Жуков у передвоєнні місяці\nДіяльність Жукова в 1945-1957 роках\nВідставка Жукова в 1957 році\nОстанні роки життя Жукова\nОрода і селищ, понад 70 тисяч сіл, понад 6 мільйонів будівель, залишивши без даху над головою 25 мільйонів чоловік. Вони вивели з ладу 32 тисячі великих і середніх промислових підприємств, 65 тисяч кілометрів залізничних шляхів.\nВорог знищив 40 тисяч лікувальних установ, 84 тисячі навчальних закладів, 43 тисячі бібліотек. Він пограбував і зруйнував 98 тисяч колгоспів, 1876 радгоспів. Окупанти зарізали, відібрали або погнали в Німеччину 7 мільйонів коней, 17 мільйонів великої рогатої худоби, 20 мільйонів свиней, 27 млн овець і кіз, 110 мільйонів голів домашньої птиці.\nЗагальна вартість матеріальних втрат, понесених СРСР, дорівнює 679 млрд рублів в державних цінах 1941 року. Весь же збиток нанесений народному господарству разом з військовими витратами і тимчасовою втратою доходів від промисловості і сільського господарства в районах, що зазнали окупації, склав 2 трлн 569 млрд рублів.\nІ все ж Велика Вітчизняна війна була антилюдським явищем, яке з великими труднощами далося радянському народові. Наслідки війни виявилися дуже великі як для Радянського Союзу, так і для його союзників. Кількість людських жертв виявилося дуже великим, і чисельність населення була відновлена і досягла такої ж позначки як і перед війною - 194 мільйона чоловік, тільки через цілих 10 років після закінчення Великої Вітчизняної війни (1955 рік) .Проте в народній свідомості День Перемоги став чи не найбільш світлим і радісним святом, що означав кінець самої кровопролитної і руйнівної з воєн.\nення Верховної ради суворо заборонявся.\nХудоба, що був у державних господарствах, був забитий, а м'ясо здано на заготівельні пункти для розподілу. Фуражне зерно, призначене для корму тварин, було запропоновано перевезти на млини, перемолоти і використовувати в якості добавки до житнього борошна в хлібопеченні. Адміністрації лікувальних закладів ставилося в обов'язок з карток громадян, які перебувають на лікуванні, вирізати талони на продукти за час їх перебування в лікарнях. Такий же порядок поширювався і на дітей, які перебували в дитячих будинках.\nДля уникнення втрати через всіляких пожеж борошно та інші продовольчі товари розвезли по складах в більш безпечні місця.\nЗа весь період блокади фашистам не вдалося завдати серйозного збитку запасів продовольства, за винятком втрати від пожежі на складах імені Бадаєва невеликої кількості борошна і цукру. Але Ленінграда було необхідно більше продуктів харчування.\nДля підвезення продовольства і боєприпасів залишалася єдина комунікація - по Ладозькому озеру, та й цей шлях був малонадійним. Було потрібно за всяку ціну вберегти його від ворожих ударів і терміново налагодити рух суден.\nСудів на Ладозі було вкрай мало і з цього вони не змогли істотно допомогти голодуючому місту.\nНастав листопад Ладога стала потроху затягуватися льодом. До 17-ї листопада товщина льоду досягла 100 мм, що було недостатньо для відкриття руху. Всі чекали морозів.\nКінний транспорт, машини, трактори були підготовлені до перевезень вантажів. Працівники дорожньої служби щодня вимірювали товщину льоду на всьому озері, але були не в силах прискорити його наростання.\n20 листопада товщина льоду досягла 180 мм. На лід вийшли кінні обози.\n22 листопада настав той довгоочікуваний день коли на лід вийшли машини. Дотримуючись інтервали, на невеликій швидкості, по сліду коней поїхали вони за вантажем.\nЗдавалося найстрашніше тепер позаду, можна зітхнути вільніше. Але сувора реальність перекинула всі розрахунки і надії на швидке поліпшення харчування населення.\n22 листопада колона повернулася, залишивши в місті 33 тонни продовольства. На наступну добу завезли тільки 19 тонн. Настільки незначне кількість доставленого продовольства пояснювалося крихкістю льоду; двотонні вантажівки везли по 2-3 мішка, і навіть при такій обережності кілька машин затонуло. Пізніше до вантажівок стали прикріплювати сани, такий спосіб дозволяв зменшити тиск на лід і збільшити кількість вантажу.\n25 листопада завезли тільки 70 тонн, на інший день - 150 тонн. 30 листопада настало потепління, вдалося перевезти лише 62 тонни.\nНезважаючи на всі зусилля вдалося завезти з 23 листопада по 1 грудня було перевезено близько 800 тонн борошна (2-х денна потреба). За цей час затонуло 40 вантажівок.\nПродовольства в місті залишалося мало військовою радою було прийнято рішення передати наявні запаси продуктів у моряків на постачання населення.\nВійськова рада на присутніх справив деякі перетворення в управлінні автоколонами (підпорядкував всі машини безпосередньо начальнику дороги).\n22 грудня через озеро доставили 700 тонн продовольства, на наступний день на 100 тонн більше.\n25 грудня відбулося перше підвищення норм видачі хліба, робочим на 100 грам, службовцям, утриманцям і дітям на 75 грам.\n24 січня вводяться нові норми постачання хлібом. Робочі стали отримувати 400 грамів, службовці 300, утриманці і діти 250, війська в першій лінії 600, війська тилових частин 400 грамів.\n11 лютого пайок знову було збільшено.\nЗимова дорога з кожним днем ставала все більш жвавою.\nПройшла зима лід розтанув але дорога не вмерла, на місце вантажівок і саней стали баржі і катери.\nНа початку грудня 1942 року радянські війська оточили, а в січні - на початку лютого 1943 року розгромили головне угруповання ворога, прорвали оборону німців і перейшли в наступ, відкинувши ворога на сотні кілометрів на захід.\nВикористовуючи сприятливо обстановку, що склалася, війська Волховського і Ленінградського фронтів, посилені резервами вдарили з двох сторін по укріпленим позиціям ворога південніше Ладоги.\nНімецькі частини зробили сильний опір. Після семиденний важких боїв ворог був відкинутий від південного берега Ладозького озера на 10 км.\nШестнадцатімесячная блокада Ленінграда зусиллями радянських воїнів 18 січня 1943 року було прорвано.\nУряд, бажаючи якомога швидше надати підтримку населенню та захисникам міста, вживає заходів до форсованого будівництва залізниці в смузі пориву. За 18 днів була побудована дорога протяжністю 33 км і споруджений тимчасовий міст через Неву.\nПостачання міста різко поліпшилося. Завезли вугілля, промисловість отримала електроенергію, заморожені заводи і фабрики ожили. Місто відновлював сили.\nЗагальна ж обстановка на радянсько-німецькому фронті залишалася напруженою і не дозволяла в цей час повністю розгромити німецькі війська під Ленінградом.\nОбстановка до кінець 1943 року докорінно змінилася. Наші війська готувалися до нових вирішальним ударів по ворогу.\nПід Ленінградом німецько-фашистські дивізії продовжували залишатися на своїх позиціях на значної протяжності лінії фронту. Гітлер і його штаб все ще сподівалися захопити місто.\nАле настав час розплати. Війська Ленфронта, добре підготовлені і оснащені бойовою технікою, під командуванням генерала армії Говорова в середині січня 1944 перейшли в наступ з районів Оранієнбаума і Пулково. Форти і кораблі Балтійського флоту відкрили ураганний вогонь по укріпленим позиціям німців. Одночасно усіма силами вдарив по ворогу Волховський фронт. 2-й Прибалтійський фронт до початку наступу Ленінградського і Волховського фронтів активними діями скував ворожі резерви і не дозволив перекинути їх під Ленінград. В результаті ретельно розробленого талановитими полководцями плану, добре організованої взаємодії військ трьох фронтів і Балтійського флоту найсильніша угруповання німців була розгромлена, і Ленінград повністю звільнився від блокади.\nІ тоді і тепер, коли минуло понад півстоліття з тих пір, як Ленінград звільнився від блокади, людей усього світу вражало і вражає одне: як могли ленінградці при таких поневіряння витримати безприкладну в історії воєн боротьбу? У чому була їх сила?\nЛенінград витримав настільки тривалу облогу, перш за все тому, що населення, виховане на революційних, бойових і трудових традиціях, до останнього подиху захищало місто. І хоча не було ні дров, ні вугілля, а зима стояла люта, велися гарматні обстріли і вдень і вночі, палали пожежі, мучив нестерпний голод, ленінградці все перенесли. Захист міста стала для них обов'язком цивільним, національним, соціальним.\nБіографія Г. К. Жукова.\nДитинство і юність Георгія Жукова\nГеоргій Костянтинович Жуков народився 19 листопада за старим, 2 грудня за новим стилем 1896 року в селі Стрелковка Калузької губернії. У го-ди дитинства Жукова село нічим не виділялася з-поміж тисяч російських сіл. Чоловіки - часто на заробітках в місті, в поле - жінки і діти. Батько Жукова шевцював в містах, мати підробляла на перевезенні вантажів. За-ництва були такі, що за визнанням самого Георгія Костянтиновича "жебраки заробляли більше". Ще він напише: "Спасибі сусідам, вони іноді виручали нас то щами, то кашею. Така взаємодопомога в селах не була виключенням, а швидше за традицією дружби і солідарності російських лю-дей, що жили у важкій нужді". У семирічному віці Георгій пішов вчитися в церковно-приходську школу до свого першого вчителя Сергію Ніко-лаевічу Ремизову. У Калузької губернії було заведено відправляти мальчи-ков - підлітків вчитися в міста якого - небудь ремеслу. У червні 1907 го-да Жуков їде в Москву до свого дядька-кушніра М.А. Пилихіна і стано-вится учнем. Разом з сином хазяїна Георгій став вивчати російську мову, математику, географію. Через рік він надходить на вечірні загальнообов'язкового державного соці-разовательние курси і успішно закінчує їх. В Наприкінці 1911 року його кон-чає вчитися у Пилихіна і залишається у нього в підмайстром, де продовжує працювати до дострокового призову в армію в серпні 1915 року.\nЖуко в в 1914-1938 роках: становлення Жукова як полководця\nПризивався Жуков у Малоярославце 7 серпня 1914 року. Він потрапив в 5-й кавалерійський полк, скоро став унтер-офіцером, воював на фронті, напів-чіл два георгіївських хрести за полон німецького офіцера і важке ра-ня.\nУ серпні 1918 року він добровольцем приходить в кавалерію і на все життя пов'язує себе з Червоною Армією. 1 березня 1919 року Жукова приймається-ють в члени РКП (б). Дуже скоро в боях червоноармієць Жуков стає ко-Мандір. Він бореться проти уральських білокозаків, в військами Денікіна і Колчака, а під кінець громадянської війни брав участь в ліквідації банд Антонова. Під Царициним він був поранений, у станиці Степовий - контужений.\nГеоргій Костянтинович закінчив війну командиром ескадрону.\nУ 1925 році Жуков вчився на річних курсах удосконалення командного складу кавалерії, а в 1930 - на академічних курсах вищого командного складу.\nЖуков успішно ріс по службі: в 1923-1930 роках - командир кавале-рійська полку, потім командир бригади, в 1933-1936 роках - командир 4-ї донський кавалерійської дивізії, в 1937 році очолив 3-й кінний корпус. З березня 1938 Жуков - командир 6-го козачого корпусу.\nЙому пощастило і в тому сенсі, що служив він під командуванням видатного полководця громадянської війни І.П. Уборевича. У своїх мемуа-рах Жуков дуже тепло відгукується про це военоначальник і підкреслює, що він багато чому навчився у Уборевича в області військового мистецтва.\nВін працював рука об руку з командирами, які уславленими маршу-лами і генералами привели Червону Армію до перемоги в 1941-1945 роках. Мар-шал Радянського Союзу І.Х. Баграмян згадував: "... З усіх нас він виокрем-лялся не тільки воістину залізним завзятістю в досягненні поставленої мети, а й особливою оригінальністю мислення. Його рішення завжди викликали найбільші суперечки, і він з рідкісною логічністю умів їх відстоювати ... В від -лічіе від деяких военоначальников передвоєнного часу Жуков мав не тільки військовим хистом, без якого в роки військових випробувань не може вийти полководець, але і жорстоким характером, нещадністю до несумлінних людям ... ".\nУ 1936 році Г.К. Жуков за успіхи в бойовій підготовці військ був нагий-ражден орденом Леніна, а в липні 1938 висунутий на посаду замести-теля командувача Білоруським фронтом по кавалерії. На високому посту на всю широчінь розвернувся його талант военоначальника і розумного вихователя військ. Георгій Костянтинович добре вивчив територію Білорусії, де по суті пройшла вся його служба на командних посадах в кавалерії. Тут через лічені роки, у Велику Вітчизняну війну, йому довелося вести в бій війська проти вермахту.\nУже в середині 30-х років Жуков виділявся серед старшого командного складу. Він брав участь в розробці нового Бойового статуту. У цій роботі і при виконанні інших відповідальних доручень він міг скласти уявлення про вищу командуванні Червоної Армії. Говорячи про Ворошилова, Жуков зазначав:\n"З ним доводилося стикатися мені частіше за все в 1936 році, під час розробки нового Бойового статуту. Потрібно сказати, що Ворошилов, тогдаш-ний нарком, у цій ролі був людиною малокомпетентне. Він так до кінця\nі залишився дилетантом у військових питаннях і ніколи не знав їх глибоко і\nсерйозно ... "\n1 червня 1939 року заступник командувача військами Білоруського по-енного округу Жуков проводив в штабі корпусу в Мінську розбір черговий польовий командно-штабної гри. Дзвінок з Москви перервав Жукова на Полус-лові - негайно прибути до наркома оборони!\nК.е. Ворошилов зустрів Жукова посеред кабінету, повідомив йому про втор-жении Японії на територію Монголії і запропонував взяти на себе командо-вання військами.\nЖуков не знав, що напередодні у Ворошилова відбулася нарада. На-чальник Генштабу Б.М. Шапошников доповів обстановку на Халкин-Голі. По-рошілов зауважив, що "для керівництва бойовими діями там більше б підійшов гарний кавалерійський начальник". Тут же спливла кандидатура Жукова. Ворошилов прийняв авторитетне пропозицію Генерального штабу.\n5 червня Г.К. Жуков прибув в штаб радянського 57-го окремого корпусу, що знаходився в Монголії. Кілька днів машина комдива роз'їжджала по сте-пі, Жуков особисто хотів оглянути все. Досвідченим оком командира він оціни-вал слабкі і сильні сторони нечисленних радянсько-монгольських військ, що вийшли в район Халкин-Гола. Він відправляє в Москву термінове до-несення: негайно посилити радянську авіацію, направити в Монголію не менше трьох стрілецьких дивізій і танкову бригаду. Мета - готувати конт-Рудар. Пропозиції Жукова були прийняті.\nЖуков квапив кріпити оборону у Халкин-Гола, особливо на плацдармі за річкою, швидше підтягувати резерви з Радянського Союзу.\nУ змаганні з часом японські залізниці, які працювали на короткому "плечі", випередили радянську 650 кілометрову грунтову. Японці встигли зосередити до 40 тисяч військ, 310 гармат, 135 танків і 225 літаків. Перед світанком 3-го липня радянський полковник проїхав до гори Баін-Цаган, що на північному фланзі фронту, за Халкин-Голу перевірити оборону монгольської кавалерійської дивізії. Раптово він натрапив на японські війська, що вже форсують річку. З першими променями сонця тут вже був Жуков. Ворог збирався провести хрестоматійну операцію - ударом з\nпівночі і знищити радянсько-монгольські війська, що тримали\nфронт по Халкин-Голу. Однак японці не врахували миттєвої реак-ції Жукова.\nУ Георгія Костянтиновича не було часу роздумувати над силою вра-га. Він викликав авіацію - бомбити переправу, сюди ж перенацілити частину ог-ня батарей з центральної ділянки і наказав ввести в бій 11-у танкову бригаду комбрига М. П. Яковлєва. Жуков пішов на єдиний ризик - від-дав Яковлєвунаказ з ходу атакувати ворога, не чекаючи піхоти - дзвін-ний полк підійшов тільки до середини дня.\nВранці п'ятого липня ворог був вщент розбитий, тисячі трупів встеляли землю, роздавлені і розбиті, кулемети, машини. Залишки вражес-кою угруповання кинулися до переправи, її командувач генерал Камацубара (в минулому військовий аташе Японії в Москві) серед перших опинився на тому березі, а скоро "переправа, - згадував Жуков, - була підірвана їхніми ж саперами, що побоювалися прориву наших танків. японські офіцери кидалися в повному спорядженні прямо в воду і тут же тонули, буквально на очах наших танкістів ". Ворог втратив до десяти тисяч чоловік, майже всі тан-ки, більшу частину артилерії, однак квантунская армія не шкодувала нічого, щоб зберегти обличчя. Вдень і вночі до Халкин-Голу підвозилися нові войс-ка, з яких розгорнулася 6-а особлива армія генерала відділом державної виконавчої служби. 75 тисяч чоловік особового складу, 182 танки, більше 300 літаків, 500 гармат, у тому числі важкі, терміново зняті з фортів в Порт-Артура й доставлені на Халкин-Гол. 6-а особлива армія вчепилася в монгольську землю - вона за-Німан 74 кілометри по фронту і 20 кілометрів в глибину. На кінець авіагасу-та штаб генерала ВДВС готував новий наступ.\nЗволікання з вигнанням агресора було багате самими серйозними наслідками. Тому Жуков підготував план операції по знищенню противника. Мета її - винищити 6-у особливу армію, не давши їй піти за кор-дон. Причому ні в якому разі не переносити бойові дії за монголо-ську кордон, щоб не дати приводу Токіо прокричати на весь світ про "со-радянської агресії" з наслідками, що випливають звідси наслідками.\nГотуючи удар на знищення, Жуков приспав пильність ворога, створивши враження, що радянсько -монгольскіе війська думають тільки про оборо-ні. Будувалися зимові позиції, бійцям вручалися настанови про ведення оборонних боїв, найрізноманітнішими засобами все це доводилося до відома японської розвідки. Психологічно розрахунок Жукова був безупре-чен - це відповідало поданням самураїв про те, що, мовляв, російські "взялися за розум" і побоюються нової сутички. японські війська\nнахабнішали на очах, вони знову і знову затівали часті операції, які\nзакінчувалися черговим їх побиттям. Тривали напружені бої і в\nЗавдяки ретельно продуманій Жуковим системі дезінформації, уда-лось приховати від противника підхід великих підрозділів з Радянського Со-юза. До середини серпня перебували під командуванням комкора Жукова (який отримав це звання 31 липня) радянсько - монгольські війська насчіти-вали приблизно 57 тисяч осіб, майже 500 танків, близько 400 бронемашин, 550 гармат і мінометів та понад 500 бойових літаків. Всю цю махину треба було прийняти і приховано розмістити в голому степу, а перед початком наступ-лення, призначеного на неділю, 20 серпня, непомітно вивести на ис-хідні позиції. Що і вдалося провести з блиском. До 80 відсотків військ, які мали наступати, зосередилися в охоплюють групуються-ках.\nЯпонське командування в цей недільний день дозволило отлучку в тил багатьом генералам і старшим офіцерам. І це завбачливо врахував Жуков, намітивши наступ саме на 20 серпня.\nВ 5.45 ранку радянська артилерія відкрила потужний вогонь по ворогу, осо-бенно за доступними зенітних засобів. Незабаром 150 бомбардувальників під прикриттям 100 винищувачів обрушилися на японські позиції. Артподготов-ка і бомбардування з повітря тривали три години. Потім на всьому протя-жении семідесятікілометрового фронту почався наступ. Основні уда-ру були нанесені на флангах, де виступили радянські танкові і механі-зірованние частини. Преодалевая шалений опір, вони зуміли до 25 серпня оточити всю японську угруповання. Триденні спроби ворога деблокувати її з Маньчжурії були відбиті. З утворенням зовнішнього фронту вздовж кордону Монголії почалося знищення ворога, опинився в котлі.\nУ Г.К. Жукова виникли ускладнення з безпосереднім начальством, з командувачем 1-ої окремої Червонопрапорної армією Г.М. Штерном. В бавовняні-лом політпрацівник, пізніше великий штабіст, Штерн мав в роки громад-ним авторитетом і політичну вагу. Але в особі Жукова він зустрів неп-реклонного опонента своїх стратегічних рекомендацій. Жукову вдалося переконати Штерна продовжувати ліквідацію угрупування, хоча той уперто насту-Івалу на двох-триденної перепочинку.\nПісля цього було тижневе похмуре, цілодобове бій серед сопок, глибоких улоговин, сипучих пісків і барханів.\n31 серпня Георгій Костянтинович доповідає про успішне завершення\nоперації. Японські війська втратили на Халкин-Голі близько 61 тисячі вбито-ми, пораненими і полоненими, радянсько-монгольські війська - 18.5 тисячі уби-тими і пораненими. 15 вересня 1939 в Москві було підписано соглаше-ня про ліквідацію конфлікту.\nБій на річці Халкин-Гол, що загубилася де -то в Азії і досі відомої тільки допитливим географам, круто повернуло все в міжна-рідний життя. Полководницький подвиг Г.К. Жукова, удостоєного за цю по-біду звання Героя Радянського Союзу, сприяв не тільки ліквідації небезпеки, що нависла над союзної нам Монгольської Народної Республікою, а й стабілізації всієї обстановки на Далекому Сході.\nЗ тих пір в Токіо перестали прислухатися до сирен зі штабів ар-ми Академії, приваблювала уряд спокусливими перспективами легкого походу на Північ проти СРСР. Халкин-Гол начисто стер в пам'яті вояків уявлення про наш солдата, яке у них склалося з досвіду русс-ко-японської війни 1904-1905 років ...\nУ травні 1940 року Жукову присвоїли звання генерала армії. Блістателен-ва перемога для Георгія Костянтиновича мала і глибоке особисте значення. Він показав, на що здатний вольовий воєначальник у той час, коли з 1937 року боєздатність Червоної Армії щорічно, щомісяця і щодня підривалася масовими репресіями. За вказівкою І.В. Сталіна і його подруч-них десятки тисяч командирів були знищені, кинуті в тюрми, нудилися в таборах. Сам Г.К. Жуков ледь не став жертвою розправи - в 1937 році в Смоленську він, відчувши навислу загрозу арешту, пішов на страшний ризик - відправив до Москви Сталіну і Ворошилову гнівну телеграму. У ті роки долі людей складалися по різному, але Жукова залишили в спокої.\nВсю літо і осінь 1940 року в прикордонних округах йшла напружена навчання в умовах, наближених до бойових. Війська повинні були бути завжди в стані бойової готовності. Навчання проводилися вдень і вночі, в будь-яку погоду. У ті місяці Г.К. Жукова майже не бачили в Києві, в штабі округу. Він постійно перебував у військах. Командувач округом був вимогливий з себе і іншим - вчити тому, що дійсно потрібно на війні. се-\nрія оглядових навчань в вересні 1940 року пройшла успішно.\nУ радянському Генштабі вже обговорювалися можливі варіанти війни у разі нападу Німеччини.Весь жовтня 1940 Жуков просидів за під-цим найсерйознішого доповіді "Характер сучасних наступальних операцій". З кінця грудня 1940 року і в першу декаду січня 1941 року в Москві відбулася нарада вищого командування Червоної Армії, в якому взяла участь і професура військових академій. На нараді присутні-вали члени Політбюро ЦК ВКП (б). За його роботою стежив І.В. Сталін.\nКоли на трибуні з'явився Жуков, а його доповіддю і почалося радячись-ня, прісутствовшіе були вражені глибиною і сміливістю його суджень. Че-каня слова, він ясно окреслив стратегію і тактику потенційного проти-ника. Він переконливо показав, що ударна сила танкових з'єднань, що діють у взаємодії з авіацією, дозволяє не тільки пробити польову, а й подолати укріплену багатосмужну оборону. Жуков з усією серйозністю підкреслив: перед обличчям найсильнішої армії Заходу нель-зя втрачати ні хвилини, потрібно бути готовими у всеозброєнні зустріти її шалений натиск.\nНа наступний день Сталін викликав Жукова і соообщіл: Політбюро вирішило призначити його начальником Генерального штабу.\nПолководець сучасної війни Жуков відводив перше місце стрімкий-ним дій танкових і механізірованиих з'єднань, що мають потужну підтримку з повітря. Він квапив з формуванням 20 механізованих кор-Пусов. Не відразу й не раптом йому вдалося переконати в правильності своєї точ-ки зору Сталіна. Рішення про це було лише в березні 1940 року.\nНа схилі років Жуков багато розмірковував про події передодня і початку ве-Лікою і страшної війни.\n"Звичайно, на нас - військових, - говорив Жуков, - лежить відповідальність-ність за те, що ми недостатньо вимагали приведення армії в повну бо-евую готовність і якнайшвидшого прийняття необхідних заходів. Очевидно ми долж-ни були це робити більш рішуче, ніж робили ... Звичайно треба було ре-ально собі уявляти, що означало тоді піти наперекір Сталіну в оцінці загальнополітичної обстановки. у всіх в пам'яті ще були недавно ми-нувшись роки, і заявити вголос, що Сталін неправий, що він помиляється, поп- росту кажучи, могло тоді означати, що ще не вийшовши з будівлі , Ти вже поїдеш пити каву до Берії.\nІ все ж це лише одна сторона правди. А я повинен сказати всю. Я не відчував тоді, перед війною, що я розумніший і далекоглядною Сталіна, що я краще його оцінюю обстановку і більше його знаю ... "\nУ ніч на 22 червня керівництво Наркомату Оборони не спало. Теле-фони в кабінеті Жукова працювали безперервно, потік тривожних повідомлень наростав. Обстановка з'ясувалася після трьох годин ранку - німецька авіа-ція обрушилася на наші аеродроми, посипалися бомби і на прикордонні го-роду. Після 4-х годин з хвилинами надійшли донесення - під прикриттям ураганного артилерійського вогню німці перейшли радянський кордон. Війна! Жуков додзвонився до Сталіна і зажадав, щоб його підняли з ліжка.\nТой страшний день назавжди запав у пам'ять Жукова. О 4.30 ранку соб-ралось політбюро. Незабаром надійшло повідомлення - Німеччина оголосила виття-ну.\nЖуков був в центрі подій, він домагався від військ і штабів насамперед глибокого побудови стратегічної оборони.\nОбстановка загострювалася і ставала кризової то на одній ділянці фронту, то на іншому ...\nУ липні 1941 року Жуков отримує призначення командувачем резервним фронтом, розгорнутим в районі Ельнінского виступу. У штаб фронту він при-буває 31 липня 1941 року. Жуков зі своїм звичайним докладністю вникаючи-ет в справи підлеглих йому з'єднань. Виявляється, гітлерівці основа-кові зміцнили Ельнінскій Виступ - вирили траншеях, натягнули проволоч-ні загородження, вкопали в землю танки.\nЛіквідувати плацдарм без грунтовної підготовки було невозмож-но. Жуков поставив командуванню 24-ї армії завдання: всіма видами розвідки\nрозкрити систему ворожої оборони, встановити місцезнаходження вогневих\nточок і підтягти 2-3 дивізії, а головне - артилерію. Він наказав, що не\nдаючи спокою ворогові, перемолоти на місці вогнем артилерії його рухливі\nЕльнинский виступ поступово перетворювався на кладовище добірних Гітле-ровских частин і техніки.\nЧерез деякий час Жуков просить поповнень, а також перервати "загальний наступ" до 24 серпня; 25 - відновити атаки. Ставка СОГ-ласілась. За кілька днів війська привели себе в порядок, а коли опе-рація відновилася, пішов успіх. Сили ворога вичерпалися, і, воспользо-вавшись темрявою, залишки його дивізій 6-го вересня вирвалися через гір-Ловіна Ельнінского виступу.\n6-го вересня Сталіну надходить телеграма: "Ваш наказ про розгром ельнинской угруповання противника і взяття р Єльня виконаний ... Жуков." в кінцевому рахунку розгромить Німеччину "- так пише про Жукова американський дослідник Г. Солбері ...\n18 червня 1943 Президія Верховної Ради СРСР присвоїла Георгію Костянтиновичу Жукову звання Маршала Радянського Союзу.\nУвечері 11 квітня 1943 Жуков повернувся до Москви з Воронезького фронту і весь наступний день погоджував з Василевським та його замістити-лем Антоновим доповідь Верховному. Вони троє зійшлися на думці: гітлерівці спробують ліквідувати далеко вдавшись в їх розташування Курський вис-туп або Курську дугу. Якщо вони матимуть успіх і розгромлять наші війська всередині Курського виступу, може зазнати змін загальна стратегічна обста-новка на користь ворога.\nEще 8 квітня Жуков визначив місце майбутнього бою і запропонованого-жив розгрому вермахту. 12 квітня Ставка погодилася з ним.\n"Основний задум, запропонований Жуковим в майбутній операції, був розвитком заходів, які він застосовував у запеклих боях під Москвою і плано-рова в битві під Сталінградом. Спочатку оборона. Потім, в класичному стилі Жуковськихоперацій, у міру того, як німецький натиск втрачав силу, а ворожі війська знищувалися перевершує російської вогневою міццю, хід битви зміниться. Жуков, ретельно стежить за всіма пере-\nпетіямі бою, визначає момент - німецький наступ видихнуло. Саме\nв цей момент Жуков і кине свої армії на орди вермахту. "- так пише\nамериканець М. Кайді в книзі "" Тигри "горять!", присвяченій Курській\nДва місяці - травень і червень - Жуков невідлучно провів у військах Воро-нежского і Центрального фронтів. Він вникав в найдрібніші деталі підготов-ки до бою ...\nВсі ланки нашої розвідки працювали з точністю годинникового механізму - в ніч з 4 на 5 червня вдалося встановити: німецький наступ почнеться о 3 годині ранку. Жуков тут же подзвонив Сталіну і доповів про прийняте рішення: негайно провести артеллерійскую контрподготовку. Сталін схвалив, і в\n2.20 ранку там, де очікувалися удари ворога, зарокотала наша артилерія. Згодом з'ясувалося, що на Центральному фронті залишалося всього 10 хвилин до ворожої артпідготовки.\nЗазнавши серйозної шкоди противник зміг почати наступ проти Центрального фронту із запізненням на 2.5 години, проти Воронезького - на 3 години.\nХоча ворог інший раз наступав силами до 300-500 танків, приблизно за тиждень боїв його максимальне просування на Центральному фронті на переви-сило 6-12 кілометрів. Жуков і Рокоссовський вміло керували битвою, фронт відбив наступ власними силами, не звернувшись за допомогою до стояв в тилу Степового фронту.\nПерший етап битви закінчився, і 15 липня Центральний фронт пере-йшов у наступ.\n3 серпня грянула операція "Румянцев". О 5.00 ранку перейшли в конт-рнаступленіе війська Воронезького і Степового фронтів. Оборона противника була зламана вже о другій годині дня. Тут же були введені в прорив головні сили танкових армій, які до 18.00 пройшли до 20 кілометрів. До вечора Воронезький і Степовий фронти відкинули противника на 35 кілометрів.\nВранці 5 серпня червоний прапор замайорів над Бєлгородом, в той же день був узятий Орел.\nЗа п'ять днів безперервних боїв наші війська просунулися на захід від Харкова до 80 кілометрів, і 23 серпня війська Степового фронту взяли Харків.\nВзяття Харкова військові історики вважають епілогом Курської битви. У другій половині серпня 1943 Ф. Рузвельт і У. Черчілль на кон-фе\nренції в Квебеку спробували оцінити наслідки наших перемог, здобутих\nпід проводом плеяди наших полководців на чолі з Жуковим: "Після закінчення війни Росія буде займати панівне становище в Європі. Після розгрому Німеччини в Європі не залишиться жодної держави, яка могла протистояти військових сил Росії ..."\nГоловною і завершальній завданням Червоної Армії залишалося взяття Бер-лина. Жуков не переривав роботи над планом оволодіння столицею Німеччини з кінця листопада 1944 року.\n16 квітня 1945 почалася історична битва, вінчає війну. За всю війну не доводилося брати такого великого, сильно укріпленого міста, як Берлін. Берлін був фактично перетворений на фортецю, підходи до нього - суцільна зона оборонних споруд. Але, незважаючи на люті-ве опір, Берлін було взято. 2 травня в 1.50 ранку радіостанція штабу Берлінської оборони оголосила про припинення військових дій. Вранці 2 травня командуючий обороною Берліна Ведлінг віддав наказ німецьким військам Прека-ратіть опір. До 15-ї години все було скінчено. За взяття Берліна Жу-ков був нагороджений третьою медаллю "Золота Зірка" Героя Радянського Сою-за.\n9 травня 1945 року в 0 годин 43 хвилини фельдмаршал Кейтель підписав акт про капітуляцію. Війна закінчилась...\nНа початку червня 1945 року в Берліні відбулася зустріч Жукова з генералом Ейзенхауером, фельдмаршалом Монтгомері і генералом де Гассіньі. Це була важлива політична зустріч. Була підписана декларація про пора-жении Німеччини; прийняті основні положення, які стосуються організації та роботі Контрольного ради з Німеччини. До складу Контрольної ради увійшли: Жуков, Ейзенхауер, Монтгомері, де Гассіньі.\nНайважливішим міжнародним заходом, в підготовці якого активну\nучасть брав маршал Жуков була Потсдамська конференція. Вона відкритому-лась 17 червня 1945 року. Жукову неодноразово доводилося бути присутнім на засіданнях, хоча він не був офіційним членом радянської делегації в Потсдамі.\nУ квітні 1946 року Жуков був негайно відкликаний з Групи радянських військ у Німеччині. У червні 1946 року Сталін несподівано направив Жукова ко-мандовать в Одеський військовий округ, де він пробув до грудня 1947 року. 13 червня 1946 маршал Жуков прибув до Одеси, після нетривалої роботи в штабі округу він став часто виїжджати у війська. У серпні 1946 року він отримав перший післявоєнний відпустку.\nУ грудні 1947 року Жукова терміново викликали в Москву. Причина виклику відома не була. У Москві маршала викликали в ЦК партії. Як стало потім відомо, мережі Берія перетинали Жукова. Вже були арештовані що працювали в різний час з Жуковим генерали для особливо важливих доручень: Минюк і Ва-Ренніке, Герой Радянського Союзу Крюков та багато інших. Ось так пості-пінно підбиралися до Жукова. І тут серце маршала не витримало, він пере-ніс перший інфаркт і в перших числах січня 1948 був госпіталізують-ван. Незабаром після виходу з лікарні, маршал був призначений командувачем Уральським військовим округом. Разом з дружиною Олександрою Дієвною Жуков ви-езжает 12 лютого 1948 року в Свердловськ. Прийнявши справи і познайомившись з керівним складом штабу і службовцями відділу, Жуков незабаром виїхав в частині.\nУ 1950 році, коли почалося висунення кандидатів у депутати Верхов-ного Ради, Ірбітський мотоциклетний завод назвав своїм кандидатом Г.К. Жукова. Він став готуватися для поїздки на передвиборчі зустрічі. Маршал виїхав у службовому вагоні, але йому доводилося їздити на передвиборчі за-седанів на всюдиходах, а в деякі віддалені місця і на конях. У червні 1951 маршал увійшов в урядову делегацію в Польщу з нагоди національного свята - річниці відродження Польщі. Ось тог-да, влітку 1951 Жуков вперше після 1946 роки з'явився на міжна-рідній арені. У 1952 році Свердловська партійна організація обрала Жу-ков делегатом на XIX з'їзд КПРС, а на з'їзді він був обраний кандидатом в члени ЦК КПРС. Після XIX з'їзду КПРС Жуков повернувся на колишню роботу в Свердловськ, а в кінці лютого 1953 його відкликали до Москви. У березні 1953 року - відразу після смерті Сталіна - Маршал Радянського Союзу Жуков призначається першим заступником міністра оборони СРСР - головнокомандувачем-щим Сухопутними Військами. Він зайняв ту ж посаду, на яку був наз-начен в березні 1946 року.\nУ 1954 році Жуков був висунутий кандидатом в депутати Верховної Со-вета СРСР колективом Нижньотагільського металургійного комбінату. І знову він їде до Свердловська, а потім до Нижнього Тагілу. Передвиборні зустрічі були дуже теплими і привітними. Під час перебування командувачем військовим округом маршал приділяв багато уваги фізичній підготовці і спорту у військових частинах. Не випадково з армійської команди вийшли чудові спортсмени, такі, як штангіст А. Воробйов. А команда СКА Свердловська з хокею з м'ячем неодноразово займала призові місця в розіграші першості Со-радянського Союзу. Перед виїздом хокейної команди на збори та змагання до Москви, маршал зустрічався з повним складом учасників, цікавився, яка допомога необхідна команді. У Свердловську були прекрасні театри. Жуков постійно бував на виставах, але найчастіше - в театрі музикальний-ної комедіі.Часто відвідував він і окружний будинок офіцерів, де нерідкими держ-тями були артисти Москви. В Наприкінці 1956 Жуков на що відбулося після XX з'їзду пленумі ЦК КПРС був обраний кандидатом в члени Президії ЦК КПРС.\n23 січня 1957 Жуков і супроводжуючі його генерали та офіцери з аеропорту Внуково відбули в Ташкент, а на наступний день з Ташкентського аеродрому вилетіли в Делі. Маршал Жуков наніс візити президента Респуб-лики Індії Прасаду і прем'єр-міністру Індії Неру. Він оглянув у Делі Червоний форт, де Неру в 1947 році підняв прапор незалежної Індії, в стародавньому місті Агра оглянув знаменитий білосніжний Тадж-Махал. Маршал побував у багатьох військових установах, у військових частинах, на кораблях, в училищах. Він звернув увагу, що в збройних силах Індії велике значення надають фізпідготовки. Де б не з'являвся Жуков - всюди його чекали захоплені вітання. У червні 1957 року пленум ЦК КПРС обрав Жукова членом Президії ЦК. У липні-серпні 1957 року в Білоруському по-енном окрузі були проведені великі військові навчання, на яких при-сутствовала міністр оборони (є ним з 1955 року) Жуков. 3 жовтня 1957 маршал Георгій Костянтинович летить до Севастополя, а ввечері того ж дня на крейсері "Куйбишев" у супроводі двох ескадрених мі-ноносцев "Блискучий" і "Перевірений" відбув до Югославії на запрошення Югос-Лавська уряду. У Белграді Жуков наніс візит президента югосл-вії Йосипу Тіто і держсекретареві у справах народної оборони Івану Гошняку. Жуков багато їздив по країні, відвідував військові частини, був присутній на військових навчаннях. З Югославії Жуков літаком прибув до Албанії. В кінці жовтня 1957 року вiн на ТУ-104 відбув до Москви.\nНа аеродромі в Москві Жукова зустрів маршал Конєв і передав, щоб він негайно з'явився на засідання Президії ЦК КПРС. У цей день він був звільнений з посади міністра та інших постів. Які ж претензії пред'являлися Жукову? Мабуть основні з них втілилися в цих рядках: "Порушував ленінські і партійні принципи керівництва Збройними Сила-ми, проводив лінію на згортання роботи партійних організацій, ПОЛІТОР-ганов і Військових рад і т.д.". Жукова відправили на відпочинок, але в такій обстановці, в розквіті сил хіба міг бути відпочинок для людини, у якого все життя з ранніх років була міцно пов'язана з військовою службою, строї-будівництві і зміцненням Радянських Збройних Сил! Відставку 1957 маршал сприйняв дуже важко. Жуков, як і А.В. Суворов, любив армію і ріс разом з нею понад 40 років, не мислив він свого життя без армії. Те-пер же з його серця вирвали головне. Деякі навіть постаралися, щоб він був знятий з партійного обліку в Міністерстві Оборони. До кінця своїх днів він перебував на партійному обліку на електро-машинобудівному заводі "Пам'ять революції 1905 року" в Краснопресненській РК КПРС.\nПісля довгої перерви Жуков вперше публічно з'явився в Кремлевс-ком Палаці з'їздів на урочистому засіданні, присвяченому 20-річчю Як біди в травні 1965 року. У 1965 році Жуков живе в селі Соснівці, всту-Пает вдруге в шлюб - з Галиною Олександрівною Семенової. Відвідували Ге-оргія Костянтиновича багато - це і соратники - маршал Радянського Союзу Багратіон, генерал Минюк, Іван Кожедуб. Бували і письменники - Симонов, Смирнов, Песков і багато бойових друзів. Жуков дуже любив риболовлю, полювання на дичину, любив збирати гриби. Відвідував свою батьківщину, бував у музеях, по-бував він і на атомній станції в Обнінську. У вересні 1967 Жуков зі своєю сім'єю поїхав в санаторій в Архангельське. Там Георгій Константі-\nвич серйозно захворів, його терміново поклали в госпіталь, де він пролежав\nбагато місяців. Тільки в кінці літа 1968 року його відчув себе краще,\nі його направили в санаторій в Барвиху. У листопаді 1973 роки померла дружина\nЖукова. Після похорону Галини Алвександровни Жуков дуже змінився, став задумливий. І хоча він намагався не піддаватися свою хворобу, виходив у сад кілька разів на день, пережив свою дружину він тільки на півроку.\nУ 1969 році вийшла друком його книга "Спогади і роздуми", до останніх днів він працював над новим її виданням. Він вийшов у світ, коли Жукова вже не стало. 18 червня 1974 року великий полководець помер-ся.\nГеоргій Костянтинович Жуков - фігура в російській історії исключитель-ва, людина рідкісного військового таланту. Життя то піднімала його до небес, то скидали. Його боялися такі люди як Сталін і Хрущов, ненавидів Брежнєв. Володіючи величезною владою, вони принижували його, пересуваючи на вто-ростепенние посади або зовсім залишали не при справах, але при всьому бажанні вони не могли позбавити його бойової слави, всесвітньої популярності. Не будемо применшувати достоїнств інших полководців. Кожен з тих, хто вів народ до перемоги, гідний безмежної вдячності. Але пальму першості треба все-таки віддати Г.К. Жукову, бо тільки за ним закріпилося звання, не передбачене "табелем про ранги" - Народний Маршал.\nПартизанські рухи за часів ВВВ\nНайбільш активною формою всенародної боротьби в тилу ворога були збройні дії партизанських формувань. ЦК КП (б) У і місць-ні підпільні організації велика увага приділяли зміцненню діючих і створення нових партизанських загонів, забезпеченню їх кадрами і озброєнням. На виробництво партизанського озброєння і спорядження восени 1941 р переключився ряд підприємств Харкова, була створена спеціальна лабораторія по розробці і виготовленню хв різних систем і ручних гранат, виготовлялися портативні короткохвильові радіостанції.\nВійськові ради фронтів і армій, що діяли на Україні, ус-новлюють безпосередні зв'язки з партизанськими загонами і ді-версійна групами прифронтових районів, допомагали їм зброєю і спорядженням.\nЗ метою посилення військового керівництва партизанськими загонами в прифронтовій смузі і координації їхніх дій з частинами Червоної Армії при військових радах фронтів восени 1941р. стали створюватися спеціальні оперативні групи.\nБойові дії партизанських загонів в тилу ворога почалися відразу ж після вступу загарбників на українську територію. У Західних областях України, на які припав перший удар Гітле-Ровци, вже влітку 1941 р стали виявляти себе партизанські загони під командуванням Н.П.Конищука, М.С.Корчева, Д.М.Хвищука і ін.\nАктивно боролися з окупантами партизани Житомирщини, в част-ності загони під командуванням И.В.Возбранного, Т.Л. Гришана і ін. На Київщині влітку і восени 1941р. діяло більше 20 партизан-ських загонів, що нападали на обози, штаби тилових частин і невеликі-рілі гарнізони. Особливо відзначився загін під командуванням И.Ф.Боровика. Несучи великі втрати, загін зробив 700 - кілометрів-вий рейд по території Київської, Житомирської Чернігівської і Сум-ської областей.\nСміливі рейди проводили в липні - серпні 1941р. в прифронтових районах київські загони. Свої дії вони узгоджували з опера-ціями Червоної Армії і добувалися успіху, знищуючи ворожих сол-дат і техніку. Однак в грудні 1941р. ці загони були розбиті.\nУ лівобережних районах київської області діяв Броварський загін під командуванням Г.Н.Кузьменко і А.М.Светличного, насчіти-вавшего близько 170 членів. У вересні 1941р. вони звільнили 900 по-еннопленних.\nПонад 30 боїв у тилу ворога провів з липня по вересень 1941р. Київський партизанський загін "Перемога або смерть" під командуванням С.П.Осечкина.\nГероїчно діяв Черкаський загін під командуванням Ф.Р.Савченко, який налічував 137 осіб. Він нападав на обози і штаби ворога, розганяв поліцію і старост, організовував мітинги і збори.\nПартизанські загони Київщини вже в 1941 р провели понад 450 боїв, знищивши 5600 гітлерівців і багато техніки.\nДніпропетровські партизанські загони під командуванням С.Д.Масалигіна і В.А.Шахновіча тривалий час контролювали до-роги Дніпропетровськ - Красноград, Новомосковськ - Павлоград. Однак наприкінці грудня 1941р. в 10-денному нерівному бою загін був розбитий. Багато клопоту окупантам доставляв партизанський загін під командо-ристанням П.Я.Жученко і Г.С.Мазніченко, який налічував близько 250 чоло-вік і діяв в Новомосковському районі. У листопаді в Знаменівці їм було звільнено 300 полонених. В кінці грудня 1941р. загін був розбитий, загинуло близько 100 партизан.\nУ Дніпропетровських плавнях в районі Нікополя кілька парті-занского загонів були об'єднані а з'єднання, яким керував рада командирів на чолі з Ф.Т.Рижіковим і А.Г.Резніченко. Склад цього першого на Україні партизанського з'єднання у вересні 1941р. перевищував 700 осіб. Протягом вересня-жовтня 1941р. воно вело безупинні бої з переважаючими ворожими силами.\nЗначні втрати несли окупанти в Одеській області. Здеш-ня партизани знищували ворожі цистерни з бензином, автомашини з боєприпасами, візка з продовольством, солдатів і офіцерів. Пар-тізанскій загін під командуванням А.Ф.Солдатенко знищив румун-ський піхотний батальйон і склад зі снарядами. Загін В.А. Молодцова, що базувався в катакомбах під Одесою, протягом осені 1941р. організував 4 диверсії і знищив 3 склади з військами і боепрі-пасами. Дії загону змушували фашистів довгий час думати, що в катакомбах знаходяться регулярні частини Червоної Армії.\nВсього, за неповними даними, в смузі Південного фронту діяло 44 партизанських загони, які налічували близько 2600 бійців.\nШвидко набирало силу партизанський рух на території Чер-ніговщіни і в північних районах Сумщини. З осені 1941р. розгорнув активні дії об'єднаний загін під командуванням А.Ф.Федорова, який тільки протягом осені знищив близько ти-сячі гітлерівців, сотні одиниць ворожої техніки, п'ять складів з боєприпасами, п'ять ешелонів з живою силою і технікою, підірвав п'ять залізничних мостів.\nУ жовтні 1941р.в Сумській області почав свою діяльність об'єднаний загони під командуванням С.А.Ковпака і С.В.Руднєва.\nНа стику Чернігівської, Сумської й Орловської областей активні дії розгорнув партизанський загін на чолі з А.Н.Сабуровим, створений з потрапили в оточення, Червоної Армії. Партизани підривали мости, ворожі ешелони з військами, зброєю і боєприпасами, спалювали склади зброї й автомашини.\nШирокого розмаху набула партизанська боротьба в прифронтових районах Харківської і Донецької областей. Тут партизани вели боротьбу на лінії фронту й у ближньому тилу ворога в тісній взаємодій-наслідком з Червоною Армією. Часто партизани виходили в разведиватель-ні рейди за лінію фронту. Активно діяли на лінії фронту й у ближньому тилу ворога загони А.П.Камишана, М.М.Ланцова, Н.П.Михайличенко і ін. За неповними даними, в 1941р. непосредст-венно взаємодіяли з Червоною Армією 165 партизанських загонів.\nБойові успіхи Червоної Армії на фронті сприяли далекої-шему посиленню бойових дій партизанських сил. В цей час черні-Виговського і сумські партизанські загони часто проводили з партизанами Білорусії і Брянщини спільні бойові дії. Як і сле встановлення в січні 1942р. регулярного зв'язку з радянським ти-лом і отримання звідти матеріальної допомоги чернігівські партизани ще більше активізували бойову діяльність. Разом з орловськими партизанами в лютому і березні вони вели жорстокі бої з карателями. Активно діяли підривники цього загону на залізничних чи-пах Гомель-Прилуки-Бахмач і Київ-Ніжин-Бахмач, де вони підривали мости і залізничну колію. У травні було пущено під укіс 20 ворожих ешелонів.\nВажливу роль у партизанському русі грала народна підтримка. Цілі села ставали надійною базою збройної боротьби. У них створювалися збройні групи самооборони, контро-лірующіе значні території в тилу ворога. Багато таких груп виникло в Козелецькому районі Чернігівської області.\nУ тісній співпраці з російськими партизанами в північних районах Сумської та Чернігівської областей діяв загін А.Н.Сабурова. Разом з іншими загонами Сумської й Орловської облас-тей він брав участь у розгромі фашистських гарнізонів. Особливо важливе значення мало бойову співдружність в зимові місяці 1941/42 р, коли на партизан обрушилася серія ударів ворожих військ. З-вместно дії українських і російських партизан змусили Оккупай-тов залишити великі території в північних лісових районах Ук-раїни.\nУ північних районах Путивльський об'єднаний партизанський від-ряд С.А.Ковпака і С.В.Руднєва утримував під контролем суміжну тер-ритор України та Росією з центром в с. Стара Гута. У бою з пар-тізанамі в с. Веселе ворог утратив понад 600 солдатів і офіцерів.\nВажливу роль у посиленні збройної боротьби проти окупантів зіграло утворення нових великих партизанських з'єднань на базі загонів С.А.Ковпака і А.Н.Сабурова. У лютому 1942р. під командо-ристанням С.А.Ковпака і С.В.Руднєва об'єдналися кілька невеликих загонів, що діяли в північних областях. У березні 1942р. ряд загонів, у тому числі і А.Н.Сабурова, об'єдналися в «Групу об'єд-наних загонів України» під командуванням А.Н.Сабурова. У цей об'єк-єднання незабаром влилися й інші загони.\nЗавдяки об'єднанню партизанських сил значно поширенням країни їх вплив в суміжних районах України, Росії та Білорус-сі. У лісових районах на кордоні України і Росії українські пар-тізани спільно з орловськими утримували в своїх руках «партизанський край» розміром 170 на 70 км, де до літа діяло 24 партизанських об'єднання, частина з яких входили в найбільші об'єднання С.А.Ковпака і А.Н.Сабурова, і понад сто загонів само-оборони. Так почалося створення великих «партизанських країв» на ок-окупованої території.\nЗначної шкоди завдало гітлерівцям з'єднання А.Н.Сабурова. За 6 місяців 1942р. партизани знищили 32 ешелону, підірвали 32 моста, 9 цистерн з пальним, знищили 1500 солдатів і офіцерів противника і ін.\nАктивно діяли партизанські загони в лісостепових ра-Йонах. Тут діяли об'єднаний загін И.И.Копенкина в Полтав-ської та Харківської областях, а також Миргородський, Гадяцький і Ши-шакскій загони. Значні втрати наніс ворогу Харківський обла-стной партизанський загін И.Н.Кулишева\nНа Київщині особливо відрізнився Черкаський загін Ф.Р.Савченко, який вів бої на території п'яти районів.\nНе менш запеклу боротьбу вели партизанські загони і групи в правобережних і західних областях. У Житомирській області навесні 1942р. почав бойові дії загін А.И.Цендровского. На території Вінницької області виник і розгорнув бойову діяч-ність загін И.И.Калашника. Продовжували наносити удари по тилах ворога і партизанські загони і групи в Одеській області, в приватно-сті Одеський розвідувально - диверсійний загін В.А.Молодцова. Навесні 1942р. в Миколаївській області був створений партизанський загін «Чорноморець». Нові загони виникли й у Запорізькій області.\nУ Рівненській області активну діяльність розгорнули загони Д.С.Попова і М.С.Корчева, які в квітні 1942р. об'єдналися. У Волинській області також відбулося об'єднання декількох невеликих загонів в один загін під командуванням П.Х.Самчука.\nПартизани України надавали значну допомогу радянським військам у прифронтових районах. У першій половині 1942р. в Дон-бассе взаємодіяли з армією 22 партизанських загони, 10 з них боролися безпосередньо на лінії фронту. Партизани Донецької об-ласті з моменту окупації до липня 1942р. знищили 5900 фашистів. У січні 1942р. два мелітопольських загони організували катастрофу ворожого ешелону з танками, машинами і спорядженням.\nБезпосередню участь в бойових операціях радянських військ на фронті приймали кримські партизани. Вони боролися поруч з ге-роіческімі захисниками Севастополя. Тільки за 2 місяці до січня 1942р. ними було підірвано 70 вантажних автомашин, 58 візків з бою-припасами, три цистерни з пальним. З листопада 1941р. по липень 1942р. кримські партизани здійснили 624 бойові напади на ворога і ви-стояли в 112 боях з ним.\nНа 1 травня 1942 р армійські органи мали відомості про 766 парті-занского загонах України чисельністю понад 26 тис. Бійців і 613 диверсійно-истребительских групах, що нараховували близько 2 тис. Чоловік. Ці загони і групи протягом першої половини 1942р. раз-громили 13 ворожих гарнізонів, кілька штабів військових частин противника, знищили боле 30 тис. окупантів і їх прислужників, пустили під укіс 85 військових ешелонів, підірвали 227 мостів, з-палили 86 складів, підбили 159 танків і бронемашин і знищили велика кількість різного озброєння, боєприпасів і військового иму-щества гітлерівців.\nДля керівництва партизанським рухом і Координа-ції його дій з операціями Червоної Армії 30 травня 1942р. при Ставці Верховного головнокомандування був створений Центральний штаб партизанського руху (ЦШПД) на чолі з першим секретарем ЦК КП (б) Білорусії П.К.Пономаренко. На Україні в червні 1942р. був ство-дан Український штаб партизанського руху (УШПР), начальником ко-торого був призначений Т.А.Строкач. Для забезпечення взаємодії партизана з регулярними військами при військових радах ряду фронтів і армій були створені представництва партизанських організацій. Також важливу роль в організації партизанського руху голок-рало партійне підпілля. Таким чином, зі створенням штабів парті-занского руху і зміцненням партійного підпілля в основному за-вершилася робота зі створення системи централізованого керівництва партизанським рухом. У розпорядження УШПР були виділені радіо-вузли, госпіталі, зброя, транспортні літаки та ін. Почала дію-вова школа з підготовки партизанських кадрів. Особливе увазі приділялося налагодженню радіозв'язку між партизанськими загонами і УШПР (з 714 зареєстрованих в штабі партизанських загонів зв'язок підтримувався тільки з 21), формуванню нових партизанських загонів на базі підготовлених кадрів, організації партизан-ської розвідки.\nДо кінця серпня 1942р. було сформовано 230 загонів, у нові і вже існуючі загони направлялися професійно підготов-лені радисти з радіоапаратурою, підривники, розвідники. Формування загонів продовжувалося і восени.\nДля посилення партизанського руху військовим керівництвом країни було прийнято передислокувати ряд великих загонів з північ-них районів на Правобережжя, де проходили важливі комунікації гітлерівців. Державний Комітет Оборони також прийняв поста-новлення про розвиток партизанського руху на Правобережжі.\nЗдійснені влітку і восени 1942р. заходи сприяють-вали швидкому росту партизанського руху на Україні. До кінця осені на окупованій території діяло п'ять великих парті-занского з'єднань, близько 900 загонів, понад тисячу диверсійних і розвідувальних груп.\nВеликі партизанські сили України діяли в північних, переважно лісових, районах. Тут, на кордоні з Росією укра-їнської партизани разом з орловськими утримували найбільш великий у той час партизанський край площею близько 12 тис. Км 2.\nВлітку 1942р. проходили кровопролитні бої між партизанами м гітлерівцями. На боротьбу проти всього Брянського партизанського ре-Гіона були кинуті гітлерівські регулярні війська за підтримки танків і авіації. Їм протистояли група загонів Орловської об-ласті й українських об'єднань С.А.Ковпака і А.Н.Сабурова, охра-нявшіе партизанський край на границі Сумської і Чернігівської областей-тей. Однак ні артилерія, ні авіація не зломили партизанів - всі атаки були відбиті.\nЖорстокі бої із супротивником вели в цей час чернігівські пар-тізанскіе загони, які в липні 1942р. об'єдналися в з'єднання А.Ф.Федорова.\nВідчутних ударів ворогу наносили партизанські загони Харків-Київщини. Істотну допомогу Червоної Армії зробив загін А.М.Салова, який в червні 1942р. провів ряд боїв з фашистами. Запеклі бої із супротивником вели в цей час на території області рейдують від-ряди И.И.Копенкина і С.О.Либи, воювали глибоко в тилу ворога. Об'єднавшись, ці загони наприкінці травня - початку червня провели ряд боїв з карателями, звільнили 200 полонених, знищили ешелон з жи-вої силою.\nУ Луганській області особливо активно діяв загін Я.И.Сиворонова, організований в липні 1942р. За півроку він провів 37 боїв. Восени на базі цього й іншого загонів було сформовано партизанське об'єднання чисельністю понад 250 осіб під коман-нанням Я.И.Сиворонова і З.В.Изотова, яке провело ряд успеш-них рейдів і нанесло відчутні удари по ворогу.\nЗа розпорядженням УШПР героїчний 500 - кілометровий рейд від Берегів Волги до Червоного Лиману Донецької області зробив восени 1942р. партизанський загін на чолі з М.І.Карнауховим. Більш трьох місяців партизани вели безперервні бої, громили поліцейські управи, комендатури і невеликі гарнізони, спалили аеродром біля Міллерово, знищили ворожий ешелон з живою силою.\nРосли партизанські загони і в інших південних областях.\n4 загону виникли в Дніпропетровській області, 2 - у Миколаївській, п'ять великих загонів чисельністю 2760 чоловік діяли в Кіро-воградской області. Нові загони і групи виникли в Запорізькій і Одеській областях. Однак в силу географічних умов у південних степових районах діяли переважно невеликі загони і групи, які головним чином здійснювали диверсії і розвідку.\nУспішно розвивався партизанський рух в правобережних об-ластях, особливо в північних лісових районах. У Київській області протягом другої половини 1942р. кількість загонів збільшилася в 8 разів, а загальна чисельність партизанів у них збільшилася до 6600.\nУ Житомирській області найбільш великими й активними формиро-ваниями були партизанські загони Ф.А.Шуляка, А.И.Цендровского, Н.П.Гордеева і ін. Загін Ф.А.Шуляка тільки на території Ружин-ського району пустив під укіс 28 ворожих ешелонів з живою силою і бойовою технікою. На території області тільки в липні-серпні 1942р. партизани зробили 391 напад, з них 31 на залізниці. За допомогою оперативної групи на чолі з С.Ф.Маликов, ор-ганізаторскіх і диверсійних груп, спрямованих у Житомирську об-ласть УШПР, восени 1942р. було проведено об'єднання багатьох місць-них партизанських груп у великі загони і створений ряд нових отря-дов. В результаті до кінця 1942р. було сформовано велике Жито-мирське партизанське з'єднання на чолі з С.Ф.Малюковим.\nПосилили свою діяльність і Вінницьких партизанів. Особливо від-лічілся загін И.И.Калашника, який здійснював рейди по територі-торії Вінницькій, Київській, Кіровоградській областей та наносив удари по ворожих гарнізонах.\nУ Кам'янець-Подільській області на території Славутського району розгорнув бойову діяльність партизанський загін ім. Ф.М.Міхайлова під командуванням А.З.Одухи. За цим загоном фашисти полювали НЕ-статут, за голову командира фашистська адміністрація обіцяла це-лое маєток. Невеликі партизанські і диверсійні групи виникли і в інших районах області.\nУ складних умовах розвивалося партизанське спрямування захід-них областях України, де радянським партизанам доводилося вести боротьбу ще й проти ОУН-УПА. Особливо розвинулося партизанське дви-ються в Рівненській області. Тут діяли загони під керівництвом М.С.Корчева, М.І.Місюри, Д.С.Попова, загін спеціального на-значення "Переможці" під керівництвом Д.Н.Медведева і ін.\nЗагони громили поліцейські ділянки і гарнізони, сільські управи, господарства окупантів, руйнували мости і пускали під укіс ворожі ешелони. Не уникли караючої руки партизанів і подпольщі-ков багато чиновників з резиденції рейсхкоміссара Е. Коха. Тут проявив себе легендарний розвідник Н.І.Кузнецов.\nЗа підтримки населення розгорнули бойову і диверсійну діяль-ність Золочівський партизанський загін Львівській області на чолі з А.К.Кундіусом і підпільно-партизанські групи «Народної гвардії».\nБазою для розвитку партизанської боротьби на території Воли-ської області були загони Н.П.Конищука, П.Х.Самчука, Ю.М.Собесяка і ін. Значну роль у посиленні тут партизанської боротьби зіграли також загони, які прибули в серпні-листопаді 1942р . з Білорусі. По-коло них об'єднався ряд місцевих загонів і груп. З початку війни до листопада 1942р. волинські партизани пустили під укіс 60 враже-ських ешелонів, розгромили близько 30 поліцейських ділянок, 30 скла-дів з пальним і продовольством, знищили 5 тис. фашистів.\nТаким чином, до осені 1942р. партизанським рухом була ох-вачена вся окупована територія України. Протягом літа і осені 1942р. партизанами було розгромлено 35 ворожих гарнізонів, штабів, комендатур і поліцейських посад, підірвали 117 мостів, 69 складів, пустили під укіс 158 ешелонів, пошкодили 52 літака, 116 танків, 759 машин, вивели з ладу 29 підприємств. Бойовими діями в тилу ворога вони скували близько 120 тис. Ворожих військ. Партизани виконували також важливу розвідувальну роботу. За 8 місяців 1942р. в радянський тил було передано 293 повідомлення про дислокацію ворожих військ і військових об'єктах.\nДля подальшого розвитку партизанського руху велике значення мали проведені восени 1942р. рейди. У вересні 1942р. на сові-щаніі командирів партизанських загонів в Москві було вирішено про-вести глибокий рейд на Правобережжя найбільших з'єднань А.Н.Сабурова і С.А.Ковпака. Для участі в рейді з з'єднання С.А.Ковпака було виділено 1075 чоловік, А.Н.Сабурова - 1617. Ос-фундаментальні бійці цих загонів були залишені в Сумській області. От-ряди були ретельно підготовлені, укомплектовані особовим складом, зброєю, медикаментами, продовольством і ін. Для проведення раз-ведивательной роботи в ці загони було направлено три розвідуючи-кові-оперативні групи чисельністю 40 чоловік.\n26 жовтня 1942р. з'єднання вийшли із сіл Стара Гута і Біло-Усівка і рушили паралельними шляхами спочатку на південь, потім на захід. Ведучи запеклі бої, загони за 14 днів пройшли 300 км, пере-сікли залізничні магістралі Гомель-Бахмач і Гомель-Чернігів, успішно форсували Дніпро, Прип'ять, громлячи на своєму шляху ворожі гарнізони. До кінця 1942р. обидва з'єднання завершили виконання рейду і вийшли в суміжні райони Житомирської і Поліської областей. За 30 днів з'єднання пройшли 750 км, перетнули 8 залізничних магістралей і вісім шосейних доріг, форсували ряд рік, знищити-жили 2127 фашистів, підірвали 55 мостів, пустили під укіс два ешелони, вивели з ладу багато військово-господарських об'єктів, воо-ружения, боєприпасів.\nПроведений рейд сприяв пожвавленню всієї народної боротьби в районах рейду. Місцеві партизани, загони С.А.Ковпака і А.Н.Сабурова і білоруські партизани утворили новий великий пар-тізанскій край, що охопив 14 районів України і Белоруссиии в че-тирёхугольніке Олевськ - Овруч - Мозир - Турів з населенням близько 200 тис. Чоловік .\nВ кінці року почалася передислокація інших українських отря-дів з Брянських лісів на Україну. На територію Сумської області перейшли загони під керівництвом Я.И.Мірошника, П.Ф.Куманька, Н.И.Воронцова. Їх успішні бойові дії і широкі зв'язки з місць-ним населенням сприяли швидкому зростанню партизанських сил в області. Тільки за листопад 1942р. виникло нове партизанське со-єднання Сумської області чисельністю близько 1,5 тис. чоловік. Го-товілось до рейду на Україну Чернігівське з'єднання А.Ф.Федорова.\nТаким чином, до кінця 1942р. партизанський рух на території України вступило в новий етап розвитку. Партизанський рух рас-розлогий на всі райони України і охопило більшу частину насе-лення. Українські партизани, підсиливши удари по комунікаціях, гарні-зонам та інших важливих об'єктів супротивника, відволікали значну частину його сил, порушували нормальне постачання їх на фронті. Тим са-мим партизани надавали суттєву допомогу Червоної Армії.\nПридбаний партизанськими загонами бойовий і організаторський досвід, підтримка населення створили передумови для перетворення пар-тізанского руху в істотний військовий фактор. Зростання військового виробництва значно збільшив можливості матеріального забез-печення партизан за допомогою авіації. У 1943р. в порівнянні з 1942р. кількість рейсів літаків в тил ворога збільшилася в 3,5 рази. У розпорядження штабів партизанського рух були виділені літаки цивільної авіації і далекої дії, які скоїли понад 12 тис. Вильотів в тил ворога. Партизани України одержали 3 радіо-вузла, 53 радіостанції, 1453 автомата, 67 кулеметів, 62 міномета, 109 протитанкових рушниць, три знаряддя, більш 2 млн. Патронів, 15,3 т вибухових речовин. Завдяки цьому з'явилася можливість до бою-вим діям тисячі бійців з партизанських резервів.\nЗ січня по травень 1943р. в з'єднаннях і загонах на Україні, що мали зв'язок з радянським тилом, кількість партизанів збільшилася в 2,5 рази і досягла 29,5 тис. осіб, а до кінця року в них ше-валі вже 58,5 тис. осіб. У кілька разів зросли сили бойових загонів підпілля в степових і лісостепових районах, а також в захід-них областях, хоч вони і не мали зв'язку радянським тилом.\nЗростання партизанських загонів вимагав підготовлених кадрів. Протягом 1943р. спеціальні школи Саратова і Москви підготували для українських партизанських загонів 1200 радистів, підривників, медиків, командно-організаторських працівників.\nОрганізаторськими групами Д.Е.Бабича, А.М.Грабчака і ін. Були створені нові загони в тилу ворога.\nДопомога радянського тилу дала можливість партизанам значи-тельно розширити контрольовані ними території в тилу ворога. У першій половині лютого з'явився ще один "партизанський край" -район Сталін (Донецьк) -Сарни-Олевськ. Більше 3-х місяців, до середини 1943р. утримували звільнену територію Висшедубечанского району Київ-ської області загони Ю.О.Збанацького і С.Е.Науменко. На стику Київ-ської і Чернігівської областей з Поліської областю Білорусі де-сяткі сіл були під контролем загону Ф.В.Головача. Партизанський со-єднання С.Ф.Маликова до травня 1943р. охопило своїми діями 13 районів Житомирської області.\nУ першій половині 1943р. основна маса партизанів України про-продовжували діяти в її північних районах. Взаємодіючи з біло-російськими партизанами, українські загони поступово очистили від ворога значну частину українського і білоруського Полісся. Хо-зяевамі цієї території стали загони С.А.Ковпака, С.Ф.Маликова, А.Н.Сабурова і інші місцеві загони. До осені в Рівненській області був створений партизанський край, що охоплює біля тисячі сіл з на-населенням більш 300 тис. Чоловік. Успішні рейди на Правобережжя на початку 1943р. провели загони А.Ф.Федорова, И.Я.Шушпанова і Я.И.Мірошника. У лютому-березні свій черговий рейд з Пінської об-ласті під Київ зробило з'єднання С.А.Ковпака. 12 червня початок свій легендарний Карпатський рейд з'єднання С.А.Ковпака.\nЗ розширенням звільнених партизанських територій виростали бойові можливості загонів і з'єднань в північних областях. Пар-тізанскіе краї стали могутнім тилом, що забезпечував армію і партизанів продовольством і резервами. Значно підвищилася ма-нёвренность і боєздатність загонів завдяки тому, що вони напів-чилі можливість лікувати поранених у звільнених селах. Освіта великих партизанських країв сприяло регулярному постачанню партизанів за допомогою авіації. Партизани України перетворилися в грізну силу, здатну робити великі бойові операції. Віз-ніклі сприятливі умови для ефективної взаємодії парті-зан з частинами Армії під час їх настання на південному крилі фронту.\nВлітку 1943р. активні дії партизан поширювалися на нові райони. З'єднання А.Ф.Федорова і 20 місцевих загонів створили ще один партизанський край у межиріччя Стиру-Стохід. До осені 1943р. дві партизанські зони виникли в районах Проскурова і Шепе-товки, вони утримувалися силами з'єднань А.З.Одухи, И.Е.Скубко, И.И.Шитова. В районі Знам'янки, Чигирина і Олександрії місцевими партизанами також була створена партизанська зона. Восени партизан-ської зоною стало межиріччя Десни-Дніпра від Чернігова до Києва. Великий звільнений район виник у чотирикутнику Новоград-Во-линскій - Коростень - Київ - Житомир. Спільно з білоруськими партизанами був створений партизанський край площею одна тисяча вісімсот сімдесят-п'ять км 2 в преде-лах Олевськ-Овруч-Ельск-Мозир-Петриков-Сталин-Рокитне. Були очищені від окупантів велика частина Ровенської області і північні райони Волині. На величезних територіях Північної України від Дніпра до Західного Бугу вже не партизани, а самі окупанти знаходилися як би в оточенні партизанських сил.\nЗона впливу партизана поширювалася далі на захід, охва-тивая нові райони Рівненської та Волинської областей. Посилювалося со-опір окупантам у Західних областях. У Рівненській області виникло 10 нових загонів, більш 4 тис. Бійців діяло на По-лині.\nПартизанські загони, що діяли в західних областях, в ско-ром часу вибили війська ОУН.\nЗі звільнених від окупантів територій партизанські загони і з'єднання здійснювали рейди далеко за їх межі. Яскравим примі-ром цього є Карпатський рейд з'єднання С.А.Ковпака. Просуванні-гаясь по Поліської, Ровенської, Львівській і Станіславській областях, це з'єднання форсувало на своєму шляху ряд рік, з боями пере-сікло десятки доріг, розгромило ряд ворожих гарнізонів, нанесло удари по захопленим Битковским і Яблуновским нафтопромислах При-Карпати, 11 раз проривало оточення. 4 серпня в нерівному бою з-гинули багато ветеранів з'єднання, що залишилися в живих партизани групами пробилися в партизанський край у Житомирі.\nЗ'єднання Я.І.Мельник здійснювали рейди в Кам'янець-Подільську і Вінницьку області, руйнуючи ворожі комунікації.\nЗ'єднання М.И.Наумова робило рейди в Київській області, провівши 47 боїв проти ворожих гарнізонів.\nЗростання партизанських сил, їхньої бойової оснащеності і наявність дво-сторонньої зв'язку з радянським тилом забезпечили можливість проведе-ня в другій половині 1943р. серії великих операцій, узгоджений-них з діями Червоної Армії. Основним напрямком діяльності було нанесення ударів по залізничних комунікаціях ворога. Партизанські загони націлювалися на найважливіші вузли: Ковель, Коростень, Здолбу-ново, Шепетівку, Жмеринку, Ніжин. У цей час значно покращилося постачання партизанів зброєю, радіостанціями, вибуховими речовинами за допомогою авіації. Рейси літаків у тил ворога прохо-дили в більшості випадків без прикриття винищувачів. Висока майстерність і героїзм виявили льотчики В.Д.Асавин, С.К.Васильченко, М.М.Долгіх і ін. Розгорнулася широка робота по підготовці підрив-ників.\nРезультати проведеної роботи не забарилися. У травні і червні 1943р. було підірвано 291 ешелон, що в 5,9 рази більше, ніж за перші 4 місяці минулого року.\nВелике значення набували удари по комунікаціях у липні 1943р. в зв'язку з початком битви на Курській дузі. У липні-серпні на партизанських мінах підірвалося 1023 ешелону. У червні зривали пере-візки ворога на ділянках Сарни-Коростень-Новоград-Волинський соеди-вати А.Н.Сабурова і С.Ф.Маликова. Сильні удари по ворожих когось комунікація завдали з'єднання Київської, Кіровоградської, Полтавської та ін. Областей середньої смуги України. В результаті діяльності партизана до кінця серпня пропускна здатність залізниць знизилася на 72%. Кількість підірваних ешелонів у вересні-ок-тября 1943р. перевищило 1150. Особливо відзначилося у справі порушення ворожих комунікацій з'єднання А.Ф.Федорова, яких під кінець року підірвало 430 ешелонів.\nНа боротьбу з партизанами фашистське командування виділяло до 10% зайнятих на фронті військ. Великі партизанські загони, які мають зв'язок з радянським тилом, стали серйозною силою. Всього в 1943р. ними було підірвано 3688 ешелонів, зруйновано 1469 залізничних і шосейних мостів, розгромлено 359 залізничних станцій, враже-ських гарнізонів, штабів і поліцейських ділянок, знищене до 300 тис. гітлерівців. Протягом року радянський тил одержав від партизанів більш 2 тис. Розвідувальних зведень. У західних областях України та в суміжних районах Білорусії підпільні організації значно поповнили со-ставши партизанських з'єднань А.Ф.Федорова, А.П.Бринского і ін. На території Львівської, Дрогобицької та Станіславської областей, де основну роль в організації народної боротьби продовжувала грати «Народна гвардія», також відбувався процес переходу підпільників до партизанських форм боротьби. Всенародної формою боротьби населення промислових районів України був саботаж, у північних областях осу-ществление цього завдання проводилося головним чином під захистом партизанів. В результаті розширення партизанських країв можливості окупантів знищувати, грабувати і вивозити населення і народне добро різко скоротилися.\nНайважливішою умовою успішної бойової діяльності було збільшен-ня чисельності партизанів. У цьому напрямку дуже допомагали пар-тійно і комсомольські підпільні організації, які проводили агітаційну роботу, готували партизанів. В результаті їх діяльно-сті створювалися так звані партизанські резерви, з яких створювалися нові партизанські загони і загони самооборони і по-нують існуючі. Часто резерви разом з партизанами ока-нази вали опір загарбникам, не даючи їм можливості грабувати. Всього в чотирьох областях з найбільшою концентрацією партизанських сил резерви нараховували 200 тис. Чоловік.\nШироко залучали партизани місцевих підпільників і населення як провідники, при форсуванні річок, веденні боїв і ін. Дуже важливу роль грала допомога підпільників у південних малолесистой степових регіонах.\nТакож підпільні організації і місцеве населення постачали партизанів дуже цінною розвідувальною інформацією про дислокацію ворожих військ і об'єктів, про каральні експедиції та ін.\nДля виявлення фашистських лжепартизан в німецьку школу, де вони готувалися, було спрямовано два українських партизана, які повідомляли, в які загони направляються лжепартизан.\nПеремоги Червоної Армії в 1943р. і велика організаційно-масо-вая робота викликали величезний підйом бойової активності народу. Все нові й нові десятки тисяч патріотів поповнювали ряди партизанів. Чи не-зважаючи на те, що після звільнення Лівобережної України і частини Правобережжя в радянський тил вийшли і були розформовані 33 біль-ших партизанські з'єднання і загону, що нараховували близько 20 тис. Чоловік, партизанська армія на Україні з грудня 1943р. до січня 1944р. збільшилася на 5 тис. чоловік і об'єднувала 47,8 тис. бій-цов.\nСпеціальні загони і з'єднання партизанів А.П.Бринского, В.А.Карасева і ін. В західних областях не входили в підпорядкування УШПР. Вони були створені на базі невеликих організаторських і хіба-дивательних груп.\nПід час зимового наступу 1943 / 44г. військ 2-го Українського фронту на території Вінницької, Кам'янець-Подільської та Кіровоградської областей відчутних ударів по тилу противника завдавали сполуки Я.И.Мірошника, А.Г.Кондратюка і ін.\nВ Одеській, Миколаївській та інших областях півдня активно дію-вовали з'єднання В.Д.Авдеева в складі 754 партизанів, загін "Буревісник" І.А.Кухаренко і В.Е.Нестеренко і ін.\nДеяким гальмом зростання партизанських сил була нестача воо-ружения.\nНа завершальному етапі звільнення України зміцнилося партій-ве керівництво партизанськими діями, була налагоджена внутрішній зв'язок між штабами і загонами, що дозволило більш оперативно ру-ководіть їх діями. Військові ради фронтів отримали вказівку надавати партизанам усіляку допомогу. УШПР і його представник-ства при Військових радах Українських фронтів координували дію-вия партизан, які дислокувалися в смузі настання цих фронтів.\nУШПР продовжував готувати радистів, інструкторів-мінерів, раз-ведчіков, організаторів партизанського руху і ін. Через «Овруцький коридор» було завезено партизанам озброєння, боепрі-паси, спорядження, медикаменти і евакуйовано велику кількість поранених.\nВ обстановці успішного наступу Червоної Армії значно підсилився приплив нових сил, так, що ЦК КП (б) У взяв курс на разук-укрупнення загонів через втрату ними маневреності.\nЗ найбільш досвідчених і загартованих у боротьбі з ворогом партизанів створювалися нові загони і засилали на окуповану територію Одеської, Ізмаїльської областей і Молдавії. Всього було відіслано 48 груп чисельністю 400 осіб. Увійшовши в західні регіони, вони б-б поповнювалися новими бійцями.\nОднак у ворожому тилу не всі організаторські групи могли\nстати загонами. Частина їх після приземлення змушена була немед-повільно вступати в нерівний бій проти місцевих гарнізонів і кара-них загонів. Так сталося з групою И.В.Бондаренко, загоном Ф.Г.Мисіна і ін.\nІ все ж з січня по липень 1944р. на Правобережжі і західних областях на базі організаторських груп і резервів був створений 101 партизанський загін і 37 диверсійно-розвідувальних груп.\nУ 1944р. збройна боротьба в тилу ворога найтісніше координує дініровалась з діями наступаючих радянських військ. Підтримуючи постійний зв'язок з командуванням військ, партизанські формування брали безпосередню участь у бойових операціях Червоної Армії. Вони посилили удари по комунікаціях ворога, захоплювали переправи на ре-ках, допомагали звільняти міста і села. Партизани заважали проти-нику будувати оборонні рубежі, добували розвідувальні дан-ні.\nПартизани самостійно і разом з частинами Червоної Армії ос-вободи 45 міст, районних центрів, залізничних станцій та інших населених пунктів.\nВідвоювавши більшу територію в Полісся і створивши там великий партизанський край, партизани надійно прикривали правий фланг 1-го Українського фронту, контролювали комунікації і стежили за пере-рухом сил противника. Особливо активно діяло тут з-єднання А.Н.Сабурова, яке очищало територію між річками Стир і Стохід південніше залізничної лінії Сарни-Ковель.\nРовенсие партизани сприяли Армии в звільненні м Рівне, тут діяла партизанська бригада Ю.М.Собесяка, со-стоїть переважно з поляків.\nЗ'єднання ім. Н.А.Щорса С.Ф.Маликова, діючи на шляхах від-дження ворога, розбитої під Коростенем, 2 січня зайняло райцентр Лугини і далі, просуваючи на захід, звільняло інші населений-ні пункти.\nЗапеклий бій зав'язався на підступах до Ковелю між двома батальйонами СС і партизанами Чернігово-Волинського з'єднань, від-рядами С.Ф.Маликова, В.А.Карасева і Н.А.Прокопюка. Партизани через недостачу припасів змушені були відступити, але їх боротьба не оказа-лась марною - було знищено багато ворожих боєприпасів, тих-ники, солдат і офіцерів.\nВелику допомогу військам лівого крила 1-го Українського фронту надали Кам'янець-Подільські і Вінницькі партизанські загони\nА.З Одухи, С.А.Олексенко і Ф.С.Кота, які громили ворожі гарнізони, захоплювали міста, станції і ін.\nУ смузі настання 2-го Українського фронту допомогу військам надавали кіровоградські і черкаські партизанські загони Ф.Е.Яковлева, які брали участь в боях за звільнення багатьох населених пунктів.\nАктивно допомагали радянським військам кримські партизани. Парти-занского бригада «Грізна», що зірвала організований відступ-лення гітлерівців на шосе Сімферополь-Алушта і перешкодила Оккупай-там зруйнувати ряд підприємств Сімферополя. Загони Південного з'єднань-ня кримських партизан врятували від знищення будинку Лівадії, удер-мешкали Ялту до приходу радянських військ.\nМісцеве населення надавало істотну допомогу партизанам, надаючи їм провідників, витягаючи з бруду техніку, розчищаючи дороги.\nПід час переможного наступу радянських військ на Право-бережемо і в західних областях важливе значення мали удари партизанів по комунікаціях противника. Посилилися диверсійні дії на залізничних лініях, особливо навколо таких вузлів, як Ковель, Шепетівка. Здолбунів і ін. Виділялися великі сили для організації груп підривників і систематичного проведення диверсій. Парти-зани як і раніше підривали ешелони, залізничні полотна, мости. У тих районах, де наступали радянські війська, партизани не до кінця руйнували мости і транспортні споруди, щоб їх легко можна було відновити. В результаті диверсій пропускна спроможність-ність на головних напрямках залізничних ліній Ковельського вузла взимку і навесні 1944р. Скоротилася в 3-4 рази.\nУ Львівській області широко розгорнуло свою диверсійну діяль-ність з'єднання И.А.Артюхова ім. С.М.Будьонного, з'єднання Б.Г.Шагина.\nПартизани всіляко заважали підтягувати резерви і робити перегрупування військ супротивника, організовано відходити його годину-тям, будувати і займати оборонні рубежі, зривали вивіз у германію людей, матеріальних цінностей.\nЗбільшувалася кількість засилаються на окуповану територію розвідувальних і диверсійних груп як УШПР, так і його предста-ництво на фронтах. Партизанські розвідники працювали в аппа-Раті рейхскомісаріату та інших окупаційних органах. Так, важливі дані повідомила розвідниця з з'єднання В.П.Чепиги Д.С.Бойко; розвідувально-диверсійний загін С.І.Ксензова, у Львові дію-вовала розвідувально-диверсійна група на чолі з Н.І.Кузнецовим, яка знищила ряд фашистських офіцерів і полі-Цейское чиновників (віце-губернатор дистрикту "Галичина" О. Бауер, підполковник авіації Петерс і ін.)\n9 березня 1944 рУ сутичці з військом Бандери легендарний розвідник Н.І.Кузнецов загинув. На Одеському суднобудівному заводі працювала законспірована диверсійна група на чолі м Н.А.Гефтом, ко-торая організовувала диверсії на судах.\nЗа 7 місяців 1944р. Від розвідки було отримано 1157 достовірних повідомлень, що в 7 разів більше, ніж за весь 1942р.\nУ південних районах України і Криму успішно діяли партизанські групи Н.А.Сухова, Ф.Т.Ілюхіна, М.Я.Снесова.\nУ 1944р. Стали ширше практикуватися глибокі рейди великих парті-занского формувань по тилах ворога, в яких поєднувалися парті-занского маневр і усі форми бойової і диверсійної діяльності. Рейди планувалися УШПР.\nОдним їх найбільш значних був Львівсько-Варшавський рейд 1-ї Української партизанської дивізії ім. С.А.Ковпака під командуванням П.П.Вершигори. Він розпочався 5 січня 1944р. І тривав 90 діб, його шлях розтягнувся на 2100 км і проходив по Житомирській, Ровен-ської, Волинської, Львівської областей, території Польщі і Білорус-сі. В ході рейду дивізія розгромила ворожі гарнізони у багатьох містах, оунівських школу "Лісові чорти" і ін.\nУ травні-червні 1944р. по території Рівненської, Волинської, Львівської та частково Дрогобицької областей здійснювався рейд з'єднання гені-рала М.И.Наумова. Партизани пройшли більше 1 тис. Км, провели 72 бою. Під час рейду з'єднання зазнало значних втрат, але повністю не було знищене.\nНа початку лютого 1944 року розпочався складний і тривалий рейд з'єднання М.І.Шукаева і І.М.Іваннікова. За 2 місяці по Ровенської Тернопільської областей з'єднання пройшло близько 1 тис. Км, провело 30 боїв з фашистами, розгромило 7 штабів ворожих військових годину-тей. В кінці травня з'єднання завдало нищівного удару по фашистам в районі нафтопромислів Дрогобича і Борислава. Коли Львів і Дро-гобич були звільнені, з'єднання продовжило рейд на території Польщі і далі Чехословаччини.\nБезперервними боями супроводжувався рейд по західних областях з'єднання ім. С.М.Будьонного під керівництвом И.А.Артюхова і И.П.Михайлова. В одному з боїв проти каральної експедиції частина з'єднання, що прикривала відхід основних сил, билася до останнього патрона і потім партизани підірвали себе разом з фашистами.\nВсього в 1944р. в здійсненні глибоких рейдів по тилах ворога брало участь 19 партизанських з'єднань і 25 самостійних загонів. Такі масові рейди були однієї з найбільш ефективних тактичних форм у партизанському русі на Правобережжі і захід-них областях.\nЗа січень-липень 1944 р партизанами було вбито, поранено або взято в полон понад 120 тис. Гітлерівців, знищено 638 танків, 54 літака, 4674 автомашини, організовано 1037 аварій на залізницях.\nУ партизанській боротьбі українського народу брали участь тисячі представників інших народів.\nПерше молдавське з'єднання підірвало 166 ворожих Ешел-нів. Друге молдавське з'єднання протягом трьох місяців спини-валі в своїх руках містечко Городницу Житомирської області.\nНа Львівщині був створений вірменський загін під командуванням С.Арутюнянца, який пізніше влився в 1-шу Українську партизанську дивізію.\nУ вересні 1943р. втекли з полону воїни Азербайджану ство-дали в районі Здолбунова загін під командванием М.Ахундова і А.Алієва.\nНа Київщині діяв загін на чолі з казахським учителем Касимом Кайсеновим.\nЛьотчиком татарином М.І.Тіміровим був створений загін на Дніпро-Петрівщина.\nМайже чверть складу партизанських з'єднань України з-представляли російські.\nУ партизанському русі брало участь близько 7 тис. Поляків, в лютому 1943р. був створений польський партизанський загін імені Тадея-уша Костюшко. У червні 1943р. почали бойові дії польський загін С.Богульского і українсько-польський загін "Смерть фашизму". На Ро-венщіне організовуються два польських загони: Я.Галицкого і К.Туревича. У диверсійних групах на Україні брало участь понад 100 поляків. Сотні поляків боролися в багатьох інших загонах і з'єднаннях.\nУ партизанських загонах України брали участь сотні чехів і сло-ваков. У поєднанні А.Н.Сабурова був створений чехословацький загін Яна Налепки чисельністю 45 осіб. Велике сприяння радянським партизанам надавали словацькі партизани в Криму і Одесі, де розташовувалися підрозділи словацької дивізії. У Криму був створений словацький загін Юрая Жака. Мобілізований в німецьку армію чех Карл Майєр передавав партизанам цінну розвідувальну інфор-цію.\nПонад 700 угорців стали партизанами багатьох сполук і брі-гад на Україні і в Білорусії, більше ста з них воювали в з'єднань-пах С.А.Ковпака і А.Н.Сабурова (Пауль Ерден, Йожеф Майєр та ін.).\nОкремим румунським солдатам і невеликим групам вдалося по-пащу до кримських партизанів. Влітку 1942р. румунський офіцер Михайло Михайлеску передавав партизанам відомості, пропуску та інші доку-менти, необхідні розвідникам, він передав партизанам план евакуа-ції фашистських військ із Криму.\nУ різних з'єднаннях воювали югослави, французи, бель-гійци, серби, хорвати. У Криму боролися іспанці і були інструкто-рами-мінерами на Правобережжі. На Рівненщині в загоні Д.Н.Медведева воювали болгари.\nЗначну роботу з розкладання фашистських військ проводили німецькі антифашисти-партизани Вилли Роман, Станіслав Шваленберг, Генріх Штаубе, Гаррі Симон.\nТільки в найбільших партизанських загонах і з'єднаннях Ук-раїни боролося до 3 тис. Поляків, 500 словаків і чехів, 300 угор-рів, 200 югославів, румуни, німці, болгари, іспанці і представи-ки інших народів Європи.\nВажко переоцінити значення партизанського руху в боротьбі проти німецько - фашистських загарбників. Партизанські краї виступила-пали в ролі надійного тилу, що постачає фронт продовольством і бійцями. Партизанські аеродроми служили сполучною ланкою між фронтом і глибоким радянським тилом. Дуже велика роль партизан і в справі руйнування ворожих комунікацій, зброї, техніки, знищити-ня особового складу ворога. Назавжди вписав своє ім'я в сторінку ис-торії Великої Вітчизняної війни партизан - розвідник Н.І.Кузнецов, що знищував вороже командування на території України. Історія ніколи не забуде легендарних партизанських ко-Мандір А.Н.Сабурова, С.А.Ковпака, А.Ф.Федорова, М.И.Наумова, Я.И.Мірошника, П.П.Вершигори, В.П.Чепиги , М.І.Шукаева і ін., багато з яких були удостоєні звання Героя Радянського Союзу.\nМісцеві партизани, які знали територію своєї дії як свої п'ять пальців, максимально використовували всі особливості рель-ефа і інших місцевих умов для ефективної боротьби з ворогом. В силу своєї мобільності партизанські сили заповнювало багато ніші у військових діях Червоної Армії, де застосування її сил було б не-доцільно, а головне, - неефективно. Це - знешкодження дрібних одиночних гарнізонів і груп ворога після розгрому Армією основних сил, знешкодження ворога в важкопрохідних місцевостях та ін. Як вже було сказано, в деяких регіонах України партизани відволікали на себе до 10% сил противника.\nОренбурзька область за часів ВВВ.\nЯк Оренбуржье забезпечувало резерви і допомогу Червоної Армії.\nНашестя гітлерівців на нашу Батьківщину завдало важкий удар по сільському господарству. Найважливіші житниці країни: Україна, Дон, Кубань виявилися в зоні окупації. Фашисти спалили повністю або частково 70 тис. Сіл. Знищили і розграбували 98 тис. Колгоспів, 1876 радгоспів, 2890 машинно-тракторних станцій. Вони забили або викрали на територію Німеччини 17 млн. Голів великої рогатої худоби, завдали страшну втрату свинарству і вівчарства.\nВійна вимагала віддати фронту половину тракторів. Відплив мільйонів робочих радгоспів і колгоспників в діючу армію не міг не викликати серйозних труднощів в сільськогосподарському виробництві. На жіночі плечі лягла в роки війни основна частина сільськогосподарського виробництва.\nВійна не могла не викликати серйозних ускладнень і труднощів в сільськогосподарському виробництві Оренбуржжя. Посівна площа тільки в радгоспах області скоротилася майже на мільйон гектарів, знизилася врожайність зернових, зменшилася здача хліба державі. Все нові й нові загони трактористів і комбайнерів йшли на фронт. В силу цього навіть на 20 серпня 1941 року прибирання не була закінчена, а поставка зерна виконані приблизно на 65% .Краще справа йшла зі здачею молока, план був виконаний на 91% .Замість чоловіків за трактори і комбайни сіли жінки. На весняній сівбі 1942 р Шість тисяч дівчат-трактористок Оренбуржжя взяли на себе підвищені зобов'язання, і багато перевиконали їх. За підсумками змагання 1942 року, перше місце в області зайняла бригада А.Банніковой, що виробила 619 гектарів ріллі і заощадити більше 2 тонн пального. Бригада була нагороджена Почесною грамотою ЦК ВЛКСМ і грошовою премією Наркомзему СРСР. Найвищої продуктивності праці домоглися на оранці трактористи Фурсова і Куганова. Кожна з них при нормі оранки на СХТЗ-НАТІ 8,5 га за зміну виробляли 15-16 гектарів. Роль жінок Чкаловській області яскраво проявилася в організації сільськогосподарського виробництва. Понад сто з них працювали головами колгоспів, 554 працювали секретарями сільських Рад, тисячі очолювали ферми. Дівчата становили до кінця війни 60-80% серед трактористів і комбайнерів.\nВійськові роки були часом напруженої роботи трудівників сільського господарства. Керуючись постановою РНК СРСР ЦК ВКП (б) від 24 вересня 1941 року "Про збирання врожаю сільськогосподарських культур», до січня 1942 р Успішно виконали свої зобов'язання колгоспи Адамовського, Акбулакського, Буранного, Буртінского, Новоорский, Соль-Илецкого, Чкаловського районів.\nУ жнивах 1942 р Показували зразки праці знатні комбайнери області:\nІ.П.Варкін, прибрати на сцепе двох комбайнів 3467 гектарів, при економії 4,6 т пального, і І.О.Кошевой, що забезпечив прибирання 3 тис. Гектарів, при економії 3,5 т нафтопродуктів.\nГероїчно працювали на сільськогосподарських роботах в 1942 р Комсомольці Халиловского району. Не випадково, що за самовіддану працю районної організації комсомолу було вручено перехідний Червоний прапор ЦК ВЛКСМ. Тоді ж колектив Медногорск середньої школи за активну участь в сільськогосподарських роботах був нагороджений 2-ю премією Наркомату радгоспів, отримала третю премію Грачевський середня школа. Почесних грамот ЦК ВЛКСМ удостоїлися і 6 піонерських загонів області.\nЦК ВКП (б) у жовтні 1943 р Заслухавши доповідь Чкаловського обкому партії і запропонував йому вжити термінових заходів по ремонту тракторів, випуску запчастин. Трактори і комбайни, які не оновлюються в роки війни перебували в зношеному стані. І, виконуючи завдання, промислові підприємства області зуміли випустити в кінці 1944 р запчастин на 3,5 млн. Рублів. У роки Великої Вітчизняної війни набирало силу змагання молодіжних тракторних бригад. 2100 бригад працювали на вивезенні зерна до зсипні пунктам, в прибиранні брали участь 1500 комсомольських екіпажів на сінокосарка, діяло 1600 ланок по підвозці кормів до місць зимівлі худоби.\nЗразки у праці показували багато молодих жінок. Доярки перевиконували удою молока майже в два рази. Особливо успішно трудився колгосп імені Кірова Олександрівського району. В результаті зусиль колгоспників господарство в 1944 р здало продуктів тваринництва в кілька разів більше, ніж 1940 р Тут був ліквідований падіж худоби, а прибутковість тваринництва зросла в 10 разів.\nУ важкі роки війни незважаючи на догляд більшості чоловіків в Червону Армію, виробіток на одного працездатного колгоспника області підвищилася.Це говорить про те на скільки героїчним була праця селян.\nУ роки війни колгоспи і радгоспи області не тільки забезпечували здачу хліба за планом, але і поверх нього в Фонд оборони. Протягом років Великої Вітчизняної городяни прийшли на допомогу селу в збиранні врожаю. За 4 роки ВВВ колгоспи і радгоспи області здали 124 млн. Пудів хліба, понад 6,2 млн. Пудів м'яса і багато інших сільськогосподарських продуктів. Найважливішим джерелом вирішення продовольчої проблеми стало в роки війни створення підсобних господарств при тих чи інших фабриках, заводах, комбінатах. Багатьом великим заводам були передані радгоспи з їх тваринницькими фермами і земельними площами. Індивідуальним городництвом було охоплено понад 20 тис. Сімей військовослужбовців.\nНайбільша самовідданість колгоспного селянства і робітників радгоспів виявлялася не тільки в героїчну працю в ім'я Перемоги над фашизмом, не тільки в здачі хліба в Фонд оборони, але і в розгорнулося русі внесення особистих коштів і заощаджень до Фонду озброєння.\nУ 1941-1944 рр. країна заготовила 4264 млн. пудів зерна, що в три рази перевершувало товарне зерно Росії періоду першої світової війни. І те, що в роки ВВВ солдатів на фронті, як правило не відчував серйозних труднощів в продовольстві, а норма постачання населення, введена за картками у вересні 1941 року для забезпечення міського населення, ні разу не знижувалося за весь період війни-у всьому цьому проявилося велич подвигу народу і внесок селян в перемогу.\nНаслідки Великої Вітчизняної війни. Отже, Велика Вітчизняна війна стала найбільшою подією історії XX століття. Це була не тільки запекла збройна боротьба протиборчих сил, а й рішуче протиборство з агресором в економічній, політичній, дипломатичній сферах, в області ідеології і психології.\nЦіна Перемоги, як частина ціни війни, висловлює складний комплекс матеріальних, економічних, інтелектуальних, духовних та інших зусиль держави і народу, нанесених їм шкоди, збитку, втрат і витрат. Це також і відповідні наслідки не тільки в соціальному і демографічному плані, а й у зовнішньополітичних і економічних сферах міжнародних відносин, що розтягнувся на довгі роки.\nВелика Вітчизняна війна поглинула величезні матеріальні ресурси, розорила середовище проживання людей, завдала шкоди природі, залишила на багато століть недобру себе пам'ять. Ця кривава сутичка забрала мільйони людських життів. Вона загартувала багатьох, але разом з тим скалічила долі людей, круто змінила їхнє життя, принісши їм борошна страждань, позбавлення, гіркоту і печаль.\nГоворячи іншими словами, війна і Перемога в ній зажадали від нашої країни і її народу небувалих витрат і жертв різного характеру.\nЛюдські жертви Радянського Союзу є головною складовою ціни Перемоги. Однак процес виявлення людських втрат у Великій Вітчизняній війні має складну історію. Вона характеризується фальсифікацією реалій, тривалим приховуванням конкретних фактів, жорсткою цензурою на публікації результатів досліджень, гоніннями інакомислячих.\nОднак 1993 році, коли гриф секретності було знято стала відома схожа на правду, але далеко не повна інформація про людські жертви в роки Великої Вітчизняної війни. Вони склали 27 мільйонів чоловік. Але при підрахунку цієї цифри не були враховані ні ті десятки і сотні тисяч людей, які продовжували вмирати після закінчення війни у військових госпіталях, цивільних лікарнях, в домашніх умовах і в будинках інвалідів. Також не були враховані ті непрямі втрати, яких зазнала наша країна через ненароджених дітей, їхніх дітей, їхніх онуків і правнуків.\nЯк відомо, величезний збиток був нанесений народному господарству країни. Нацисти повністю або частково зруйновано 1710 р ...........


Ніколи не викидаю підгнилих і битих яблук. Готую домашній яблучний оцет за нашим родинним рецептом – Особлива\nНіколи не викидаю підгнилих і битих яблук. Готую домашній яблучний оцет за нашим родинним рецептом\nНіколи не викидаю підгнuлих і бuтих яблук. Готую домашній яблучний оцет за нашим родинним рецептом Джерело\nБудь-які яблука (знадобляться недостиглі, бuті, підгнилі, кислі, тверді),\nмед (1 ст. Ложка на 1 кг яблук),\nшматок сухого житнього хліба.\nЗ помитих яблук зрiзати гниль, хвостики і подрібнити (натерти, перемолоти) з насінням до кашки або дрібно порiзати. Додати мед, перемішати, залишити на 30 хв, щоб яблука пустили сік. Влити 1-2 ст. холодної води на 2,5 кг яблук (якщо яблука мелені – суміш повинна бути рідше пшеничної каші). Перекласти в трилітрову банку 2/3 об’єму.\nЗанурити в яблучну кашу шматок сухого житнього хліба, шuйку обв’язати ганчіркою або марлею. Банку поставити в тепле темне місце (20-30 ° С) на 10 днів, щодня стрyшувати.\nВідцідити рідину (схожа на каламутний квас) через марлю, налити в пляшку або банку, горлечко обв’язати ганчіркою. Залишити на 40-60 днів у теплому темному місці. В результаті на поверхні рідини утворюється шапка-пінка, яка повинна осісти на дно, а оцет стане прозорим.\nПроцідити, перелити в інший посуд. Оцет готовий, в ньому не більше 5%. Смачний, підходить для заправки салатів.\nЯкщо додавати ложку оцту і меду в склянку води і пити натщесeрце, він допоможе очuстити оргaнізм і схyднути. А ще чудово тoнізує – краще, ніж кава! Я готую яблучний оцет так, як його готувала моя мама. Це спосіб з користю використовувати падалицю, бuті, підгuнлі або кислі яблука.\nЯблучний оцет також використовую в косметичних цілях, адже яблучна кислота – це та ж популярна нині фруктова кислота, допомагає відновленню клiтин. Їм можна протирати обличчя (чудово відбілює шкiру) і обполіскувати волосся після фарбування.\nУнiкaльний пиріг «Жербо» – нічого слоїти і змащувати не потрібно. Все випікається одразу


По всій Іспанії проходять акції феміністок проти ультраправої партії Vox, яка пройшла в регіональний парламент\n«Ні кроку назад у рівності». В Іспанії феміністки вийшли на акції проти ультраправої партії\n11:10, 16 січня 2019\nПо всій Іспанії проходять акції протесту проти ультраправої партії Vox, яка пройшла у регіональний парламент Андалусії. Мітингувальники вважають, що Vox посягає на гендерну рівність. Ця партія пропонує скасувати закон про домашнє насильство.\nЯк повідомляє видання El Pais, в акціях беруть участь десятки тисяч людей. Організаторами акції виступили понад 140 феміністських організацій. Протести проходять у більшості великих міст.\nАкції проходять під гаслами «Ні кроку назад у рівність!», «Реальна рівність вже зараз» і «Наші права не обговорюються».\nПротестувальники вимагають блокувати всі ініціативи ультраправої партії та закликають інших парламентаріїв не йти на поступки «фашистам».\nЗа результатами грудневих виборів партія Vox отримала 12 місць у парламенті Андалусії. Це перший за 43 роки, з часів закінчення режиму диктатора Франсіско Франко, випадок приходу в парламент правих сил.\nКомпанію Apple піддали шквалу критики за те, що екран нової моделі телефону занадто великий для жіночої руки. Активістки, які борються за права жінок, заявили, що останні розробки Apple ігнорують потреби жінок, у яких рука в середньому на дюйм (2,54 см) вужча, ніж у чоловіків.


Найбільший рот в Книзі рекордів Гіннеса: Франциско Домінго Хоакім - Cubik\nCubik > Рекорди > Найбільший рот в Книзі рекордів Гіннеса: Франциско Домінго Хоакім\nРекорди 14.10.2021 116 переглядів\nФранциско Домінго Хоакім (Francisco Domingo Joaquim) на прізвисько Чікіно (Chiquinho) отримав сертифікат Книги рекордів Гіннеса за найбільший рот у світі. Строго кажучи, об'єм рота у Франциска може бути і не рекордним, але він може його розкрити на неймовірних 17 сантиметрів. Порівняйте це досягнення зі своїми можливостями.\nНа перший погляд фотографії Хоакіма видаються Фотошопом. Важко повірити, що людина може настільки широко розкрити свій рот. В рот Франциско вільно поміщається стандартна банка кока-коли і при цьому залишиться ще достатньо вільного місця. Він не просто утримує банку, а здатний повертати її в роті і не відчувати при цьому жодного дискомфорту. Розтягуючи свої величезні губи, він запросто закриває все обличчя.\nДумки оточуючих стосовно здатності Хоакіма часто неоднозначні, але, хай там як, найбільший в світі рот дозволив Чікіну стати всесвітньо відомим. Тепер природна особливість організму дозволяє Хоакіну купатися в променях слави.\nЧитайте також про найгнучкішу жінку в Книзі рекордів Гіннеса.\nПопередня стаття Гумористична серія фото «Найкращий тато» від Дейва Енглдау\nНаступна стаття Зірки Інстаграму: Крістофер Клайн і його собака Джуджу