев'ятнадцятий рік, однак видається мені, що я так довго жив... Світ почуттів зник для мене, і кілька останніх років я живу іншому світі поезії»\nЮліуш Словацький прожив неповних сорок років. У 1849 році французька земля прийняла його прах, який у 1927 році був урочисто доставлений із Парижа в Краків і перезахоронений у підземеллях Королівського замку - Вавеля. Саркофаг поета помістили поруч із саркофагом Адама Міцкевича. Поет, який не був повністю збагненний і пізнаний за життя, здобув після смерті особливу славу.\nРезультатом роботи учнів є папка матеріалів про Ю.Словацького.\n2. Звіт учнів групи «Краєзнавців».\nВесною цього року ми з класом відвідали Кременецький музей Юліуша Словацького. Із захопленням переглянули чудово збережені та заново відтворені дбайливими руками працівників музею кімнати, в яких пройшли найперші дитячі роки поета.\nМи тепер знаємо, що у 2002р. цей дім був відреставрований і він є місцем традиційних зустрічей поетів і письменників України і Польщі, усіх, кому дороге і небайдуже поетичне слово великого Кременчанина.\nВідеоматеріали поїздки є також частиною портфоліо про Юліуша Словацького.\nВплив на формування світогляду Ю. Словацького, як у дитинстві, так і в ранні юнацькі роки, мало і середовище видатних людей, яких часто збирала Соломія Словацька у своїх салонах в Кременці та Вільна. Серед інших постійними гостями були ректори та викладачі Кременецького ліцею і Віденського університету, а також письменники.\nЗвіт учнів з групи «Літературознавці»\nПід впливом прочитаних в університетські роки поезій Байрона, Шекспіра, Дайте, Міцкевича, він написав перші ліричні спроби: «Елегію» (1825), «Місяцю»(182'5), «Мелодію»( 1826), «До Людовіка Шпіцнагеля»(1827), «Мати до сина»,(1828). А серед них і — «Українську думку»( 1826)», «Пісню козацької дівчини»(1829). Вони й започаткували романтичний шлях у творчості. На прикладі українських народних пісень, легенд, переказів відтворили боротьбу українського народу за свою незалежність. Поет тим самим торкнувся теми польсько-українських відносин.\nУ роки 18- літньої еміграції Юліуша Словацького, коли «вітер недолі» гнав його із Франці до Швейцарії(1833-1835), Італії(1836), а потім - на Схід(1836-1838)- у Грецію, Єгипет, Палистину, Сирію і знову провадив у Париж, він створив чимало шедеврів: «Кордіан»(1833), «У Швейцарії» (1838), «Ангеллі»(1837), «Ліля Венеда»(1838), «Батько зачумлених»(1839), «Розмова піраміди»(1836), «Фантазій»(1841), «Генезис Духа»(1844), котрі увійшли у золотий фонд світової літератури і принесли йому славу та визнання великого національного поета. Однак, все це після його смерті.\nУкраїнською тематикою позначені його поетичні твори:\nпоеми«Змії», «Година роздумів», «Вацлав», «Беньовський», «Срібний сон Саломеї», драми «Балладина», «Мазепа», «Золотий череп», «Ксьондз Марек», «Король Дух», прозовий роман «Король Лядави» та інші.\nСаме в них оспіваний «край літ дитячих» - з його чудовими гірськими краєвидами, древній Почаїв, блакитні води Ікви, зоряне небо, гора Бона, котра підноситься над містом зі своїм величним стародавнім замком, Кременець, в якому жала найдорожча для нього людина - його мати. Їм обом судилася вісімнадцятилітня розлука, зустріч після якої відбулася в 1848 році у Вроцлаві, за рік до його смерті, і тривала два тижні.\n4. «Мистецька» група пригадає для вас твори, присвячені Юліушу Словацькому, які написали митці Тернополя. Вони звучали на уроці літератури рідного краю і ще раз перенесуть вас у романтичну країну польського поета.\nЮліуш Словацький «Година роздумів» (переклад Івана Горасевича, кременецького поета і художника).\nВолодимир Вихрущ « Юліуш Словацький»\nРомантичні твори видатного поляка легко лягають на музику.\nЗвучить музика М. Вериківського «В альбом Софії Бобровій».\nIV. Підбиття підсумків, оцінювання результатів уроків.\nБіжапь по схилах до міського бруку...\nТам пив з грудей я рідному народу.\nТак може написати лише людина, яка жила серед поетичного, співучого, багатого на пісню, на легенду, на казку народу, який має свої традиції, свою історію, свою давню славу. Саме такою країною стали для Ю. Словацького Кременець, Україна. Пам'ять про чудове місто, про історичну величаву гору Бону, про мелодійну річку Ікву проніс поет через усе своє життя і, одягнувши її в поетичне слово, розповів світові. «Кременець подарував світу Словацького - Словацький подарував світові Кременець».


Четверг, 23.05.2019, 13:00\nГоловна » 2008 » Лютий » 21 » Церква Св. Андрія (Бернардинський костел. )\nЦерква Св. Андрія (Бернардинський костел. )\nКомплекс монастиря та костелу Бернардинів.(Церква Св. Андрія)\nКомплекс монастиря та костелу Бернарди́нів (бернардинський кляштор) історико-архітектурна пам'ятка, що знаходиться у Львові на площі Соборній, 3-А. Приміщення монастиря тепер належить Центральному державному історичному архіву у Львові, а храм святого Андрія Первозванного передано Українській греко-католицькій церкві.\nГравюра комплексу Карла Ауера. 1830—1840-і роки ХІХ ст.\nНа місці сучасної споруди дерев'яний монастир було збудовано ще у XV столітті. Згадку про першу, дерев'яну, бернардинську церкву знаходимо у 1460 році. Гроші на початок будівництва пожертвував великий феодал і землевласник, львівський староста Андрій Одровонж із Оправа. Також фінансували будівництво Ю. Мнішек, С. Жолкевський та Я. Замойський. Монастир бернардинів довгий час був зовнішнім форпостом системи укріплень Львова. Виконувати цю оборонну функцію йому дозволяли власні системи укріплень і, в разі потреби, він захищав фланговим вогнем східні кордони міста. У цій системі міських фортифікацій, до якої він входив, був розташований між Галицькою брамою та Королівським бастіоном. На сьогоднішній час збереглася тільки східна стіна укріплень та Глинянська вежа — з боку площі Митної. У 1618 році у вежі пробили ворота, але з огляду на безпеку міста їх заклали у 1620 р. Відновили прохід тільки у XX столітті. У 1600—1630-х роках разом із будовою костелу св. Андрія, поставали й келії монастиря. Його зводили на північ від костелу. Стара ж, дерев'яна церква, залишилася на півдні. Монастир оточили кам'яними стінами з бійницями і баштою. До них прибудовані господарські будівлі — кузня, стайня та інші. Навколо монастиря колись також знаходився цвинтар. Зокрема, на його території у 1484 році поховали святого Яна з Дуклі. Попід стінами монастиря з боку вулиці Валової у 2000-х роках виник так званий «Бернарденгарден» — сад бернардинів. У ньому, та на території вулиці, «Музей ідей» та інші організації проводять мистецькі акції. Найвідомішими заходами є літній «Кінолев» та зимово-весняно-осінній «Львів — столиця ремесел». Сам «Музей ідей» оселився у частині підвалів монастиря, де тепер проводить різноманітні виставки та презентації. 27 грудня 2007 року, у приміщенні однієї з келій знайдено фрески орієнтовно кінця XVII — початку XVIII століть. За висновками фахівців, фрески мають іконографічну та історичну цінність. Сама келія є єдиною відомою на території Західної України келією з розписом.  У січні 2008 року розпочалися підготовчі роботи з відновлення фрески. Передбачають кілька етапів робіт — розчищення, реставрацію, законсервування і тоді аж експонування розпису.\n1784 року Австрійська влада заснувала у келіях монастиря «Архів гродських і земських актів міста Львова». Архів містить документи періоду Галицько-Волинського князівства, фонди центральних установ і організацій старопольського періоду (ХІV-XVІІ ст.), австро-угорського (1772—1918) та російського (1914—1915) панування в Галичині, Української Народної Республіки і Західноукраїнської Народної Республіки (1917—1918), Польщі міжвоєнного періоду (1918—1939), а також невеликі групи документів радянського періоду (1939—1941) та німецької окупації (1941—1944). Найдавніші документи архіву представлені колекцією пергаментних грамот 1176—1800 років. Серед цих пергаментних документів — міждержавні угоди (зокрема, Берестейська унія 1596 року), папські булли, привілеї королів, князів, воєвод та старост, які були надані містам, селам, церквам, костелам, монастирям, синагогам і цехам, а також маєткові угоди. У колекції знаходяться й грамоти, що стосуються Франції, Італії, Молдови, Валахії, Німеччини, Угорщини та інших держав — усього тринадцятьма мовами. Сучасний Центральний державний історичний архів у Львові є одним з найбільших архівів Центрально-Східної Європи та найбільшим в Україні. \nКостел-базиліку в стилі італійського (з домішками німецького) ренесансу зводили з 1600 по 1630-і роки на місці її дерев'яного попередника з XV століття. Автором плану будівництва є монах Бернард Авелідес (Авеллід). Архітектором був львівський архітектор Павло Римлянин. В фасаді костелу чітко прослідковується його творчий почерк — звичний для нього ренесанс. Костел споруджено з тесаного каменю  у вигляді тринавової базиліки з видовженими хорами та гранованою апсидою. Довжина храму 57,5 м, а висота 22 м. Проте Павлу Римлянину не вдалося довести до кінця будівництво — він помер у 1618 році. Кажуть, що польському королеві Сигізмунду ІІІ, що оглядав будівництво, задум Павла Римлянина здався занадто скромним. Тому учень й наступник видатного архітектора швейцарець Амвросій Прихильний будував споруду інакше. Йому належить щит-фронтон ускладненої і вигадливої форми. Саму споруду Амброзій Прихильний будував у стилі німецько-нідерландського маньєризму.Третій ярус надбудовував Андреас Бемер, вроцлавський скульптор і архітектор. Швидше за все, йому ж належить і 38-метрова вежа костелу. На ній в 1753 році був встановлений годинник з боєм, для котрого майстер Андрій Франк відлив спеціального дзвона. Силует вежі порізаний, складний, характерно барочний, витончений і дуже гармонійний.Дзвіницю, що знаходиться обабіч костелу, звели аж у 1734 році, проте скромність і простота цієї двоповерхової, квадратної у плані, споруди з шатровим накриттям ріднять її із ренесансною архітектурою. Тривалий час на дзвіниці висів дзвін, відлитий у Львові 1588 року. У 1917 році його перенесли до Музею імені Яна ІІІ, чим врятували від переплавки для військових потреб Австро-Угорщини у Першій світовій війні.Перша Служба Божа відбулася у 1611 році — 13 грудня, у день святого Андрія. Завдяки цьому храм і отримав свою назву.На фасаді можна побачити статуї святих Ордену бернардинів, а в нішах другого ярусу — скульптурні зображення Матері Божої і апостолів Петра і Павла.Інтер'єр храму був розписаний в 1738—1740 роках Бенедиктом Мазуркевичем — ченцем-бернардином, котрий навчався в Болоньї у італійського художника Джузеппе Карло Педретті. Збереглися сімнадцять дерев'яних вівтарів, виконанинх у 16З0—1640-х pоках майстрами з Ярослава Томою Гуддером і Конрадом Кутшенрайтером. Відновлені на початку ХХ століття різьблені лави в пресвітері виконав у 1640—1644 роках майстер Павло з Бидгощі.Підлога храму спочатку була з тесаного каменю, а 1738 року перероблена на мармур. Металеві двері виконані в кращих традиціях XVII століття українськими ковалями. Костел має орга́н у 1700 труб та 32 регістри, що був створений у XVIII столітті майстром Каспаріні із лужицьких німців.Костел святого Андрія мав велику шану у шляхти. Військові походи на завжди починались богослужінням у костелі з освяченням зброї. Так було, наприклад, і в 1604 році, коли Лжедмитрій I почав зі Львова похід на Москву. Перед цим походом Лжедмитрій І взяв у храмі шлюб з Марією Мнішек.Під час проведення реставраційних робіт 1976—1977 років була реставрована і повністю відкрита стіна монастиря разом з Глинянською вежою і воротами зі сторони площі Митної. «Культурні нашарування» підняли місто вище і при реставрації довелось стіну відкопувати, тому що нижній шар із великих сірих каменів був у землі. Впродовж стіни зробили канал — імітацію фортечного рову, котрий влітку часом заповнюється водою. Тоді ж відкрили ворота на Глинянській вежі, закладеній ще у середині XVII століття. Зараз до них веде одне з відгалужень переходу.У 1960-х роках навпроти входу у вежу стояв годинник, зроблений з квітів, що показував досить точний, як на свою специфічну будову, час.\nКриниця споруджена 1620 року і розташована праворуч від головного входу у костел, чи на південь від споруди загалом, у глибині подвір'я. З цією криницею пов'язано декілька легенд та переказів.Ротонда над криницею, споруджена 1761 року, виконана у вигляді відкритої арочної альтанки, увінчаної куполом зі скульптурою. У куполі зберігся розпис на тему чудес святого Яна з Дуклі. Сама пам'ятка була реставрована у 1970-х роках.\nУ 1648 році на честь Яна з Дуклі і в пам'ять про облогу військами Хмельницького поставили дерев'яну колону. У 1736 році за проектом Михайла Северина Жевуського був споруджений стовп, котрий зберігся до наших часів. Зробив колону Томаш Гуттер або Фабіан Фесінґер. Раніше на колоні стояла скульптура святого – св. Ян стояв навколішки з руками, складеними у молитві. Позаяк скульптура зникла безвісти після 1944 року, тепер колону увінчує декоративна ваза.В самому костелі зараз міститься каплиця з надгробком св. Яна з Дуклі, а в боковому вівтарі - його образ, що постав тут «від високого релігійного почуття графині Софії Фредро», майбутньої матері митрополита Андрея Шептицького.\nНа початку січня 2008 року, поміж Різдвом та Новим роком, елементи фасаду церкви та бічна стіна почали підсвічуватися різнокольоровим світлом — червоного, синього, білого, жовтого та зеленого кольору, що почергово мінялося. За декілька днів світився, однак «статично», вже увесь фасад, включаючи скульптури святих на першому рівні, Божої матері та апостолів Петра і Павла на другому, а також центральний вітраж. Ще за деякий час підсвітили криницю та ротонду, 17 січня було підсвічено дзвіницю, а 18 — вежу. Роботи проводилися львівським представництвом групи компаній «Фюжн» за кошти меценатів, а на освітлення храму використали понад 150 лампочок. Вартість робіт склала 750 тисяч гривень. Презентація освітлення відбулася 24 січня 2008 року.  Відтоді комплекс підсвічується з настанням темряви і аж до самого ранку.\nПротягом 1650—1945 років комплекс був розташований, варіюючи у різних мовах, на площі Бернардинській. \n1641 року у Львові сталася незвичайна подія — кримінальний суд звинуватив у богохульстві ченця Альберта Віроземського, який, уклавши з дияволом угоду, віддав йому свою душу разом із тілом. У матеріалах судової справи говорилося, що це "найганебніший людський вчинок за всю історію міста".\nПочалося все з того, що Віроземський, маючи намір стати ченцем, викрав у настоятеля монастиря печатку і підробив документ, нібито він є священиком ордену і може давати шлюб, сповідати, причащати і хрестити дітей. Фальшивий священнослужитель почав їздити селами навколо Львова, правити служби і, звичайно, заробляти собі гроші.Коли шахрая викрили, він одразу втік із монастиря, але ченцям-бернардинам вдалося його схопити й посадити до монастирського підземелля. Лавничий суд мав засудити його до страти. Бажання жити у Альберта було настільки сильним, що він вирішив укласти цирограф, тобто контракт із дияволом про продаж своєї душі.Контракт був написаний на стіні в'язничної камери кров'ю: «Я своєю кров'ю ставлю підпис і піддаюся під владу князя Люцифера. Взамін за це прошу двадцять років життя, після чого він має право взяти мене з душею і тілом. Згідно з цим контрактом зрікаюсь Бога і Матері Божої і віддаюсь під владу усім дияволам, зобов'язуюся їм служити та їх прославляти, а вони повинні мені давати усе, що я потребую. Прошу звільнити мене з в'язниці цієї ж ночі. Цей контракт підписую з Вегліком, який винесе мене з в'язниці». Згодом на одному із судових засідань Віроземський докладно описав цього таємничого Вегліка, посередника нечистого, який мав вигляд молодого привабливого хлопця і приходив до нього просто крізь стіну камери. Віроземського оглянули і зафіксували на його пальці ранку, з якої той виточував кров для писання.Після тривалого вивчення цієї справи суд визнав Альберта Віроземського винним у підробці документів та богохульстві. Вирок був однозначний — спалення, отже сподівання грішника на диявола виявилися марними. \nПід час Другої світової війни протягом 1943—1944 років у каналізаційних тунелях під костелом переховувалася велика група євреїв. Рештки їхніх побутових речей було віднайдено на початку 2000-х років під час ремонтних робіт.\nКозицький А., Білостоцький С. Кримінальний світ старого Львова. — Львів: Афіша, 2001. — 230 с.\nМельник Б. В. Довідник перейменувань вулиць і площ Львова. XIII — XX століття. — Львів: Світ, 2001. — 128 с.\nAlexander Strojny. Lwów — miasto wschodu і zachodu. — Kraków: Bezdroża, 2001.\nЗ іменем Павла Римлянина пов'язана ще одна видатна пам'ятка на території заповідника - Бернардинський костел. Збудований у 1600-1630 рр. на місці давнішого - дерев'яного, він разом з монастирськими спорудами, дзвіницею, ротондою над криницею, оборонними мурами та декоративною колоною утворює єдиний архітектурний ансамбль. Першим будівничим костелу був монах-бернардинець Бернард Авелідес, відтак - Павло Римлянин, а після його смерті у 1618 р. роботи продовжував Амброзій Прихильний. Костел являє собою базилікальний, з видовженою гранчастою апсидою храм. У стильовому відношенні будівля неоднорідна і поєднує в собі риси італійського та німецького ренесансу з маньєристичним відтінком. Щипці західного та східного фаса-дів оздоблені однаковими декоративними елементами, характерними для архітектури Північної Європи XVII ст. Нижній ярус витриманий у суворих, чітких формах, притаманних творчому почеркові П. Римлянина. Вежу-дзвіницю, що примикає до північно-східного кута нефа й апсиди, спорудив А. Бемер, автор вежі старої ратуші. Можливо, йому належить і скульптура на фасаді, а також його завершення. Створений у XVIII ст. інтер'єр святині - один з найпишніших серед львівських культових споруд. Його численні дерев'яні вівтарі виконали у ЗО-40-х рр. цього століття сницарі з Ярослава Тома Гуддер і Конрад Кутшенрайтер, а настінні розписи в 1738- 1740 рр.- бернардинський монах-живописець, учень італійського художника Джузеп-пе Карло Педретті Бенедикт Мазуркевич. Йому допомагали малярі Р. Бортницький, П. Волянський, Й. Сорочинський. Фрески оновлювалися в XIX - на початку XX ст. Різьблені лави (сталлі) в пресвітерії, за усталеною традицією, виконав у 1640-1644 рр. майстер Павло з Бидгощі. Наприкінці XIX - на початку XX ст., під час реставрації, старі лави розібрали й замінили новими, що є точною копією попередніх, їх вирізьбив Антон Рарогевич за участю Ферека із Закопаного та Тадеуша Дикаса. З оригінальних, первісних лав складено два фрагменти: один для Художньо-промислового музею у Львові (тепер вони знаходяться у Музеї етнографії та художнього промислу при Львівському відділенні Інституту мистецтвознавства, фольклору та етнографії ім. М. Т. Рильського АН України), Другий - для Краківського Національного музею. Добре збережені елементи різьби ви-користано в нових лавах. При цій рестав-рації у стіні пресвітерії було виявлено захоронення 1678 р., що в деяких дослідників викликало сумнів щодо часу різьблення лав у першій половині XVII ст. До 1900 р. у Бернардинському монастирі знаходилося шість полотен «Страстей» відомого українського художника Луки Долинського. З пам'яток XVII ст. в інтер'єрі костелу збереглися рельєфи святих і пророків над архівольтами арок головного нефа та у вівтарній частині - скульптура Яна Блаженного з Дуклі, виготовлена з червоного мармуру Войцехом Зичливим. Образ «Апофеоз» цього ж святого, виконаний у 1677 р., висить на північній стіні. Він цінний для нас тим, що на ньому зображено Львів того часу з оборонними мурами і вежами. Витвором ковальського мистецтва є металева балюстрада хорів роботи слюсаря Фелікса з Санча (1612 чи 1617 р.). Монастирський будинок споруджено майже одночасно з костелом; пізньобарокова ротонда над криницею, купол якої вкритий фресками і завершений статуєю Яна з Дуклі, походить з 1761 р.; декоративна колона перед фасадом костелу, присвячена цьому ж святому, поставлена у 1736 р. на кошти крайчого коронного Северина Михайла Жевуського, а двоярусна, під намето-вим дахом дзвіниця, що примикала до обо-ронних монастирських мурів з південно-західного боку,- в 1734 р. Монастир сформувався поза міськими мурами, тому мав свої укріплення і творив окрему фортифікаційну одиницю. Фрагменти його оборонних стін збереглися на вул. Радянській та Валовій. У зв'язку із впорядкуванням пл. Митної та будівництвом підземного переходу в 1976-1977 рр. повністю відкрито і реставровано Глинянськувежу з брамою (1618 р.), що вела в Бернардинський монастир з колишнього Глинянського тракту (тепер вул. Личаківська).\nКатегорія: Церкви Львова | Переглядів: 10448 | Добавив: lviv | Рейтинг: 4.8/4 | - Оцінити - Відмінно Добре Непогано Погано Жахливо\n5 Коля (10.09.2010 18:54)\n4 pqlonq1968 (15.04.2009 15:06)\n3 Леонид (01.03.2009 23:18)\n2 БухийГном (29.01.2009 11:46)\nдосить цікаво ..\nбагато чого нового дізнався про місто в якому живу ..\nяк щось нове знайду, історії чи фото про Львів ..\nпостараюся написати у вашу скриньку .....\n1 yarko (14.03.2008 18:48)\nги, моя стаття з Вікіпедії :-)\nдо речі, колеги, може, маєте бажання, об'єднати зусилля у створенні певного інтернет-проекту про Львів? Якщо так, то ласкаво прошу писати на мою скриньку.


Annotation Її краса стала її прокляттям: чоловіки жадали її – І вони отримали бажане, а вона – невиліковну хворобу. Вона знаходить притулок у глухому селі Чорнобильської зони - Сторінка 13\nДля мене не існувало звуків прекрасніших, аніж дихання мого сина, коли він спокійно спав. Інколи навіть здавалося, що це музика, тільки створена десь поза межами нашого світу. Вдих – видих, вдих – видих. Дихає. Значить, живе. Лікування ще практично не починали, а всі заощадження, цього разу не тільки мої, але й Тамари Павлівни та Лєри, прослизнули крізь пальці буквально за місяць. Я добре розуміла, що миття підлоги й торгівля ситуацію не врятують, до того ж, мені потрібно було постійно знаходитися поруч із сином, і це все, що я могла, – була поруч. Нас зі Славою перевели до клініки нейрохірургії дитячого віку Інституту нейрохірургії, де й мала розігратися війна. Може видатися дивним, але по-іншому сприймати хворобу сина я не могла. Ворог. А ворогів потрібно знати в обличчя, інакше жодних шансів на перемогу. – Гаразд. Почекайте хвилиночку, я знайду літературу саме по Вашому випадку, – молоденька лікарка підійшла до шафи у своєму кабінеті й дістала кілька книг та медичних журналів. – Не знаю, чи все буде зрозумілим, це скоріше для медичних працівників, термінологія та й сам виклад, однак… а знаєте, Ви поспілкуйтеся з іншими мамами, вони в деяких аспектах більш обізнані, ніж усі медичні світила разом узяті. Просто хворобу сприймають по-іншому, пропускають крізь себе, чи що. Повернувшись до своєї палати, я поклала книжки й журнали на ліжко поруч зі сплячим Славком, дивилася то на одинадцятимісячного сина, то на рівну купку посібників, сподіваючись знайти там відповіді на всі свої запитання. Що це таке? Звідки? Чому в моєї дитини? Як розвивається? А головне, як це подолати? Читала всю ніч, доки перше проміння не лягло на друковані літери останньої сторінки журналу. Однак чим більше розуміла, тим кількість питань лише зростала, і на жодне не існувало однозначної відповіді. Слава солодко потягнувся в ліжку, напіврозплющив оченята, засміявся до мене й почав ховатися під ковдру. Я посміхнулась у відповідь і, спіймавши нарешті пустуна, поцілувала в чоло. Невже десь там зародилося чуже та страшне? Воно ділиться, росте й поволі вбиває, по суті, вбиває й себе теж, адже поза існувати не зможе. Пухлина – це ніби частина тебе й ні одночасно. Такий собі смертельний парадокс природи, проти якого ніхто не зробить щеплення й не дасть зцілюючу пілюлю. РАК. І таких, як ми, тут десятки. Старші діти за час лікування встигали ставати друзями й товаришували палатами. І їх об’єднували не спільна хвороба, біль чи страх смерті, вони просто були дітьми, а дітям для дружби ще не потрібні причини. Я скоро вивчила більшість по іменах, а в обличчя знала ледь не кожного. Ми поволі звикали до життя в лікарняній палаті, білих стін і таких же халатів, повітря із запахом ліків і дивного змішання дитячого плачу та сміху. Виявляється, діти здатні сміятись, навіть коли помирають, правда, не знаю, чи легше від цього батькам. Я бачила їх різних, замкнутих і відкритих, спокійних і галасливих, забезпечених, впливових, відомих і схожих на мене, проте страх в очах був ідентичний, страх за життя своєї дитини. Від багатьох я дізналася те, чого не прочитати в жодному медичному виданні, хтось надихав і робив сильнішою, комусь, навпаки, потрібно було сказати «тримайся». Та найбільше в пам’ять врізалася жінка, яка втратила тут п’ятирічну дочку. Її плач потрясав стіни довго, доки лікарі не ввели таку дозу заспокійливого, що нещасна просто виключилась. Наступного дня дитину забрав батько, а жінка чомусь ще з годину сиділа на пустому ліжку й стискала в руках смішного рожевого зайчика. Проходячи по коридору, я випадково зазирнула в привідчинені двері палати й застигла, не в силі зробити й кроку. Жінка підняла змучені очі та посміхнулась: – Я була тут щасливою… Я злякано здригнулась. Очевидно, бідолашна від пережитого втратила розум. Жінка впіймала мій страх і сумно зітхнула: – Я справді тут була щасливою, тому що була поруч із донькою. І чим менше залишалось, тим ціннішою була кожна мить, прожита ще разом, ніколи до того я не була настільки близька зі своєю дитиною і вже не буду. В інших місцях і за інших умов нам не дано зрозуміти це. Чуєте? Тому цінуйте, а ще вірте. Потрібно вірити, інакше все – даремно. Вірте… Із вікна своєї палати я бачила, як ця мати виходила, похитуючись при кожному кроці, а біля самої машини знепритомніла та впала просто на руки чоловікові. Я здригнулась і відвела погляд. У що тепер вірити їй? * * *\n– Скоро весна, – промовила Марія Степанівна зовсім поруч. Лариса озирнулась. Старенька дивилася високо в небо й читала його, неначе відкриту книгу. Лариса кивнула. – Мабуть. Дивно. Я звикла бачити все ось таким, що вже не уявляю іншим. – Живим? Жінка здригнулась. Вона так довго тікала від життя, щоб воно віднайшло її навіть там, де існувати не могло. Марія Степанівна раптом пильно подивилася в очі – глибоко, від чого з’явилося відчуття, що в ній, як у небі, прагнуть знайти перші ознаки життя. – Нічого. Прийде час – й оживе. – Це Ви про кого? – Про всіх і про все, дитино. Того самого дня до господи забігло перелякане дівча. Втікачка не могла вимовити й слова й лише весь час перелякано озиралася – так, ніби там чорніло щось загрозливе й страшно дихало в спину. Лариса швидко зачинила двері, однак дів чина не могла заспокоїтись. Її колотило й трясло, а найменший шурхіт піднімав нову хвилю жаху. На зап’ястях, плечах, шиї виднілися червоні сліди від рук, а з одягу були лише халат і кімнатні капці. Лариса посадила її в крісло, вкутала теплою ковдрою, заварила гарячий чай і примусила пити його маленькими ковточками, щоб відігрітись. Придивившись, почала впізнавати це обличчя. Ім’я пригадати не могла, однак знала точно, що вже бачила цю дівчину в магазині та й просто в селі, адже молодь тут можна було перерахувати на пальцях двох рук. Здається, жила дівчина на протилежному кінці вулиці, це ж треба, а тікала аж сюди. – Заспокойся й дихай глибоко. Ти в безпеці. Все добре. Чуєш? Вона мовчки кивала головою й плакала. Сльози текли по щоках, сповзали на шию, падали прямо в чашку з чаєм. Крап, крап, крап. Так плачуть, коли руйнується світ. Очевидно, від її світу не лишилося й цеглинки. Раптом вхідні двері рипнули, дівчина за мить зіскочила на ноги. До кімнати увійшла Марія Степанівна й, лише раз поглянувши на гостю, все зрозуміла: – Степан. Бідолашна кивнула й кинулася до старенької. Та обняла за плечі та погладила по голові, немов втішала маленьку дівчинку, у якої вкрали казку. – Поплач, моя хороша, поплач. Цим горю не поможеш, однак стане легше. – Я не знала, куди ще піти… – Правильно, Оксанко, тут він не шукатиме, а якщо й спробує, то не знайде. Через півгодини Лариса пальцем малювала невидимі кола на столі. Ось ще одне. Історія цієї дівчини чимось нагадувала біг по такому колу. Біжиш, біжиш від своїх страхів, аби в одну мить із жахом усвідомити, що повернувся туди, звідки починав рух. Очевидно, якщо тікають, то завжди по колу. Оксана розповідала про сокровенне, відчуваючи, що саме це зараз потрібно. Оголити біль, проговоривши все життя в кілька речень, й одночасно вивернути душу. Почалося все дуже давно, вона навіть не знала, коли саме, напевно, одразу з народження. Зі свого дитинства чітко пам’ятала відчуття очікування, моторошне, тривожне й безкінечно довге. Здавалось, чекаєш на виконання смертного вироку й не знаєш лише, коли це станеться – сьогодні, завтра, післязавтра. Кінець усе одно прийде, от тільки прийде тоді, коли цього заманеться кату. Вона з жахом завмирала й навіть не дихала в той момент, коли до будинку заходив батько. Тверезий – полегшено видихала й посміхалась, сьогодні лягатимуть спати спокійно. Ні – світ перетворювався на порохову бочку, яка могла рвонути від необережного руху, слова, погляду чи навіть без видимих причин. Особливо діставалося мамі. Вона завжди затуляла Оксану від батька своїм тілом, а то й просто виштовхувала за двері та наказувала бігти. А Оксана не могла зробити й кроку з того пекла без неї, бо боялася, що не побачить матір більше живою. Коли ж підросла, намагалася захистити й ненавиділа кожним нервом сп’яніле обличчя батька, іноді навіть думала, що могла б убити, однак завжди спинялася від окрику матері. Оксана так і не змогла раціонально пояснити, чому та продовжувала залишатися жити в пеклі, при тому, що сім’ю тягнула на собі сама й могла обійтися без чоловіка. Це було більше схоже на хворобу, від якої залежить не лише хворий, а й усі, хто його оточує. Згодом стало ясно, що нічого не зміниш, як би цього не прагнув, тому захотілося втекти. Негайно, неважливо куди чи до кого, можна навіть на кінець світу, якби лише подалі від сп’янілих очей. Й Оксана втекла при першій-ліпшій можливості, вийшовши заміж після трьох місяців знайомства зі Степаном. Ні, вона любила його, принаймні, думала, що любить. Адже він зрозумів її страх, як свій, тому що мав у дитинстві точно такий. Пережите робило їх ще ніби ближчими, аніж вони могли б бути без цього. Одним словом, благородний принц прийшов на порятунок нещасній принцесі, звільнивши її з неприступної вежі. От тільки після року подружнього життя, благородність кудись зникла, поступившись місцем уже знайомій агресії ката. Що ж, з поверненням у пекло, принцесо. Кінець казки. – Як він зміг? Стьопа інший, не такий. Я не можу повірити, що це зробив зі мною він. – Дитинко, ми часом робимо вчинки не зовсім свої. Так і Степан вдарив тебе не тому, що хотів цього, а просто не знав, як інакше виразити свій гнів. – Але ж від того мені болить не менше. – Знаю, дитино, знаю. Його батько завжди був запальний і часто бив матір у сварках, потім просив пробачення, вона вибачала, а далі все повторювалося по вже відомому обом сценарію. Виявляється, батьки закладають у дитину значно більше, ніж би вона сама того хотіла. Оксана затихла, а потім знову розридалась: – Саме тому я не можу повернутися до нього. У мене буде дитина. * * *\nКоли я нарешті зважилася на це, то вже дійшла до тієї межі, за якою не було нічого: гордості, гідності, принципів, упередження й навіть моралі. Там існувало одне-єдине бажання, якому підпорядковувалася свідомість і все поза нею, – бажання врятувати сина. Пам’ятаю, був кінець осені, сонце гралось у піжмурки з вітром уже в голих гілках дерев. Під ногами шелестіло опале листя, але від цього хотілося жити ще дужче. Я підійшла до воріт, за якими дивився в небо красивий двоповерховий будинок, там, напевно, були десятки різних кімнат, однак не було однієї – дитячої для мого сина. – Ви до кого? Назвіть мету візиту та представтесь, будь ласка. Я з хвилину розгублено дивилася на двох охоронців, потім міцніше стисла в руках сумку, в якій лежали фотокартки мого Славка. – До Геннадія Владиславовича, в особистій справі. Стара знайома. Хлопці розсміялися мені просто в обличчя: – Якщо б він із кожною старою знайомою зустрічався, то життя б не вистачило. – Я нікуди звідси не піду, доки не поговорю з Геннадієм, це в його ж інтересах. – Ти диви, яка вперта. Нічого, постоїть-постоїть і піде, а ні – допоможемо. Однак я не могла піти, так і залишилась стояти, занурившись в осінь. Збоку схоже на гру, у кого терпець урветься скоріше. Час ніби застигнув, хоча для решти світу рахував хвилини, як завжди, по небу рухався жовтий диск сонця, під вечір воно стало червоним. Я стояла під будинком батька своєї дитини день і готова була стояти хоч вічність. Хлопці вже навіть встигнули звикнути до моєї присутності, махнули рукою та вже не проганяли, тільки жартома цікавились, чим же господар зачепив таку кралю. Я відмовчувалась, а потім дістала фотографії сина й протягнула. – Передайте це його матері, заради всього святого. Вони спантеличено оглянули знімки маленького хлопчика, стенули плечима, але пішли. Через кілька хвилин мене терміново попросили пройти до будинку. Назустріч поспішала шикарно вбрана жінка й стривожено стискала Славкове фото в руках. – Хто це? Чого Ви хочете? – Щоб мій син жив. Мені не довелося довго пояснювати, щось доводити чи переконувати, схоже, що вона відчула все інстинктивно, довго роздивлялась обличчя В’ячеслава, потім спитала, як звуть хлопчика. – Шкода маленького, але так навіть краще. Я шоковано дивилася на новоспечену бабусю й ніяк не могла зрозуміти, про що вона говорить. – Ви ніколи не доведете, що це син Геннадія, запам’ятайте це, і вся ця історія не буде розголошена. Мені справді шкода малюка, однак позашлюбні діти, тим паче у Вашому випадку, зіпсують біографію, а Геночка – перспективний молодий чоловік. Розумієте? Вибачте й змиріться, так буде краще для всіх, і для Вас теж. – Що Ви маєте на увазі? Жінка подивилася кудись ніби повз мене й промовила: – Самі розумієте. Ви ж молода й вродлива, зможете ще влаштувати особисте життя. Ну, а кому зараз потрібні чужі діти? Похитуючись, відчула, як земля під ногами перетворюється на щось невагоме й легке, і я провалююсь у це щось. Різкий запах нашатирю й склянка холодної води через хвилину повернули мене назад, на грішну землю. Господи, невже вона настільки грішна, щоб пані з вищого світу ось так просто й ввічливо благословляла на смерть рідного онука? Якесь божевілля. Вона ж дістала з гаманця всю готівку та протягнула її мені. – Тримайте, це вам знадобиться, щоб усе було по-людськи. – Подавіться Ви ними. Мій син житиме, чуєте? А Ви йдіть під три чорти зі своєю перспективною наволоччю і його чистою біографією! Я жбурнула гроші прямо в її доглянуте обличчя, і вони повільно закружляли в повітрі. – Залиште для себе, знадобиться, аби на тому світі відмитися. Я розвернулась і побігла звідти, неначе з лігва гієн, сповнена дикої люті й болю. Погано пам’ятаю, куди йшла потім, що робила, навіть не знаю, як дібралася до лікарні. Отямилася лише біля ліжка, в якому мирно сопів носиком Славко. Лєра стривожено запитала: – Ну що? Я здвигнула плечима й посміхнулася своєму янголятку. – Нічого. Хіба в мого сина може бути такий батько? Лєра замовкла й сумно опустила плечі. – Але ж це всього-на-всього хвора дитина. * * *\n– Птахи повертаються. Лариса підійшла до Оксани, стала під вербою й підняла голову. Десь високо виднілися маленькі чорні цяточки, вони рухались, а по небу ширилася хвиля теплої радості. Птахи поверталися додому. Оксана проводжала ключ поглядом, аж доки той не зник десь за смугою лісу. – Щасливі, їм є куди повертатись. – Так, зате тепер весна справжня. – З птахами? Жінка посміхнулась. – З життям. Через кілька годин Лариса спостерігала, як Сергій розмовляє з лікарем у коридорі цього дивного жовтого кольору. Чому б їм не пофарбувати все в зелене? Тоді б це нагадувало життя. – Ніну нарешті випишуть. День-два, і можна додому. От тільки куди? До мене їхати вона категорично відмовляється, у село теж повертатися не може, соромиться. Здуріти можна. Лариса дивилася на пожвавленого Сергія й думала, що саме так виглядають щасливчики. Дивно, після всього пережитого хтось навряд чи так би його назвав, але ж він щасливий, подібно сьогоднішнім птахам у небі. – Може, ти поговориш із нею, га? Лариса кивнула, мовляв, аякже, і впевнено відчинила двері палати. Ніні вже було значно краще, на шиї не лишилося навіть нагадування про той страшний слід, от тільки вона все одно продовжувала прикривати її руками. – Привіт. Як почувається хвора? Ніна махнула рукою у відповідь. – Теж мені знайшла хвору. – А що? Душевні рани теж потрібно лікувати. Як там душа наша поживає? – Я забула, що це таке. – То чого сидимо, вірніше, лежимо? Нехай чоловіку голову морочиш, щойно після весілля – можна, а лікар – фахівець, і то туди ж, бігає навколо, мов квочка. Годі, пора додому. Ніна посміхнулася й одразу ж посерйознішала. – А куди додому? Я не знаю, де це. – Це там, куди хочеться повернутись. – Значить, у мене немає дому. Лариса посміхнулась: – Дивачка, він у тебе є, просто туди повертатися не хочеться зараз. А знаєш що? Не поїхати б вам кудись подалі, туди, де тепліше, наприклад? – У пекло відправляєш? – Тю на тебе, до моря. – Але ж це просто відтягування часу, я все одно маю колись повернутися назад. – І повернешся, тільки вже іншою. Лариса йшла стежкою, час від часу вповільнюючи крок, ніби завмирала на місці, дослухаючись до невидимих кроків весни, і знову продовжувала йти. Це тут вона навчилася ходити так, залишаючись сам на сам із собою справжньою, головне – не боятися такої себе. Біля магазину Ларисі назустріч вийшла жінка, а порівнявшись, зупинилась. – Передай своїй подружці, що мій син повернувся додому. Лариса уважно подивилася в очі матері. – А куди додому? – Як куди? До законної дружини й доньки, тому нехай не влаштовує цирку, це ж треба, вішатися вона надумалась. Не допоможе, і не мрійте, тільки Віктора мучить, вертихвістка. Нехай своєму законному голову морочить, а чужим – зась. – Передам обов’язково. Тільки от прохання – нехай він із нею більше зустрічі не шукає, самі ж говорите, що Ніна вже заміжня. Жінка розгублено закліпала очима, а потім обурилась: – А він і не шукав, це Ніна винна. – І на весіллі цілком випадково опинився? Нещасні вони обоє, а заразом і ті, хто поруч із ними. Дай Бог, щоб усе це лишилося в минулому. Мати змовкла, опустила голову й заплакала: – Правду кажеш, дочко, а ще правда в тому, що це ми своїх дітей нещасними зробили, я й Нінина мати. Господи, та хто ж знав, що так серйозно в них усе? Думала, молодощі – дурощі, а воно… – Все одно, вороття нема. Та якщо й зміниш щось, то чи на краще? – Це ж треба своїй дитині так… – Годі, припиніть картати себе. Їм тепер залишилось одне – треба вчитися жити далі… і кожному окремо, принаймні, спробувати. Шавко зраділо лащився й лизав руки, Марія Степанівна порпалася у дворі, Лариса зайшла до будинку й не побачила там Оксани, повернулася назад на вулицю та спитала, де дівчина. Старенька сумно якось зітхнула: – Приходив Степан проситися, то повернулася додому. – Додому куди? – До нього. – Але ж… – Кожен має право на помилку. А може, то й справді її дім? Десь високо над головами летіли довгі пташині ключі. Бодай хтось по-справжньому повернувся додому. – Ти не можеш повернутися туди. Ларисо, а як же Слава? Я стояла біля вікна в коридорі лікарні й мовчки стискала кулаки. – Тільки заради нього я повертаюся назад. Я маю врятувати сина, а для цього потрібні гроші, потрібні негайно. Кілька останніх ночей я боялася заплющувати очі, щоб не заснути. Приходив один і той же сон, де я стою біля свіжої могили, такої маленької, що вона обов’язково має бути дитячою. Стою, а холодні краплі поту повільно стікають по обличчю. Мені потрібно прочитати напис на хресті, але коли я це зроблю, світ зникне. Він не зможе існувати без сина, мій – точно. – Неля Євгеніївна наполягає на терміновій операції, інакше все марно, уже нічого не допоможе. Розумієш? Лєра зблідла, хоча добре знала стан Славки й без мене, до того ж, уже була для хлопчика другою мамою – хрещеною. Ми його охрестили прямо в лікарні, хрещеним став охоронець із лікарні, хоча довго відмовлявся, бабусею – Тамара Павлівна. Ось так просто мій хлопчик прийшов до Бога, тепер потрібно було втримати його на землі. – Тамара Павлівна пропонує продати квартиру тут, купити хатинку в якомусь селі, а різницю витратити на операцію. Цього, можливо, буде замало, однак можна спробувати знайти благодійників, звернутися по допомогу в газети. – Лєро, на все це потрібен час, а його в Славки нема. Необхідна вся сума й одразу. – Але це ж шалені гроші. У кого ти зможеш їх там дістати? – Хоч у самого чорта, але я повинна це зробити. Особливо важко далися останні хвилини прощання зі Славою. Так, ніби я по живому вириваю своє серце й лишаю біля нього, а сама йду, не знаючи, чи побачу ось ці оченята ще раз, чи встигну. Біля нього залишалася Тамара Павлівна, але ж мала бути я. Дорога, люди, поспіх. Ніби якийсь інший вимір, метушливий і пустий. Я повернулася назад, у місто, де стояв усе той же будинок, з тими ж вікнами, червоним дахом і табличкою біля самого входу. Серце калатало десь біля самих скронь, здавалось, час відкрутив свою стрілку назад, і я знову маленька самотня дівчинка, що ховається на запиленому горищі від привидів дорослого світу. На подвір’ї діти збирали жовте листя липи й складали в букети. Чому в них такі схожі очі, неначе одні на всіх? Очі, в яких застигла надія. Це ж треба, колись у нас були точно такі. – Доброго дня, я колишня вихованка інтернату. Можна до вас у гості? Незнайома жінка посміхнулася та кивнула, очевидно, дещо тут таки змінилось, з’явилися нові обличчя. – Звичайно, проходьте. Зараз я покличу когось із колег, у кого стаж більший, ніж мій. Вибачте, почекайте хвилиночку. Я залишилася стояти на подвір’ї, а навколо збиралися діти. Вони ходили колами, нагадуючи зграйку пташенят, яких залишили тут зимувати. Раптом один хлопчик спитав: – Ти наша мама? Я здригнулась. – Ні, у мене вже є син. Хлопченя зітхнуло й замислилось. – А йому не потрібен братик? – Не знаю, поки що він не просив. – О, бачу ви вже розважаєте гостю? Діти, а ви привіталися з тіточкою? Я озирнулася на знайомий голос і завмерла. Переді мною стояла наша колишня Танюша. Вона навіть майже не змінились, ніби застрягла в часі. Тетяна Сергіївна, впізнавши мене, замовкла й відразу відвела погляд. – Ларисо, рада тебе бачити. – Ви все-таки повернулись? Вона знову подивилася в очі й кивнула: – Не змогла не повернутися. Я полегшено посміхнулась. Так і мало бути. Перед кабінетом директора стояла довго, не дихаючи. За дверима чулися кроки, колишні, знайомі, кроки нашого татуся. Нарешті зважившись, я набрала повні груди повітря, видихнула й постукала. – Заходьте. Він також завмер, розгублено кліпаючи очима. Щось промайнуло в них, схоже на страх, але зникло так само швидко, як і з’явилось. Мене тут точно не чекали. – Господи! Ларисо! Ти? От порадувала, заходь швидше, сідай. Ти розквітла. Невже можна стати ще вродливішою? Красуня, справжня красуня. Я саркастично посміхнулась у відповідь: – За тим і приїхала. Олег Євгенійович знову насторожено забігав очима по кімнаті. – Як це розуміти, хороша моя? Я взяла зі столу ручку, написала на аркуші суму та простягнула йому. – Ось, потрібно негайно і все одразу. У Вас залишилися колишні знайомства? Він остаточно розгубився й довго стояв мовчки, потупившись у папірець, потім кивнув. – Захотілося красивого життя? Я видихнула: – Хоча б просто життя. Олег Євгенійович витер спітніле чоло білою хусточкою, і остаточно зрозумівши, що я налаштована серйозно, посміхнувся. – Ну як не допомогти колишній вихованці? Допоможемо, за певний відсоток, звичайно. Тільки от, дівчинко моя, такі гроші тобі дадуть не просто так, і дуже серйозні люди. Відпрацьовувати доведеться довго й сумлінно. А якщо раптом що, то сама розумієш, вони жартувати не люблять. Я байдуже кивнула: – Згодна. Уночі знову наснилася свіжа могила, і так само всю, до пальців на ногах, мене скував страх присмаку смерті. Цього разу я таки підвела очі до напису на хресті й полегшено видихнула – жодної літери там не було – поки що. * * *\nВесна вирувала на повну силу. Було навіть дивно, звідки її взялося так багато й одразу. Лариса частіше почала виходити з будинку, щоб подивитися на життя. Воно зараз ховалося в кожній тріщині, шпарині, гілочці, здавалось, що навіть зачаїлось у камінні. Очевидно, настав його час. Парадоксально, але це було зародження нового, що вже колись існувало під сонцем. Такий собі вічний кругообіг, один цикл змінюється іншим, усе помирає, аби колись народитися знову. Хтось скрипнув хвірткою, розігнавши зграйку думок, а Шавко одразу нашорошив вуха. Симпатична жіночка дістала конверта з торбини й простягнула. – Вам пошта. – Спасибі. – Передавайте вітання Марії Степанівні, дякуючи її травичці чоловік ось уже тиждень, як забув, де в нього спина. А то, повірите, розігнутися не міг, це в нього навесні завжди, загострення чи як там? А роботи в селі з кожним днем більшає, вже не знали, що й робити. Отож подякуйте рятівниці нашій, а я на днях забіжу сама в гості. – Обов’язково. – Бувайте. – До побачення. Жінка провела поглядом листоношу й почала роздивлятися конверт. Так, Крим, й одразу стало сонячно, це звістка від Ніни. Читала листа прямо на ґанку, а вітерець усе намагався підгледіти через плече й грайливо тріпотів аркушем. – О, нам пошта прийшла? – Так, молодята пишуть. Марія Степанівна посміхнулась: – Ну що, гоїть море рани? Лариса кивнула: – Пишуть небагато, однак тільки хороше, саме так, як і має бути в медовий місяць. – Ну от, дякуючи Богу, ще й сім’я вийде хороша. Як старі люди кажуть? Життя прожити – не поле перейти. Всякого буває. Уже пізно увечері під вікнами загавкав чужий пес. Марія Степанівна визирнула, побачила приблуду, якого пригрів дід Федір, і стурбовано запитала: – І чого б це йому гавкати тут? Шавко гарчав і гріб лапами землю під собою, однак пес не йшов і вперто гавкав, зазираючи у вікна. – Дивно. Може, сталося що? Дочко, де там наш ліхтарик, треба сусіда провідати. Ото сердитиметься старий, якщо розбуджу. Лариса вирішила пройтися з Марією Степанівною, та відмовляла, однак жінка вирішила, що це буде корисно перед сном. Коли обидві підійшли до знайомого двору, наштовхнулися на відчинену хвіртку, що якось жалібно скрипіла, хитаючись від вітру. Вхідні двері теж були не замкнені, у будинку горіло світло, однак стояла моторошна тиша. Пусті кімнати мовчки кричали, що щось сталося, і тільки в спальні жінки таки побачили господаря. Він лежав на ліжку, неприродно закинувши голову догори, ніби побачив на старій стелі щось життєво важливе, так і застиг, роздивляючись. – Господи! – сплеснула в долоні Марія Степанівна й кинулася перевіряти, чи бідолашний дихає. Лариса вийшла до кухні і, знайшовши відро з водою, зачерпнула кухлем. Приблудний пес жалібно скавучав у порозі. Повернувшись назад, спитала: – Ну як він? – Живий, – полегшено відповіла баба Марія. Дід Федір ледь-ледь посміхнувся: – Бачиш, ось помирати надумав навесні.\nbook -> Диплом за перемогу в шкільному конкурсі поезій, присвячених Тарасові Шевченку\nbook -> Післямова\nbook -> Варткес Тевекелян рекламне бюро пана кочека\nbook -> Село не люди Аннотация\nbook -> Вічник Сповідь на перевалі духу\nbook -> Тарас Прохасько БотакЄ\nbook -> Ізольди Марківни Книш директорові школи Товаришу директор! Сьогодні, згідно з планом, я проводила урок\nbook -> Роман Іваничук Мальви Розділ перший\nbook -> Дебора Гаркнесс Сповідь відьом Дивовижні стосунки магії та науки


У Херсоні відкрили перший в Україні фестиваль людей поважного віку «Золотий вік» (фото) » Херсонская Городская Газета\n1-10-2017, 12:25 Журналист 994\nВчора, 30 вересня, у Херсоні відкрився перший в Україні фестиваль людей поважного віку « Золотий вік».\n«Сьогодні, завтра херсонці побачать людей золотого віку, людей, які діляться своєю мудрістю, які готові поділитися своїм досвідом і у них дуже велика громадська позиція», - поділилася голова ГО «Громада UA» Наталя Шатілова.\nУ перший фестивальний день відбулася творча зустріч «Мистецький салон».\nВ Обласному палаці культури зібралися талановиті херсонці та жителі області - артисти, художники, композитори, поети, письменники.\n«У нас багато людей вікової категорії за 50 і вище, яким сьогодні, на жаль, не приділяють уваги ні держава, ні місто. І люди збираються самі по інтересам, але ніякі заходи для них не проводяться. Тому ми вирішили об'єднати людей, які представляють різні види творчості », - розповів голова Антонівської селищної ради Ігор Семенчев, що є одним з організаторів та натхненників свята.\nПотім у фойє кіноконцертного залу «Ювілейний» відкрилася фотовиставка «Золоті пари» фотохудожників Ірини Паршиної і В'ячеслава Гусакова, яка стала результатом проекту, під час якого були проведені фотосесії.\nПізніше на площі перед «Ювілейним» пройшла танцювальна ретро- вечірка «Вальс… Фокстрот…Танго... », під час якої гості змогли прийняти участь в танцювальній програмі та насолодитися концертними номери.\nТакож під час вечірки всі бажаючі змогли прийняти участь у конкурсі капелюшків та параді парасольок.\nХерсонська облрада ставить під загрозу проведення благодійного фестивалю (фото)\nХерсонці! Не будьте байдужими до літніх людей


Євген Олейніков: Все залежне від ДПС для функціонування цивілізованого ринку землі буде забезпечено | Кабінет Міністрів України\nДержавна податкова служба України, опубліковано 01 липня 2021 року о 20:25\nЗакон і право Земля і агрокомплекс Податки і збори\n«Запровадження цивілізованого ринку землі – це детінізація операцій та суспільних відносин у цій сфері», – наголосив в.о. Голови ДПС Євген Олейніков під час пресконференції, приуроченої до старту ринку землі.\nДля держави є неприпустимим існування «тіньового сектору» у будь-якій сфері економіки, тому прийняття законодавчих рішень, які сприяють детінізації операцій на ринку землі – це важливий, виважений та необхідний крок.\nТому взаємодія ДПС, Мінагрополітики, Держгеокадастра та правоохоронних органів набуває нової якості, яка стане підґрунтям для того, щоб поза увагою не залишалась жодна операція з землею. Адже земельний податок – це податок для бюджету місцевих громад.\nЗа темами «Закон і право», «Земля і агрокомплекс», «Податки і збори»