Ajatuksia kanakoirista Archives - Saksanseisoja.com\nAihearkisto: Ajatuksia kanakoirista\nLasken repun suon reunaan. Siihen missä on vanha petäjä ja kangas muuttuu hetkessä jängäksi. Samaa kankaan laitaa kulkee vanha tola. Sammaloitunut nuotiopaikka kertoo nokipannun kuohuneen tässä ennenkin yli äyräidensä.\nKoira riipii hentoa suoheinää. Selästä kumpuava höyry sekoittuu suon usvaan. Ei ole kanakoiramiehen keli, ei tuule. Silti yhytimme vanhan teeren maasta aamiaiselta ja metallinvihreänä kiiltää höyhen repun suulla.\nTunturit, mäntyä kasvavat hiekkaharjut, suot harjujen notkelmissa. Niissä olen kotonani. Lienenkö joskus ollut kihu aivvin laella, tuulessa liitämässä? Vai teerikukko usvaisella suolla? Tai kenties kettu harjunrinteessä, hiekkapesässä? En tiedä, mutta onnellinen ja rauhallinen olen pysähtyessäni noissa paikoissa, kanssa ystävän, saksanseisojan.\n21.2.2021 Ajatuksia kanakoirista, Uutiseteräsukset, kongsvold, liukulumikengät, metsäsukset, nnnbc, tunturisukset, umpihanki, umpihankihiihto, åsnesPetteri Nissinen\nMetsäsuksi on luonnossaliikkujan talvinen perusväline. Suksien käyttöikä on vuosia, jopa vuosikymmeniä, joten hankintahintaa tärkeämpi tekijä on suksen, siteen ja käytettävän kengän tai monon toimivuus sen käyttötarkoituksessa. Tässä artikkelissa pohdin sitä miten päädyin nykyiseen suksiarsenaaliini.\nMetsäsuksilla saavuttaa talven parhaina hetkinä ne paikat ja maisemat, minne muilla välineillä on hankala päästä. Umpihanki tarjoaa vapautta, jota hiihtoladulta ei löydä.\nMetsäsukset tulivat minulle tutuksi jo alakouluikäisenä naskalina. Lähijärvelle piti päästä pilkille ja umpihangessa kahlaaminen ei pikkupojalle ollut se mieluisin homma. Kalaan teki kuitenkin mieli, ja jalkaan etsiytyivät isän 280 senttiä pitkät Järviset suomupohjalla ja perinteisellä eräsiteellä. Olihan raskasta, lähes kahlomisen veroista pikkupojalle.\nMyöhemmin miehen varttuessa ja lumiseen aikaan liikkumisen lisääntyessä jalassa oli vaikka ja mitä. Oli muun muassa Ruotsin armeijan puusuksea tasalaatuisella siteellä. Tasalaatuisuus tarkoitti, että hajosivat lähes yhtä aikaa majavanpyyntireissulla. Suksi ei ollut missään hyvä. Se oli jäykkä, pohja huono ja vaati paljon huoltoa. Raskaskin se mittoihinsa nähden oli.\nPitkä Järvinen oli edelleen jalassa usein. Koskaan sillä hiihtäminen ei kuitenkaan tuntunut nautinnolta. Eräsiteellä ja rantillisella huopakumikengällä suksi muljusi ja vaelsi sinne tänne kovalla alustalla. Siteet olivat hankalat kiinnittää kenkään ja irtosivat tiukassa paikassa. Tunturissa yhdistelmä oli suorastaan hengenvaarallinen laskea rinteitä. Vilttorinteessä hiihtäminen oli muljuamisen vuoksi raskasta ja epämiellyttävää. Tiheämmässä metsässä suksien nostelu, puunkierto ja kääntyminen oli tuskaista.\nTuli uusi vuosituhat, internet turposi ja tieto levisi käyttäjien kesken myös metsästysvarusteista. Joku pellepelokas oli keksinyt helpon, jokaiseen kenkään sopivan EasyGrip -siteen. Ostettavahan ne oli ja mainoslauseet tuli todettua tyhjiksi. Side kävi jokaiseen kenkään huonosti, mutta helppo se toki oli. Irtosi tahtomattaan helposti ja siitä oli lopullisesti helppo luopua. Missään se ei ollut hyvä. Norjalaista Epok-sidettä kehuttiin kovasti. Ei tuonut onnea sekään. Työläs laittaa jalkaan ja sopivalla kelillä keräsi kannan alle keskikokoisen lumiukon verran tavaraa. Löysä ja epävakaa hiihtää. Tuli jo mieleen, että umpihankihiihdon ei pidäkään tuntua miellyttävältä, kunhan vaan metsään ja pois pääsee.\nLumikenkää Aku Ankkana ja liukumalla\nLumikenkäbuumi sai kokeilemaan niitäkin. Totesin, että lumikenkä on todella hyvä kuntoiluväline. Sillä saa hien pintaan ja sisäreidet kipeiksi uskomattoman lyhyellä reissulla. Etenemiseen suomalaisessa talvessa niitä ei ole tarkoitettu, mutta toimivat hyvin ylimääräisinä painoina jalassa jos haluaa kävellä vaappuen hangessa. Jäivät hyvin äkkiä varaston hyllyyn, vaikka olivatkin lajissaan muka pätevät isot Morphot. Muitakin merkkejä kokeilin, lopputulos sama.\nLopulta ajattelin, että nyt taivaat aukenivat. Pääsin testaamaan kaverin liukulumikenkiä. Niissä oli karva pohjassa ja pitoa riitti. Lumikengistä poiketen niillä pystyi tekemään hiihtämisenkaltaisia liikkeitä ja varsinkin haulikon kanssa rusakkopusikoissa pyöriessä tuntui, että nyt on löytynyt oikea väline. Hankin OAC KAR 147 liukulumikengät EA Binding -siteellä itsellenikin.\nLiukulumikengät tuntuivat hyvältä majavajahdissa ensimmäisenä keväänä. Ei ne kyllä soselumessa pinnalla pysyneet kun jäykkä kärki sukelsi hileiseen lumeen, mutta olivatpahan lyhyinä näppärät kirosanojen säestämänä riuhtoa lumesta ylös. Seuraavana keväänä otin ne luottavaisena mukaan riekkoreissulle Paistunturiin. Se oli virhe.\nLiukulumikengät pääsivät testiin niin rusakko- kuin majavajahdissakin. Soseessa niillä etemeninen ei varsinainen nautinto ollut, mutta pitkään metsäsukseen ja eräsiteeseen verrattuna passiin meno ja tiedustelu onnistui kuitenkin varsin hyvin. Kantohangen aikaan liukulumikenkä oli täysin toivoton.\nJäämereltä hönkinyt tuuli oli tasoittanut ja kovettanut tuntureiden rinteet. Hankikanto oli hyvä, mutta välissä oli aina hieman tuulen tuomaa vitiä. Hiihtelimme loivia rinnemaita alas, kunnes eräästä koivikosta löysimme ison riekkotokan. Koirat toimivat ja pyssyt paukkuivat. Parilla kaverilla oli mukana tavalliset metsäsukset ja eräsiteet. Niillä näytti pärjäävän kohtuu hyvin loivilla rinteillä. Mutta liukulumikengilläpä ei pärjännyt. Leveä suksi ei saanut mitään pitoa kantavaan poikkirinteeseen hiihdettäessä. Näytin jatkuvasti bambilta liukkaalla jäällä, kun yritin hiihdellä riekkotokan perässä vilttorinnettä. Olihan näissä teräskantit, mutta mitä iloa niistä on, kun leveää, loivaprofiilista suksea ei voi kääntää kantilleen vaikka jalassa on tukeva vaelluskenkä? Läheltä ohi viilettävää koiraa sen sijaan sai teräskanttien kanssa rymytessään varoa toden teolla. Onneksi mitään ei sattunut kun oltiin 30 km päässä tiestä.\nOlin lopen uupunut kun käännyimme tasaiselle jängälle ja suuntasimme kulkumme kohti neljän kilometrin päässä odottavaa kämppää. Matka tuntui loputtomalta, vaikka oli noin lyhyt. Mettäsuksimiehet lipsuttelivat pitkiä liukuja ja minä läpsyttelin liukulumikengillä kaikin voimin, jotta pysyin vauhdissa mukana. Keli oli kirpeä, mutta vuodatettu hikimäärä valtava. Kämpällä olut teki hyvää niin riutuneelle ruumille kuin sielullekin.\nRiekonpyynnissä tunturissa on voitava luottaa sukseen. Epävakaa suksi ja muljuava side on varsinkin riistatilanteissa vaarallinen. Sellaisella ei myöskään ole turvallista laskea jäisiä tunturinrinteitä, joissa välillä on tuulen tuomaa vitiä. Oikea suksi tähän touhuun on tunturisuksi hyvällä siteellä ja tukevalla kengällä tai monolla.\nSaman tuskan koin kun kävin keväällä tiedustelemassa majavapaikkoja. Hanki oli Savossakin saanut kovan pinnan ja melkein kantoi jalkamiestä. Liukulumikengät olivat aivan toivottomat tällaisella kelillä. Jokainen mätäs aiheutti spontaanin spagaatin kun sukset luistivat milloin minnekin. Kaiken kruunasi side, jonka turvamekanismi antoi periksi juuri silloin kun punnersit itseäsi ylös ojasta tai kumpareen alta. Kyllä vit… suututti! Liukkarit osoittautuivat hitaaseen liikuskeluun höttölumessa kohtalaisiksi. Side pysyi kohtuu hyvin vaelluskengässä, joten läpsyttimet saivat jäädä varastoon eivätkä lähteneet myyntiin.\n11-vuotias poikani hiihtelee OAC:n liukulumikengillä uppolumen aikaan. EA-side on siitä näppärä, että kasvavan miehen jalkaan ei joka vuosi tarvitse ostaa uutta monoa vaan vaelluskenkä käy siteeseen.\nHiihtämisen autuus alkaa löytyä\nLiukulumikenkäsekoilun kanssa samoihin aikoihin olin myös hiihdellyt kevättalven riekkojahdeissa muutaman reissun lainassa olevilla Madshus Glittertind -tunturisuksilla. Suksessa oli vaelluskenkään sopiva Xtrace-side, joka on hyvin lähellä EA Binding -sidettä. Tunturissa tuo yhdistelmä tuntui taivaalliselta kaikkien huopakumikengillä ja Järvisillä rymyttyjen vuosien jälkeen. Suksessa oli teräskantti ja suksi oli varsin kapea. Tenon varresta kun pääsi ylös, niin suksi toimi hienosti myös lasittuneilla rinteillä. Meno oli mukavaa ja sai kerrankin keskittyä jahtiin eikä kirota toimimattomia vehkeitä. Nousukarvaa suksissa ei ollut, mutta voideltu pohja toimi varsin hyvin.\nEnnen vuosikymmenen vaihtumista tuli sieltä täältä luettua juttua uusista hieman leveämmistä tunturisuksen mallisista metsäsuksista, telemark-siteistä, kuin myös Back Country -siteistä. Kokko Antti oli Suoherran blogissaan ylistänyt Åsnesin Kongsvoldin ensin maasta taivaaseen ja sitten Pudasjärven jänkien kautta tuntureille ja takaisin. Itsekin olin kyseistä suksea testannut EA Binding -siteellä ja kyllä se näppärä oli. Siteestä vaan en edelleenkään tykännyt. Kongsvoldit piti kuitenkin hankkiman, se oli selvä. Kyseessä on teräskantiton, koiran kanssa metsästykseen tarkoitettu norjalaisten suunnittelema tunturisuksi. Suksi on tavallista tunturisuksea hieman leveämpi ja varsin voimakkaasti tiimalasiksi profiloitu. Åsnesilla on oma näppärä systeemi nousukarvojen etupään kiinnitykseen. Karvoiksi valikoitui 58 milliä leveät pitoalueen mittaiset Åsnesin omat karvat.\nÅsnes Kongsvold Rovaniemi-brändiin tuunattuna.\nKongsvoldiin valitsin siteeksi Rottefellan Magnum NNN BC -siteen ja monoksi Alfa Kikut gtx -monon. Mono on suurimmaksi osaksi nahkaa, siinä on Gore Tex -kalvo ja se muistuttaa istuvuudeltaan ja olemukseltaan vaelluskenkää. NNN BC -side on oikeastaan täysin saman näköinen kuin tavallinen murtomaasuksen NNN-side, mutta jämäkämpi ja kookkaampi. Tavallinen NNN-mono ei siteeseen käy, vaan siihen tarvitaan NNN BC -mono.\nRottefellan BC Magnum on yksikertaisuudessaan todella toimiva ja hyvä side. Ulkoisesti se muistuttaa tavallista NNN-sidettä, mutta on sitä jämäkämpi ja mitoiltaan suurempi.\nÅsnesin Skin Lock -systeemi on pätevä. Karva kiinnitetään suksessa oleviin loviin metallisilla koukuilla. Karva itsessään kiinnittyy liimalla.\nSain Kongsvold-paketin valmiiksi ja ensimetrit hiihdettyä. Loistava tuntuma ja hiihdettävyys vähäisellä lumella kaikkiin muihin virityksiin verraten. Hymy kasvoilla sai palata reissulta. Tammi-helmikuun mittavat hanget kuitenkin mietityttivät. Usko horjui siihen ajatukseen, että 200 senttisillä suksilla pärjäisi höttölumessa. Suksia varastoon viedessäni silmä osui katonrajaan unohtuneisiin Järvisiin ja niissä riippuviin Easy Grip -siteisiin. Päässä välähti idea. Äkkiä verkkokauppaan ja toiset NNN BC -siteet tilaukseen Järvisiä varten. Easy Grip -siteet myin netissä pois ja ihmettelin miten ihmisillä voikin olla noin kova kiinnostus niin huonoja siteitä kohtaan.\nKoiran kanssa liikuttaessa teräskantittomat sukset ovat turvallisemmat.\nTalven testit ja tositoimet\nKongsvoldeilla hiihdin monet lähireissut alkutalvesta. Ne toimivat mukavasti, eikä moitittavaa löytynyt. Erityisen tyytyväinen olin NNN BC -siteisiin ja -monoihin. Kerrankin yhdistelmä, jolla suksen hallinta oli helppoa, side helppo kiinnittää ja irrottaa. Hiihdettävyys oli huimasti paremmalla tasolla muihin siteisiin verrattuna.\nJoulukuussa sekä tammikuun alussa tiedustelin metsomaastoja Rovaniemen seudulla. Myös Järviset pääsivät nyt kunnon testiin. Hämmästys oli suuri. Miten voikin siteen ja kengän muutos tehdä ennen niin hervottomasta ja muljuavasta suksesta helposti hallittavan ja hiihdettävän! Hiihtäessä sai täysin keskittyä maaston tarkkailuun ja maisemien ihailuun. Kaikki tuntui monin verroin helpommalta kuin koskaan ennen. Puiden kiertely, maaston epätasaisuuksien ja ojien sekä purojen ylitykset sujuivat vaivatta. Samoin kelkan jäljellä tai metsäautotien polanteella pystyi sivakoimaan huoletta.\nTammikuun pakkashämärää ennen tuiskua. Åsnesin Kongsvoldeilla oli mukava painella pitkin vuomien reunoja metsoja etsien.\nTammikuun lopun latvalinnustuksen ensimmäiset päivät hiihdettiin jahtikaverin kanssa Kongsvoldeilla. Tilanteita tuli ja metsokin pääsi reppuun. Hankeen pinnan alle oli alkutalvesta tullut pieni kantava kerros ja varsinkin jänkiä oli mukava päästellä menemään Åsneseilla. Nousukarva piti pintakerroksen puuterissa hyvin.\nKongsvoldit vielä alla. Hiihto melkoista kävelyä kun kamera kädessä ja vinkka meinaa kaataa miehen. Seuraavana päivänä sukset vaihtuivat Järvisiin.\nAloituspäivän jälkeen alkoi reipas lumipyry, jota jatkui parin päivän ajan. Toisen päivän puuterissa mentiin vielä Åsneseilla, mutta sitten Kongsvoldit vaihtuivat Järvisiin. Järvisen Lapponia ei suotta ole suomalaisten suosikkisuksi umpihankeen. Sen kapea kärki on joustava ja nousee hienosti pinnalle puuterilumessakin. Tämä tuo matkantekoon keveyttä ja vaivattomuutta. Siinä missä Kongsvold humpsahtaa selkeästi alas hankeen painonsiirrossa, liukuu Järvinen eteenpäin. Järvisen kohdalla pääsimme myös testaamaan kahta erilaista pohjaa. Minulla oli alla perinteinen sileä voideltava pohja pitovoiteella kun taas jahtikaveri oli askarrellut omista Lapponioista suomut pois hiomakoneella ja nakannut tilalle kiinteät nousukarvat metritavarasta. Lopputulos oli toimiva ja odotettu. Karva piti paremmin, mutta vei hieman luistoa. Yleisratkaisuksi karva on taatusti vaivattomampi ja sillä on helpompi liikkua rinnemaastoissa, mutta pikapidolla myös voideltavan pohjan saa helposti ja nopeasti pitäväksi. Suomupohjasuksiin karva kuitenkin kannattaa ehdottomasti vaihtaa.\nJärvisen Lapponian paras puoli on sen kärjen toimivuus. Herkkä kärki nousee paksunkin lumen pinnalle ja suksi liukuu hyvin.\nTaukotulet. Miehiä hymyilyttää kun keli on mukava ja varusteet toimivat.\nTällä hetkellä uskon pärjääväni hyvin näillä kaksilla suksilla lähes kaikki reissut. Åsnesit ovat näppärät kuljettaa kompaktin mittansa vuoksi vaikka auton sisällä tai suksiboksissa, jonne Järviset eivät mahdu. Niinpä ne lähtevät usein mukaan kun hiihdellään koirien kanssa lähimetsiä. Kongvoldeilla en ole vielä tunturissa käynyt, mutta se hetki koittaa maaliskuun lopulla Käsivarren tuntureilla. Mitään yllättävää negatiivista tuskin sillä reissulla vastaan tulee, sillä vastaavilla suksilla olen tunturissa liikkunut ja myös kokemukset suksea käyttäviltä tuttavilta ovat positiivisia. Teräskantin puute voi vähentää pitoa täysin jäisillä rinteillä, mutta se on koirien turvallisuuden vuoksi hyväksyttävä.\nJärvisen Lapponiat tulevat olemaan edelleen ne luottosukset keskitalven kunnon umpiselle kun kantavaa kerrosta ei ole. Kärki nousee syvästäkin lumesta pinnalle ja suksi liukuu. Kiinteitä karvoja en tule niihin asentamaan, mutta irrotettavat aion laittaa. Haluan pitää pohjissa voitelumahdollisuuden. NNN BC -side nosti tämän suksen taas ansaitsemaansa arvoon. Liukulumikengät lähtevät varmaankin jalkaan kun pölläytellään rusakkoja pellonreunoista. Varsin vähälle käytölle ne kuitenkin tulevat varmasti jäämään.\nYhteenvetoa varusteista – plussat ja miinukset\nÅsnes Kongsvold Hunting BC 200 cm\nNousukarvalukitus, leveys/sivuleikkaus 96-66-85 mm\n+ kevyet ja kompaktin kokoiset\n+ profiili toimii myös kovalla viistolla pinnalla\n+ hyvä hiihdettävyys kaikilla pinnoilla\n+ ei teräskanttia, turvallisempi koirian kanssa liikkuessa\n+ näppärä Skin Lock -nousukarvalukitus\n+ laadukas yleisvaikutelma\n+ soveltuvat hyvin erilaisiin maastoihin ja lumioloihin\n– kärki ei nouse lumen pinnalle kunnon umpisessa\n– Skin Lock -nousukarvalukituksen ohjuri jarruttaa luistoa\nKongsvoldit ovat kompaktin kokoiset ja helpot kuljettaa mukana.\nJärvinen Lapponia, 260 cm\n+ herkkä kärki, joka nousee lumen pinnalle erinmaisesti\n+ hyvä hiihdettävyys oikealla siteellä ja monolla\n+ umpihangessakin liukuva tuntuma jos pituus riittävä\n– käsiteltävyys laskuissa korkeintaan keskinkertainen\n– profiili tasapaksu, viistorinteessä kantavalla pinnalla huono\n– kuljetettavuus pituutensa vuoksi\n– pito ja luisto vaatii voitelun onnistumista (karvapohja vaihtoehtona)\nOAC KAR 147 liukulumikenkä, kiinteä karvapohja\n+ karvalla hyvä nousupito vastarinteeseen monissa olosuhteissa\n+ näppärät pikkupyörimiseen myös ilman sauvoja\n– kovalla pinnalla tunnottomat, suuntavakaus huono\n– kovalla viistorinteellä toivottomat hiihtää, kanttia ei voi käyttää\n– kantohangella epätasaisessa maastossa lipsuvat sivuttain\n– hitaat kun pitää edetä, hiihdettävyys huono\nSiteet: Rottefella Magnum NNN BC\n+ yksinkertainen, jämäkkä rakenne\n+ helpot kiinnittää monoon ja irrottaa monosta\n+ erinomainen hiihdettävyys ja suksen hallittavuus\n– moni muoviosa voisi olla metallia\n-/+ vaatii oman NNN BC mononsa\nSiteet: OAC EA Binding\n+ käyvät moneen kenkään, suuret säätövarat\n+ kohtuullisen tukevat ja keskikertaiset hiihdettävät\n– keskinkertaiset hiihdettävät\n– muoviset, toinen side hajonnut kertaalleen\n– työläät kiinnittää kenkään ja irrottaa kengästä\n– siteen pituussäätö varsinkin maastossa hankala\n– turvamekanismi aiheuttaa kengän irtoamista hankalissa paikoissa\n– pikakiristyksillä taipumus löystyä hiihtäessä\nMonot: Alfa Kikut Perform GTX\n+ hyvä yhdistelmä keveyttä ja jämäkkyyttä\n+ lämpimät, kun ottaa sisämitaltaan 1,5 – 2 cm omaa jalkaa pitemmän\n+ laadukas vaikutelma\n+ hyvät myös kävellä\n+ riittävä varsi ja hyvät nauhojen kiristykset\n+ hankala löytää moitittavaa\n23.8.2020 Ajatuksia kanakoiristaPetteri Nissinen\nSe oli seisonut jo muutamaa lintua aiemminkin tällä reissulla. Naperolla on ikää reilu seitsemän kuukautta ja jatkuva pennun virne naamallaan. Sama tenho näkyy sen liikkeissä, toimissa ja touhuissa. Metsällä se juoksee ja etsii, ei oikein tiedä mitä, mutta tietyt hajut kiinnostavat. Se on pikkukoira, seisojantekele. Olemme Juhan kanssa löytäneet sen juuri sieltä minne se luovillaan katosi. Se seisoo.\nTuulen tuivertaessa aivvilla, tarjoaa kota hetken aikaa suojaansa. Kahvipannu porisee, kaksi koiraa ja kaksi metsästäjää makoilevat tyytyväisinä porontaljoilla.\nTulimme Muotkaan lokakuun lopulla. Rovaniemeltä otin mukaan Juhan, savolaissyntyisen kaverin, joka oli harkitsemassa seisojan hankkimista. Juha oli myös opastanut minua syksyn kuluessa Rovaniemen maisemien saloihin. Hyvin opastikin, mukavia uusia maisemia löytyi syksyn mittaan. Kyllä pohjoisessa oli hieno asua.\nKuljimme päivän Roavvoaivvilla. Veeti laajensi tapansa mukaan hakuaan kun lintuja ei näkynyt. Tästä sitten seurasi, että koira oli jatkuvasti hukassa, mistä taas seurasi, että Sella sai olla irti ja hakea lähimaaston. Ja niinhän siinä kävi tietenkin, että pikkukoira löysi linnut kun iso harhaili missä sattui. Pari tilannetta saatiin, mutta ne eivät vielä olleet sellaisia, joista koiran olisi voinut palkita pudotuksella. Sen tiesin, että pentu pysyy kyllä paikallaan kun linnut siivittävät ja ammutaan. Olin mielessäni ajatellut tämän siksi hetkeksi kun vahvistaisimme oikeaa toimintaa pudotuksella, palkkiona siitä, että kaikki menee nappiin.\nEn ole milloinkaan ymmärtänyt sitä logiikkaa, että koiralle pitää olla tietty määrä tilanteita ennen kuin sille voidaan tiputtaa lintu. Miten ihmeessä jokin lukumäärä riistatöitä voi taata sen, että koira on valmis tiputukseen? Luvut ovat ihmisen kehittämiä määreitä, ei koira niistä mitään ymmärrä. Et voi mennä sille sanomaan, että vielä viisitoista riistatyötä ja sitten höyhenet pölisee. Malta koiraseni, malta.\nTokihan koiralla pitää olla riistatöitä alla, ennen kuin voit sille pudottaa. Niitä pitää olla alla, jotta voit tietää, miten koirasi riistatilanteissa toimii. Onko jotain petrattavaa, johon on kiinnitettävä erityistä huomiota? Mutta lukumäärällisesti on aivan sama, onko niitä viisitoista vai sataviisitoista. Mielestäni koiralle pitää tiputtaa silloin kun se on oivaltanut oikean toimintamallin. Silloin tuota toimintamallia pitää vahvistaa ja helpoiten se tehdään tiputtamalla sille lintu. Tietysti tottelevaisuuden on oltava tässä vaiheessa kunnossa, mutta loppujen lopuksi kukaan ei voi sanoa tekeekö koira sen helpommin paukkunoudon jos sille tiputetaan lintu kymmenennestä tai viidennestäkymmenennestä tilanteesta. Olisi mietittävä, mitä tiputuksella haetaan. Minusta sillä haetaan uutta, entistä vahvempaa paloa matkalla kohti metsästyskoiran kypsyyttä.\nPikkukoira, välillä niin pentu, välillä niin aikuinen.\nTuona lokakuisena päivänä näin seitsenkuisessa pennussani pienen lepattavan liekin. Siellä se kyti ja heilahteli koiran luoviessa pitkin aivvin reunoja, välillä koivikkoon toviksi häviten, välillä kohti lakea kiitäen. Kun riekon hajut sen kirsun tavoittivat, roihahti liekki kuin tulen tarttuessa rätisten tervaskiehiseen.\nJa nyt pentuni seisoo. Olemme jo lähes palanneet tien varteen ja matkalla on vain yksi vaaranlaki, jonka laella kiiltä samanlainen orastava pälvikalju kuin meikäläisen ohimoilla ja päälaella. Sen kai se tekee kun aikansa tunturissa tuulen tuiverruksessa kulkee. Ei pidä sen paremmin viimassa hiusjuuri otettaan päänahasta kuin tunturikoivun juuri kalliosta. Siinä pälven rajassa pentuni seisoo. Annan Veetin remmin Juhalle ja kaivan panoksia taskustani. Haulikon lukkojen välissä on nuoskalunta. Perkele, nytkö tämänkin piti sattua! Tämän siitä saa kun hienostelee ja kävelee lukot auki rinnakkaisen perä olalla heilahdellen. Ei mene lukot kiinni. Pentu on seisonut jo pitkään ja minä tuhraan lunta pois lukkojen välistä. Juha ojentaa haulikkoaan minulle, päällekkäispiippuista. Siitä on monta kuukautta kun viimeksi olen päällekkäisellä ampunut ja silloinkin radalla. Tuleekohan tästä mitään?\nPanokset solahtavat pesiinsä ja lukot loksahtavat varmasti kiinni. Nyökkään Juhalle ja lähden reilua kävelyvauhtia kohti koiraa. Pentu ei hievahdakaan kun saavun sen viereen muutaman metrin päähän. Luvasta tuhannet lumihiutaleet räjähtävät alas matalista koivuista koiran ympäriltä. Avanssi vie noin kymmenen metriä ja koira ottaa uuden seisonnan, vilkaisee vielä takseenkin pikaisesti. Annan uuden luvan, koira syöksyy muutaman metrin ja sen kuonon edestä kirpoaa taivaalle kolme elämänlintua. Koira pysähtyy heti. Valitsen päällimmäisen ja odotan, että se nousee puiden latvojen ylle. Laukaus kieräyttää riekon alas, se putoaa koivun latvukseen ja kimpoaa muutaman metrin taakse päin. Siitä se kierii pitkin oksia alas maahan ja jää hakkaamaan siipiään noin viidentoista metrin päähän koirasta. Pennun silmät pullistuvat ja vartalo jännittyy. Komennan uudestaan koiraa maahan ja se malttaa, rauhoittuu hieman.\nRiekko on kaunis, jo aivan valkoinen aikalintu. Pentu makaa innosta täristen hangessa kun riiputan riekkoa sitä kohden samalla ylistyssanoja ilmoille viskellen. Vapauttava lupa singauttaa koiran vasten rinnuksiani. Piiska heiluu niin että reisiin sattuu. Naama ja riekko nuollaan moneen kertaan. Tämä on niitä hetkiä, jotka jättävät aina pysyvät jäljen koiraan, mutta varsinkin sen omistajaan. Pennun ensimmäinen lintu, askel kohti aikuisuutta.\nSinä hämärtyvänä iltapäivänä se pieni liekki pikkukoiran sydämessä kasvoi valtavaksi roihuksi. Niin kuin Juhani Aho kalakaskussaan ”Ensimmäinen onkeni” kuvailee nuoren pojan tuntoja ensimmäisen itse saadun riistan jälkeen, niin myös minä voin kuvata pentuani tuona hetkenä:\n”Hän ei silloin ole enää lapsi, vaan mies, ainakin omasta mielestään. Se on heränneen itsetunnon suunnattoman paisutuksen päivä, askel leikistä toden tekoon”\nSoittelen vaimolle töihin.\n– Kävästäänkö mettällä kun tulet töistä?\n– Njoo, ehtiikö sitä vielä, vastaa kiireisen kuuloinen ääni puhelimeen.\n– Heleposti, kävästään semmonen pikku kietale. Otetaan paljo evästä mukkaan, ni pärjätään.\nVaimolle pitää aina pikkusen irvuilla mettäreissuista. Hyvin harvoin reppu painaa edes hyvältä jahtireissulta tullessa niin paljon kuin se painaa vaimokullan kanssa metsään lähtiessä. Pienellekin reissulle pitää olla mukana ainakin makkaraa, sinappia, kerrosvoileivät, kahvivehkeet, keksejä, pari mysli- tai suklaapatukkaa, pullaa ja mehua. Yön yli jos ollaan, niin edellisten lisäksi lettutarpeet, valurautapaistinpannu, ruuat viikoksi ja vaatteet kahdeksi sekä tietysti yöpymisvehkeet, hyttysmyrkyt ja muut semmoset mitä ei tähän hätään edes muista. Itsehän en tarvitse kuin hieman olutta ja makuupussin. Niin ja pussin carbonara-pastaa.\nNytkin pakkaan evästä mukaan reilusti. Mikään ei ole niin hyvä passi tulevia metsäreissuja varten kuin tyytyväinen vaimo. Sen verran sitä täytyy kuitenkin aina välillä rämmityttää hetteikössä ja vitikoissa, ettei se nyt ala ihan jatkuvasti perässä taapertamaan. Kauhun tasapaino on säilytettävä. Jokunen vuosi sitten tosin varmistin ikuisen luvan niin kala- kuin mettäreissuillekin. Vaimo pelasi tuolloin lentopalloa SM-liigassa ja kaikki aika meni sitten tietysti treeneissä tai pelireissuilla jossain päin Suomenniemeä. Pikkuhiljaa hänkin alkoi valitella, kun yhteinen aika oli niin vähissä. Sukkelana ja suorana savolaisena ymmärsin asian tolan.\n– No minä voin karsia noista mettä- ja kalareissuista, sanoin marttyyrimaisella äänellä. Samalla yritin muistella millainen katse niillä siskotyttöni spanieleilla oikein olikaan kun ne oikein jotain yrittivät surkeuksissaan viestiä. Vääntelin samanmoista naamalleni.\n– Ei sinun tartte minun takia, huudahti vaimo.\nMeinasin pyytää tämän keskustelun kirjallisena ja allekirjoitettuna tulevia vuosia varten, mutta sen sijaan jatkoin surkean spanielin imitointia edelleen. Olisi pitänyt tehdä se paperi, nimittäin nykyisin kultapiisku ei muista moista keskustelua koskaan käydyn. Noh, mettille on päästy ja hyvää seuraa se nykyisin reissuilla on. Pystyy nukkumaan jo autiotupien patjoillakin. Ruotsin rautureissullakin oli pitkiä toveja valittamatta hyttysistä, paarmoista, jyrkistä ylärinteistä ja kyykkypisseistä. Veti melkosia raudunköllyköitä ja taimenia lompoloista. Mutta mukana pitää aina olla hyvää ruokaa ja juomaa – riittävästi.\nKolistelemme tukkiautoilla raiskattua metsätietä pakettiautolla. Mitähän ne täältäkin ajaa? Kai niillä joku risusavotta tännekin riittää. Tuntuu, että nyt kerralla on hakattava kaikki ja äkkiä, vaikka samaan aikaan puuhataan koko metsäteollisuuden alasajoa Suomessa. Tien varresta on vain pieni taaperrus jängän reunaan. Jängän takana ja sen reunoilla on useampi mukava kangassaareke, joissa linnut tuppaavat viihtymään. On hyvä lintusyksy. Jos tästä vielä paranee, niin Perunkajärveltä täytyy talvella järjestää lapsille kotiovelta saakka kyyti kouluun etteivät teeret noki nälissään silmiä päästä. Reppu painaa, joten tauko on varmaan pidettävä aika pian. Toisaalta meillä on vain nelisen tuntia aikaa siihen kun alkaa hämärtää. Tämän kietaleen aikana siis pitäisi ehtiä kiertää koko jänkä, kahvitella ja syödä repullinen evästä. Missähän välissä mettästäisi?\nOlen juuri päässyt tätä pähkimästä, kun näen neonpunaisen pilkan paikallaan jängän reunan tiheikössä. Käsken Veetille paikan ja komennan vaimon seuraamaan ja lataamaan aseensa. Aseena hänellä on tätä nykyään kamera. Tässäkin on edistystä tapahtunut, sillä vielä puolenkymmentä vuotta sitten minun piti aina hyvissä ajoin ennen riistatilannetta ilmoittaa, että aion ampua. Vaimo työnsi sormet korviinsa ja irvisti. Sivusilmällä se kuitenkin taisi katsoa tapahtumia ainakin jonkin verran kiinnostuneena. Annan Sellalle avanssiluvan ja tirinän saattelemana pieni lintu kirpoaa vaivalloisesti siivilleen. Äimistyn tilanteesta niin, etten edes ammu. Mikä piru tuo on? Lintu istahtaa oksalle. Samassa aivan samaisen kuusen alta ponnistaa komea ukkopyy lentoon. Hätäinen paukku suistaa sen varvikkoon ja pian saa Sella noutoluvan. Sivusilmällä huomaan, että ensimmäinen lintu tirisee yhä oksalla kauempana. Pyy se on. Kyllä, tuo on pyyn äänikin. Liike paljastaa linnun sijainnin ja pamaus pudottaa sen oksaltaan. Pistän Sellan noutamaan myös toisen linnun ja huhuilen Veetiä takamaastosta peijaisten viettoon. Toinen pyy herättää entistä enemmän ihmetystä kun se on kädessä. Onneton rääpäle, kuin heinäkuun poikanen, vaikka eletään jo hyvän matkaa lokakuuta.\nSuolistan isomman linnun, nakkelen maksat ja keuhkot koirille ja siirryn sitten siivoamaan myös pikkupyyn.\n– Hyi helevetti!\n– Mikä, kysyy vaimo hätääntyneenä.\nKatselen matoja kuhisevaa pyyn mahaa ja mietin hetken kertoako totuus vaimolle vai ei. Jos en kerro, niin se kyselee koko loppureissun. Jos kerron – saati näytän – niin pystyyköhän tuo syömään tulilla mitään? Sitten saan kantaa raskasta reppua myös takaisin autolle.\n– Tällä on suolinkaisia, ei tätä voi syödä, mutisen ja yökkäilen sisäänpäin.\nOlisikin suolinkaisia. Matoja nimittäin luikertaa myös pyyn nahan ja lihan välissä. Otan pikaisesti kuvan linnuista ja käyn polkemassa matopyyn niin syvälle metsäojan pohjalle kuin pystyn. Päälle vielä isoja kiviä, ettei ketutkaan kaiva sitä helpolla ylös. Vasta ennen tulipaikkaa tajuan, että ehkä moinen tautipesä olisi pitänyt lähettää Eviralle tai johonkin muuhun paikkaan, jossa taudinaiheuttaja olisi selvinnyt. Tiedä vaikka tämmöisiä matopesiä tulisi lisää ja ne romahduttaisivat lintukannan jo seuraavaksi syksyksi. Noh, ei tällaiset kannat voi hetkessä romahtaa, ajettelen ja nakkaan repun kelonpätkän viereen. Miten väärässä sitä voi ihminen ollakaan.\nTulisteleva vaimo näyttää tyytyväiseltä ja nätiltä. Veeti on häipynyt jonnekin ja kun vislailen sitä, lentää komea metso ylitsemme. Ennen vanhaan tuohonkin olisi ruuti palanut. Nyt on pahin tappokiima jo laantunut. Veeti saapuu loukkaantuneen näköisenä samasta suunnasta mistä metso siivitti. On mennyt vasta pari tuntia lähdöstämme kun nostan jo reppua pykälään tulipaikalta. Kylläpä se kevenikin. Oma vatsa tosin tuntuu melko raskaalta. Sella jatkaa hakuvuorollaan ja häviää jo muutaman sadan metrin jälkeen etumaastoon. Tyttöä ei näy ei kuulu. Vinkkaan vaimolle ja Veetille, että jäävät hieman taemmaksi ja tartun pilliin. Olen varma, että koira on linnulla ja päätän tällä kertaa ottaa sen irti pillillä. Piippaan kahdesti pilliin ja ripsahdukset etumaastosta ilmaisevat koiran olevan tulossa. Siellä se punainen kangas jo vilkkaa ja kiire tuntuu olevan isiä avuksi hakemaan. Liivitkin ovat revenneet auki vauhdissa. Punaisten liivien liike pysähtyy kuitenkin kuin seinään. Vain parikymmentä metriä edessäni koira seisoo hievahtamatta patsaana. Häntä on komealla kaarella ylöspäin.\nVinkkaan vaimolle ja osoittelen koiraa. Kameran sulkimen räpse kertoo, että tilanne alkaa tallentua muistikortille. Haulikon lukot sulkeutuvat ja kuiskauksena kiirii avanssilupa koiran korviin. Sella ehtii liikahtaa pari metriä kun kuusen alta ponnistaa lintu mustien siipien nostamana ilmaan. Koira pysähtyy, haulikko jysähtää, lintu häviää näkyvistä ja metsä hiljenee. Odotan. Hiljainen siipien läpse ja varvikon kahina tuo helpotuksen. Käsken Sellan noutoon ja taitan haulikon niskat.\n– Onpa se iso!\n– No eihän se metto mikään pikkulintu ole, totean korostetun tyynesti intoani peitellen. Yritän muka viestittää, että tämmöstähän tämä on harva se päivä.\nSella tuo suuren linnun häntä vispaten eteeni ja istahtaa varovasti. Kiitossanoja säästelemättä nappaan ensin linnun ja sitten koiran syliini. Suljin räpsähtelee sivummalla. Sella katsoo kysyvä ilme naamallaan minua suoraan silmiin:\n– Menikö hyvin, menihän, eikö mennytkin.\nVeetikin pääsee taas osallisille herkuista. Sella on yleensä tarkka saaliistaan, mutta Veetin se päästää aina tutkimaan lintuja. Oudommille koirille, jopa siskopuolelleen Siirille se nostelee ylähuulta jos toinen tuppaa liiaksi kiinnostumaan sen saamasta riistasta. Veeti hakee jo jängän reunaa kun korjailen kamppeitani kulkukuntoon. Etumaastossa se pysähtyy hetkeksi, purkaa sitten seisonnan ja nuohoaa tovin maajälkiä kunnes matka taas jatkuu. Siinä se Sellan edellinen tilanne oli. Tuosta se irtosi tiedotukseen, mutta linnut varmaankin häipyivät pauketta. Metso kelkkasee heilua kävelyn tahtiin reppuun ripustetuissa linturihmoissa. Päästän myös Sellan hakemaan ja molemmat koirat häipyvät metsään jängän taakse. Menee pitkä tovi. Veeti palaa, mutta Sella tulee vasta hetken päästä ja sillä on asiaa. Samassa koira häipyy samaan suuntaan mistä tulikin.\n– Helekkari kun sillä on aina niin kiire takasin linnuille, kiroan jängän laidassa koiran hävitettyämme.\nOdottelemme ja haravoimme katseellamme lähimaastosta edes pientä punaista läikkää. Päätän taas tarttua pilliin. Samassa näen kuinka koira irtoaa avojängän reunasta seisonnalta vain noin viidenkymmenen metrin päästä meistä. Perhana kun sitä ei muka tuosta huomaa! Sella tulee luokse, hyppää vasten, vikisee ja ätisee. Hetkessä se on takaisin paikassa, josta äsken irtosi. Pääsen vain kymmenkunta metriä kun valkoinen matto nousee ilmaan koiran edestä. Sella seuraa katseellaan loittonevaa valkoista vanaa. Riekkotokan kukkojen kiroilu raikaa Välivaaran rinteissä.\nSella palaa häntä heiluen seisonnaltaan ja kääntyy vielä katsomaan lintujen perään.\n– Noh, alahan mennä hakemaan siitä! Ne meni jo!\nJänkä muuttuu kankaaksi ja tasainen maasto rinteeksi. Puusto harvenee. Puolessa välissä rinnettä välähtää auringon heijastus auton ikkunasta. Reppu painaa selkää. Se painaa ehkä enemmän kuin lähtiessä. Pitäisiköhän näitä pikku kietaleita – vaimonhyvittelyreissuja – tehdä useamminkin? Jotenkin kultapiiskunkin naama näyttää tällä kertaa harvinaisen tyytyväiseltä. En taida tarvita kirjallisia sopimuksia.\nLämpö hiipii läpi tuvan. Se tarraa ensin pöydän kulmaan, nykäisee itsensä laverin ylle ja yön tunteina tutkii jo viimeistäkin nurkkaa. Kamina napsahtelee, se on herännyt pitkästä unesta työhönsä ja venyttelee valurautaisia luitaan.\nKaksi koiraa makaa kippurassa vieretysten. Vielä tunti kaksi sitten toi tuuli niiden kirsuihin tuoksun, tuoksun metsästä, syksystä, riekoista. Vanhempi – se jonka kuonoon on varttunut jo valkoista väriä, kuin riekon höyhentä – oikaisee jalkojaan. Ei palella enää.\nOnni? Voiko se olla näin yksinkertaista? Tupa, kamina, kaksi koiraa ja tummuva syysyö. Revin koivupahkaa syy kerrallaan. Uusi jahtikaveri luo nahkaansa. Se imee ehkä jo tänä syksynä syihinsä nuotiokahvin aromin.\nTämä tupa on vanha uiton sauna, kämpäksi muutettu. Kun oikein kuvittelen, kuuleen kiukaan sihinän, ähkäisyt, naurun. Näen kyyristelevät hahmot, haistan hien, tervan, savun. Ja kun oikein kuvittelen, tunnen lämmön, kosteuden.\nEhkä lauteilla joku on hiljaa, miettii. Ehkä jollain on huoli. Miten lapset ja vaimo kotona voivat? Onko navetassa heinää, riittääkö mökissä lämpö? Kun savotta on tällä selkosella ohi, pääsee taas omalle mökille ja saa nähdä rakkainpansa.\nVanhempi koirista herää. Se painaa päänsä reidelleni ja vingahtaa vaimeasti. Mitä asiaa ystävä, metsätoveri? Koira kääntyy, menee ovelle ja venyttelee. Kaminan loimotuksessa sen lihaksista piirtyy jängät, vaaranrinteet ja rakkakivikot.\nPäästän koiran ulos. Taivaankannella on nappeja, pieniä keltaisia. On tyyni ja pakkastaa, on yö autiotuvalla.\nAutiotuvalle mennään pimeää pitämään. Ennen paremman polun päätä on vetinen jänkä, joka varmasti karsii monen yrittäjän uskon. Ei se tupa täällä voi olla, tällaisen porkkaamisen takana. Jängän jälkeen polku nousee puljun päälle ja putoaa sitten samaisen harjanteen toiselle puolelle kulkemaan kohti tupaa.\nJängän reunassa Veeti seisoo. Käsken Sellan paikalleen, nakkaan männyntarrista tekemäni konkkauskepin syrjään ja lähden irvistellen kohti koiraa. Jalka pettää alta joka askeleella, mutta seisovan koiran siluetti hämärtyvässä metsässä vetää puoleensa. Juha kaartaa vasemmalta puolelta. Annan koiralle luvan ja tulinen nosto kaartaa kymmenisen metriä jängän reunaan. Uusi seisonta. Huomaamatta olen juossut askeleen pari, varmaan ensimmäistä kertaa viikkoon. Havahdun tuskaan. Jumaliste että sattuu. Uusi lupa ja koppelo nousee siivilleen koiran rynnätessä kuusituppaiden väliin. Juha ampuu.\n– En tiiä ko ei niä.\nSäikähdän ensin, mutta samanlaisena savolaisena arvaan äänen sävystä, että raamattua ei taaskaan pidä lukea kuin piru. Jotain se rivien välistä taas venkoilee.\n– Suuliekki leimahti, ni hävis lintu näkyvistä.\nEi löydy lintua. Pummi tuli, mutta Veeti varmistaa vielä tarkasti lähimaaston. Kiroilee vissiin itsekseen kustessaan tervassoiroon. Könyän takaisin repulle, jossa Sella tärisee puikulakuono vinossa. Innoissaan on tyttö, ja ilme kysyy.\n– Mitä tuli, tuliko mitään, näytä mitä tuli, mitä tapahtui, missä lintu, mitä ja häh?\nOn se tyttö yhtä tulta ja tappuraa. Hölmö. Tehty elukaksi, jolla on vain yksi mielenkiinto elämässään; lintu ja miten se saadaan.\nJänkä ei ole mukava ylittää muutenkaan, mutta nyt se käy entistä pahemmin voimille. Pehmeä pinta lievittää tärähdystä, mutta ponnistaessa polvi ei pidä. Pääsemme kuitenkin yli. Juha ja Siiri tulevat perässä ja kuulen kun mies juttelee innokkaalle nuorelle koiralleen.\n– Kuule Siiri se on semmonen juttu, että täällä mettässä mennään heikkojen ja invalidien ehdoilla…\nNaureskelen itsekseni partaani. Juuttaan ruoja, toisen tuskalla leikkiä laskee. Meinaan heittää jotain takaisin, mutta jätän sitten sanomatta. Harjanteella kasvaa taannoin hakattu männikkö. Alkaa jo näyttää metsältä vartuttuaan muutaman vuosikymmenen. Latvojen päällä näkyy taivaan laidalla painuvan auringon palo. Hetken se hehkuu kuin tulen loimu, mutta taantuu sitten tummemmaksi. Taivaanranta vuotaa verta ja minun polveni vettä.\nVeeti seisoo nyt jängän takana. Otan Sellan ja Siirin narut ja istahdan kannolle.\n– Mee sinä, ei mulla kinttu kestä.\nJuha tietää Veetin metkut. Menee kuin omalle koiralleen, ja kai se Veetipoika alkaa jo pikkuhiljaa olla yhteinen jahtikaveri meille molemmille. Luottaa Juhaankin, vaikka onkin jukuripää. Koira siis.\nOlimme edellisellä viikolla Koitelaisen kairassa rättilaavun kanssa reissuamassa. Vetinen kesä oli tehnyt Koitelaiselle tyypillisistä aapasoista pehmeitä ja vaikeakulkuisia. Melkein joka askeleella sai varoa sukeltamasta hetteeseen. Silloin minulla oli romuskan poikanen. Ryvitti ja käytti vähän kuumettakin, veti voimattomaksi. Mutta talvisydämen ja kesän ajan lämmennyt pyyntiveri piti horkan poissa. Yhtenä yönä sateen kastelemat kamppeet kohmasivat umpijäähän. Piti kunnon pakkasen ja aamulla sai ottaa rivakoita askelia hiipuneiden roitotulien virittämiseksi uudelleen.\nMentiin pitkiä päiviä, hypittiin mättäältä toiselle. Lintuja nähtiin, jokunen saatiinkin, mutta ei niin kuin oli toivottu. Koitelaisen tunturin kupeessa asennolla istuskeltiin illat pitkät ja kuunneltiin kun tavit viheltävin siivin saapuivat rimmille puljaamaan. Isommilla siivillä oli toivottu siihen lintuja laskevan, mutta ei näkynyt mettiläisistä merkkiäkään. Lienevät vielä olleet suurin osa Lokan takana pesimäjängillä. Tavi saatiin pataan ja oltiin mielissään.\nErään päivän ilta oli kääntynyt jo hämärään kun hypimme pounuja pitkin takaisin asennolle. Viimeisellä kilometrillä tuntui polvessa ikävää vihlomista. Välillä jalka petti kokonaan alta kuin löystynyt sarana. Nitkahteli ja muljahteli kummasti, mutta ei vihlonut liikaa. Olimme jo päivän aikaan päättäneet, että aamulla kasataan romut rinkkaan ja painellaan takaisin Luiron varteen.\nRinkat selässä oli ikävä metsästää. Tilanteetkin olivat mitä olivat. Ei pudotuksen paikkaa. Ennen autoa oli vielä puoli kilometriä jänkää. Silloin alkoi tuntua ettei täältä taidakaan päästä pois. Puolittain kontaten könysin viimeiselle kankaalle ja sitä pitkin autolle. Nyt koski, koski niin, ettei jalka kestänyt ollenkaan alla ja silmissä veti mustaksi. Ajelimme Luiron varteen laavulle ja teimme julmat tulet. Vieläkin pukkasi vilua ja nokka vuosi. Tottahan sen taudin piti tähän sattua, kanalinnun aloitukseen. Jalka vihoitteli taas kun hain vettä strohitotiin. Könysin takaisin penkalle ja päätin pistää jalan lepoon siltä illalta.\nSitä tehden meni koko loppureissu. Minä könkkäsin kepin kanssa irvistellen ja Juha yritti sietää hidasta etenemistä. Onneksi löysimme nyt jo lintuja. Nuori puikulapäinen seisojani – Sella – sai hienoja tilanteita. Ukko vaan ampui ohi helpoistakin paikoista. Aamulla jalka kesti vajaan kilometrin, sitten piti istua toviksi. Tämän jälkeen mentiinkin vain muutaman sadan metrin pätkiä. Onneksi oli hyvähakuisia koiria.\nNyt siitä on jo viikon päivät. Istun jängän takana kannolla ja kiroan mielessäni. Olin pitänyt taukoa metsästyksestä, jotta polvi paranisi. Mutta ei auttanut. Onni oli, että olin päivällä saanut Veetille hienon tilanteen ja pudottanut tuohon puolen kilometrin päähän metson. Nyt oli Juha hakemassa Veetille lisää onnistumisia ja minä en päässyt enää oman koirani seisonnallekaan jalkani kanssa. Kuuntelen sen mitä hörökorvistani irti saan.\nLaukaus repii männikköä ja heti tämän jälkeen Juhan ääni kantaa korviini.\n– Maahan, maa…. tuo tänne. Tänne se, no…\nHymyilyttää. Tiedän tarkkaan mitä on tapahtunut. Veeti on tehnyt kuten monesti ennenkin ja sulkenut korvansa tietyllä hetkellä. Se tarkoittaa vain yhtä asiaa, pojilla on homma onnistunut ja lintu saatu, vaikka Veeti onkin mennyt paukkunoutoon. Saamamiehet tulevat vieretysten hämärästä.\n– Nonii, komia koppelo, tokaisen.\n– Joo, tuosta ei voinut ennää ampua ohi. Olisko kymmenen metriä ollut matkaa kun tumppasin. Veeti vetäs avanssin aivan linnulle.\nKävelemme peräkanaa kämppää kohti. Jalkaan sattuu ja välillä on pakko pysähtyä. Silti olo tuntuu oudon onnelliselta. Tähän kai se on mennyt. Nykyään osaa jo olla iloinen toisten onnistumisista. Koppelon ripustamme tuvan eteiseen roikkumaan rietoilta piiloon. Koirat etsivät jo paikkaansa sisältä ja vartovat ruokaa. Kamina napsahtelee lupaavasti. Kohta lämpö jo tapailee syyskolkkoja hirsiä.\nYön luomet tummine kulmakarvoineen ovat lopullisesti painuneet metsän päälle. Syksyn mittaan tuntuvat käyvän yhä raskaammaksi ja avautuvat kohta enää hetkeksi kurkistelemaan kuuraista maailmaa. Makailen laverilla ja mietin menneitä päiviä. Avonaisesta kaminan luukusta loimu lyö valoja tummiin hirsiin. Turpeen tuoksuinen mallasviski laineilee kuksan pohjalla. Jalkaan ei koske kun sille ei laita painoa. Miksi tämän jalkavaivan piti sattua juuri nyt, parhaaseen linnustusaikaan? Mietin millainen olisi elämän tola jos ei pääsisi liikkumaan lainkaan. Mitä sitä tekisi, mille eläisi? Arjessa sitä tuskailee milloin mitäkin. Milloin tekemättömiä töitä, milloin sitä mitä tekisi. Milloin missäkin näkee aihetta tuskailuun ja harmitteluun.\nKaikkea sitä huokailee, muttei näe sitä mikä on erinomaisen hyvin. Onneksi tämmöisissä tilanteissa, tässä laverilla tuvan hiljaisuudessa tavoittaa aina jotain perimmäistä ja näkee itsensä ja elämänsä kauempaa. Pieniä on murheet tässä ja nyt. Nyt jalka ei kanna, mutta viikon päästä, kuukauden tai ainakin vuoden päästä se on jo kunnossa. Ja vaikkei olisikaan, niin näkyyhän tuota kämpille pääsevän raajarikkonakin. On hyvä että näin käy toisinaan. Jotenkin tämmöisissä pienissä vastoinkäymisissä herää siihen mitä kaikkea hienoa on elämälleen saanut. Onneaan ei ymmärrä ennen kuin sen uhkaa menettää. Vasta silloin näkee mikä oikeasti on arvokasta.\n10.5.2020 Ajatuksia kanakoiristaPetteri Nissinen\nSellan kanssa osallistuimme Riistakoiraan Muotkalla syyskuun lopulla 2012 Alkuasetelma oli lannistava. Koira oli sairastellut koko kesän, ja alkusyksystä sen kunto oli sanalla sanoen hyvin huono.\nKävin Ivalossa kasvattajan luona ennen Riistakoiraa kalibroimassa koiran kuonoa tunturioloihin, eikä meno kovin kummoiselta näyttänyt. Mukana ollut Viinikan Kimmo kirosi narttunsa ”Tertun” kohdalla samaa. Melkosta jolkottelua molemmilla koirilla.\nTästä huolimatta päätimme Kimmon kanssa lähteä kisaan, olihan se kaikkinensa hieno tapahtuma. Mukana paljon kovia koiria ja tuttuja ohjaajia.\nJo ensimmäinen karsintapäivä kertoi yhden iloisen asian. Sellan haku oli auennut ja ilo työskentelyyn löytynyt. Se haki kuin vimmattu ja haku palkittiin viimeisen erän viimeisillä minuuteilla koiran häipyessä etumaastoon. Kohta se tulikin tiedottamaan ja vei meidät noin 300 metrin päähän linnuille, jotka se oli piikannut varmasti niille sijoilleen. Räväkkä nosto ja pudotusyritys, josta ei kyllä pusikon läpi lintua tonttiin tullut. Jatkopaikka kuitenkin tuli kun jälkikin sujui moitteetta.\nSeuraavana päivänä käytiin kuilun partaalla. Vesityöt menivät suht rutiinilla läpi. Maastossa koira sai jo ensimmäisen erän ensimetreillä linnut eteensä ja seisoi ne. Innoissaan se kuitenkin tarkkoi poikueen ylös ja minä kirosin. Tuomari antoi meidän vielä jatkaa ja Sella kiitti saamastaan hakuajasta napauttamalla heti kohta perään toisen seisonnan. Linnut kirpsivat ilmaan ennen avanssilupaa, mutta riistatyö tehtiin. Haku jatkui raivoisana iltaan asti, mutta lintuja ei löytynyt. Kylmänlinnun nouto oli pala kakkua.\nIllalla kritiikissä kuultiin iloisia uutisia. Sella lunasti finaalipaikan viiden kovimman koiran joukossa. Nyt taisteltiin Riistakoiran voitosta, eli Suomen mestaruudesta.\nFinaalipäivä alkoi osaltamme huonon tuurin merkeissä. Koira seisoi poroja – niin luulin kun tuulen alla aivan koiran edessä liikkui tokka puitten välissä. Houkuttelin koiraa pois, jolloin porojen ja koiran välistä pinkaisi pupujussi liikkeelle. Voi jumalauta että otti aivoon. Siitä olisi tehty helppo riistatyö kun koirakin oli paikallaan kuin tatti.\nViimeisen erän viimeinen minuutti kampesi meidät lopullisesti pois korkeimmalta pallilta.Sella törmäsi tyvenessä kahteen otteeseen riekkopoikueen jäseniin samassa rinteessä. Ensin kahteen ja sitten vielä yhteen lintuun. Se oli sillä selvä, ettei loimi tule meille, eikä M12 -titteli.\nSella ylsi lopulta Riistakoiran pronssille. Illan kritiikissä mieli oli kaksijakoinen. Toisaalta en odottanut kilpailulta mitään, en varsinkaan finaalipaikkaa saati nousua mitaleille. Toisaalta tiesin, että meillä oli mitä mahtavimmat mahdollisuudet napata tuo himoittu ja vain harvoille koirille suotu titteli – RIISTAKOIRA. Sen saavuttaminen on niin kova teko, että se tuntui vielä ennen tätä kisaa jopa utopistiselta.\nJa mitenkö kävi treenikaverille, eli Tertulle ja Kimmolle? No, he nappasivat sen loimen ja siitä olin hyvin iloinen. Onnea vilpittömästi heille!


Symbian S60 – MobiiliBlogi\nSymbian S60 3rd Edition -alustan puhelimissa leviää uusi tekstiviestin avustuksella puhelimeen asentuva haittaohjelma. Asiasta varoittaa Viestintäviraston tietoturvayksikkö Cert-fi, jonka mukaan haittaohjelma kehottaa lataamaan ja asentamaan ”Play Boy”-yhtiön ”Sexy View”-sovelluksen. Ohjelmalla on Symbian-sertifikaatti, joten puhelin ei erikseen varoita sovelluksen asentamisesta. Haittaohjelmalle on annettu nimeksi Trojan:SymbOS/Yxe.A.\nCert-fi-sivuston mukaan tekstiviestissä on linkki, jota seuraamalla käyttäjälle tarjotaan asennettavaksi haittaohjelma. Asennuksen jälkeen ohjelma kerää tietoja puhelimesta ja pyrkii lähettämään ne internet-yhteyden kautta keräilypalvelimelle. Haittaohjelma voi aiheuttaa myös kustannuksia, koska se pitää internet-yhteyden auki jatkuvasti ja lähettää asennuslinkillä varustetun tekstiviestin osoitekirjasta löytyviin puhelinnumeroihin.\nHaittaohjelman poistaminen onnistuu sovellusten hallinnasta kuten muidenkin S60-sovellusten.\nUusi haittaohjelma altistaa suuren osan Nokian S60-puhelimista uhan alle, mutta esimerkiksi uusi 5800 XpressMusic -malli ei ole vaaran alla, koska siitä löytyy Symbian S60 5th Edition -alusta. Trojan:SymbOS/Yxe.A -haittaohjelma asentuu ainoastaan S60 3rd Edition -puhelimiin.\nNokiahaittaohjelma, Nokia, Symbian S60


kesäkuu | 2012 | Vita Historica\n04.06.2012 klo 7:28 am\t(Elämää hollituvassa, Oma työ, Talous ja yhteiskunta)\nTags: Euroopan paras työelämä 2012, sie mokoma vähä-älyne aijot panna miut tääl laittelemaa kiviäi siun polkujeis pielii, työelämän huononemisen nopea historia, työntekijät 55+\nThe Finnish Government has a new goal: working life / labour market in Finland shall be the best in Europe in 2020. The blogger strongly supports this but cannot resist making some spicy remarks on the present situation. For example, some democracy and appreciation would not hurt.\nViime viikon lopulla juhlittiin koulujen päättymistä. Tuttu opettaja tuli töistä ruusu mukanaan. Ilahduin, koska ajattelin, että hän on saanut edes pienen kiitoksen vaivannäöstään. Aikaisempina vuosina suosittu monimuoto-opettaja oli saanut oppilailta ja oppilasryhmiltä monenlaisia hauskoja kiitoskortteja, mutta viime aikoina hän oli ponnistellut säästösyistä liian suurten ja levottomien ryhmien kanssa, ja kaikkien suurin toive tuntui olevan, että vuosi olisi jo pian ohi. Mukavaa, että joku oli kuitenkin nähnyt opettajan ruusun arvoiseksi, ajattelin.\nIlmeni kuitenkin, että ruusu olikin ylijäämätarjontaa, joka oli paremman puutteessa jaettu opettajille, koska valmistuville oppilaille oli vahingossa tilattu ruusut kahdelta eri toimittajalta. Ne olivat samalla ainoa seikka, joka muistutti opettajille heidän kurssilaistensa valmistujaisjuhlasta, sillä he eivät itse päässeet juhliin mukaan. Työnantaja oli päättänyt, että heidän tuli päättäjäispäivänä olla muissa tehtävissä kuin juhlimassa oppilaitaan.\nPäättäjäisepisodi tuntui kiteyttävän yhtä ja toista työelämästä, josta hallituksen tavoitteen mukaan pitäisi vuoteen 2020 mennessä saada Euroopan paras. (http://yle.fi/uutiset/tavoite_suomeen_euroopan_paras_tyoelama_vuonna_2020/6146082) Tämä on tietysti hieno tavoite ja kannattaa yrittää, tosin kun katselen työelämän nykytilaa, tekee mieli kysyä, onko tarkoituksena lähinnä elää siinä toivossa, että joku katastrofi kurittaa muuta Eurooppaa niin, että vertailuasetelma muuttuu sitä kautta meidän kannaltamme ratkaisevasti paremmaksi.\nAina välillä valitetaan sitä, että ihmiset laiskuuttaan tai mukavuudenhaluaan siirtyvät pois työelämästä. Ajatus tuntuu olevan, että työntekijät itse valitsevat varhaisen eläkkeellelähtönsä. Silloin ajattelen tuntemiani tielaitoksen tarkastajaa, lähihoitajaa, tehtaan toimistovirkailijaa, talousjohtajaa, kaupungin matkailusihteeriä, paperitehtaan koneidenkäyttäjää, informaatikkoa, toimistosihteeriä, useita opettajia, yliopistoväkeä, konepajan työntekijää, vain muutamia listatakseni.\nKaikki he ovat varsinkin 55. syntymäpäivänsä jälkeen saaneet tuntea olevansa työnantajalleen pelkkä menoerä ja riippakivi, josta on toisaalta puristettu kaikki mehut pois ja kiitokseksi lähinnä valitettu heidän työpaikalle aiheuttamiaan kuluja ja rasituksia. Useimmat näistä henkilöistä on jo siivottu joko työttömyysputkeen tai muiden sopimusten kautta varhennetulle eläkkeelle. Miten heidän voi olettaa pystyvän pidentämään työuriaan, jos työssäolo on muuttunut jokapäiväisiksi nöyryytyksiksi ja kyykyttämisiksi, ja jos työnantaja selkeästi toivoo heidän poistuvan niin pian kuin mahdollista?\nUseimmat olisivat hyvin pystyneet työhön, jos siitä olisi kiitetty, jos olisi kannustettu, keskusteltu tehtävien uudelleenjärjestämisestä, ylimalkaan jollain tavalla osoitettu, että työntekijällä on joku arvo työnantajan silmissä. Sen sijaan taloushallinnon ammattilainen sai todeta, ettei hänen asiantuntemuksellaan ollut väliä talouspäätöksissä, korkeasti koulutettu opettaja sai kuulla vain valituksia siitä, että hänen tohtorintutkintonsa tulee koululle kalliiksi (vaikka aidanseipäätkin nauravat ja jopa yliopiston palkkausperiaatteet kunnostautuvat oppilaitoksen tohtorille maksaman 40e tuntipalkan edessä). Ja vähän joka toiselle lykättiin kaikenlaista toisarvoista toimisto- ja raportointityötä, joka söi aikaa itse varsinaiselta työn tekemiseltä. Tai muuten vain organisaatiouudistus vei kaiken tolkun työpaikan ajankäytöstä.\nNämä tuntemani ihmiset ovat aikuisten oikeasti yhteistyökykyistä ja joviaalia porukkaa, mutta ketä tahansa voi alkaa nyppiä, jos työehtosopimusta tulkitaan virheellisesti, työtilat jaetaan uudelleen työntekijöitä kuulematta, ammattitekijän mielipide ohitetaan kädenhuitaisulla ja työmäärää kasvatetaan kysymättä koskaan, miten työntekijä itse voi. Jotkut ovat koettaneet vaikuttaa työoloihinsa luottamushenkilöiden, ammattiliiton tai paikallisten neuvottelujen kautta, jolloin työnantajan rakentava reaktio on ollut joko valittaa salaliitosta tai nerokkaimmillaan kieltää asian käsittely julkisuudessa. Kaikkihan tietysti on hyvin niin kauan kuin paikallisaviisin sivuilla hymistellään hyväntahtoisesti ja eroavien työntekijöiden avoimet kirjeet kiertelevät vain pienen piirin postilaatikoissa.\nTässä olen nostanut erityisesti 50+ työntekijöiden kokemuksia, koska niitä on viime vuosina tullut vastaan suututtavan samankaltaisina. Omat 30+ tuttavapiirini voisivat kertoa omista ikuisen pätkätyön, loputtoman organisaatiouudistuskierteen ja yksipuolisten joustojen kokemuksistaan. Muistan erään aiemman organisaationi korkean tason johtajan vuodenaloituspuheen, jossa puhuttiin vain tulevista haasteista, vaatimuksista ja suorituksista – ei puolta sanaa siitä, että epävarmoihin työoloihinsa sitoutuneen henkilökunnan panos on merkittävä ja arvostettava ja että heidän jaksamisensa on yksi menestyksen avain.\nMitä tulee 20+ ikäpolveen, heillä luultavasti olisi vielä oma tarinansa, jonka sisältönä lienee usein ”työelämä – miten siihen edes pääsee mukaan?”\nTietynlaisen myönteisenkin seikan voisi kuitenkin nostaa esiin: tästä tilanteesta pääsisi aika nopeasti kohti parempaa. Usein, kun olen kuunnellut työpaikkakokemuksia, olen ajatellut, että niin paljon voitettaisiin sillä, että kysyttäisiin työntekijöiltä, mitä heille kuuluu ja miten he viihtyisivät ja jaksaisivat paremmin työpaikallaan. Sen jälkeen voisi vaikka tarttua muutamaan heidän esittämäänsä ideaan ja toiveeseen. Esimerkiksi siihen, että opettajista voisi olla mukavaa olla läsnä oppilaidensa valmistujaisjuhlassa, tai että alansa asiantuntija (tehtaassa tai yliopistossa) keskittyisi mieluiten työhönsä eikä sen näennäisraportointiin.\nTällaiset askelet voisivat jopa viedä kohti tuota ”paras työelämä 2020” -tavoitetta, eivätkä ne välttämättä edes tulisi kalliiksi. Ja onneksi tällaisestakin löytyy viitteitä sieltä täältä. Lisäksi kääntöpuolena on todettava, että eläkkeelle päästyään 55+ ihmiset ovat edelleen hyvin arvokas tuki yhteiskunnalle: he ostavat, matkustavat, osallistuvat, ovat mukana järjestöissä, vapaaehtoistoiminnassa ja lastenlastensa arjessa. Jos he eivät kelpaa työelämään, niin muualle kyllä oikein mieluusti. Työelämä siinä vain häviää. Vähän harmillista silti, jos työtään ilolla tehneiden ja siitä ennen kiitostakin saaneiden ihmisten viimeiset työpäivät tuntuvat työnantajan suunnalta huokuvan vain malttamatonta odotusta siitä, että mokomat kuluerät ja kyseenalaistajat jo poistuisivat.\nLoppujen lopuksi kirjoittaja nostaa hattua kaikille täyspäisille ja kannustaville työnantajille, niin henkilöille kuin organisaatioillekin, joista myös kuulee kerrottavan ja joilla on oikeasti ymmärrystä aiheesta ”ihmiset ovat tärkein voimavaramme”, ja toivottaa näille menestystä ja pitkää ikää, samoin kuin kannustusta työntekijöille ja työntekijöiksi haluaville ikään, alaan ja asemaan katsomatta.


Asiantuntija olisi kaivannut hallituksen ilmastopakettiin näkemystä teollisuuden kehittämisestä – "Ehkä se puoli jäi öisissä väännöissä vähemmälle" - MTVuutiset.fi\nOnko keskusta valmis koviin ilmastotoimiin, jos nykypäätökset eivät riitä? Annika Saarikko vieraana Seitsemän uutisissa.\nMarkku Ollikaisen mukaan sekä ilmastotavoitteiden että kansantalouden menestymisen kannalta olennaista olisi rakentaa selvää näkymää yrityksille ja teollisuuden kehittämiseen.\nPerälautakirjaus avasi umpisolmun\nHallituksen budjettiriihi ajautui tällä viikolla pahasti umpisolmuun, kun hallituksessa ei päästy yhteisymmärrykseen päästötavoitteista.\nPääministeri Sanna Marin (sd.) poistui eilen riihestä kokonaan ja jätti keskustan ja vihreät neuvottelemaan keskenään. Ratkaisua ei vihreiden ja keskusten kesken syntynyt.\nUmpisolmu kuitenkin aukesi tänään. Hallitus sopi budjettiriihessään ilmastotoimista, jotka vähentävät päästöjä noin 14–15 megatonnia vuoteen 2035 mennessä.\nNämä hallituksen päätökset tuntuvat monien suomalaisten arjessa.\nUmpisolmun avasi lopulta, että päästövähennysten takeena on perälautakirjaus, jonka mukaan lisätoimiin ryhdytään keväällä, jos toimet eivät ole kasassa.\nKeväällä hallitus arvioi nojautuen ministeriöiden, tutkimuslaitosten ja Ilmastopaneelin arvioihin, ovatko päästövähennystavoitteet saavutettavissa.\nLue myös: Onko keskusta valmis koviin ilmastotoimiin, jos nykypäätökset eivät riitä? Saarikko MTV:lle: Emme ole sitoutuneet toimiin, jotka kurittavat\nSähköautojen autoverolta ei voi odottaa kovin suuria\nOllikainen pitää hallituksen esittelemistä keinoista vaikuttavimpana öljylämmityksen päästöjen vähentämisen tukemista, jossa hallitus on hänen mukaansa muutenkin toiminut kaikkein linjakkaimmin.\nSystemaattinen, pitkälle ulottuva tukijärjestelmä tekee kannattavaksi siirtää investoinnit muihin lämmitystapoihin, ja pakettiin liittyy pienituloisille tarpeellinen lainajärjestely.\nHallituksen budjettiriihessä linjattiin, että öljystä luopumisen avustuksiin pientaloille, kunnille, seurakunnille sekä yhdistyksille ehdotetaan yhteensä 35 miljoonan euron määrärahaa.\nOllikainen arvioi, että myös täyssähköautojen oston kynnystä madaltava autoveron muutos jouduttaa jossain määrin niiden hankintaa, mutta vaikutuksesta ei voi odottaa kovin suurta.\nHallitus päätti, että täyssähköautot vapautetaan autoverosta ja sitä vastaavasti täyssähköautojen ajoneuvoveron perusveroa korotetaan.\nLue myös: Sähköautojen suosio kiihtyy - mutta tuleeko latauspisteitä samassa tahdissa? "Muna-kana-ilmiön rikkominen lähtee siitä"\nLiikenteen puolella epäilyksiä herättää Ollikaisen mielestä hallituksen suuri luotto biokaasun käytön yleistymiseen raskaassa liikenteessä. Hallituksen fossiilittoman liikenteen tiekartan 2,5 terawattitunnin tavoite edellyttäisi, että biokaasun käyttö lisääntyisi vuosittain 37 prosenttia.\nTämä taas edellyttäisi, että raskaan liikenteen autojen ensirekisteröinnit olisivat 15 prosentin luokkaa, kun ne nyt ovat 2 prosentin nurkilla. Kuljetusliikkeet eivät ole ilmaisseet suurta intoa investoida biokaasuautoihin.\nValtion budjetti Ilmastonmuutos Ympäristö Talous Marinin hallitus Politiikka Suomen Keskusta Vihreät Liikenne Kotimaa


Saint Peppone - järkkyneen mielen luostari: Syökääpä trefadis cryoris-heimoon kuuluvaa kaktusta niin takaan, että tunnelma on mielenkiintoinen ja saatte bonuksena tuplasilmät\nSyökääpä trefadis cryoris-heimoon kuuluvaa kaktusta niin takaan, että tunnelma on mielenkiintoinen ja saatte bonuksena tuplasilmät\nMun sänkyni päädyssä istuu karhuherra Paddington yhdessä Muumipapaksi naamioituneen Fidel Castron kanssa ja ne keskustelee siitä, kannattaako ajaa parta joka päivä vai voiko tosiaan olla niin, että erään suuren kauppaketjun markkinoimaa maustamatonta turkkilaista jogurttia on käytetty Syyriassa. Toivottavasti ei, sillä sängyn alla asuvat villakoirat ovat just lähdössä Poriin johonkin isoon Toko-tapahtumaan ja niillä on Esko Aho kouluttajana joka huutaa maailmantalouden eheyttämisen lähtevän Koposen Aarnen villasukista mikäli ne saadaan irti sen jalasta. Olen koko yön tuijottanut tyhjiä raameja koska mulla ei ole äyskäriä millä kauhoisin nuo nestemäiset kiteet takaisin lainehtivaksi näytöksi mutta en valita, sillä kun aikansa raameja tuijottaa niin voi nähdä vilauksen Sopasen Teijan vasemmasta kantapäästä. Pyöreät rakkolaastarit ovat aivan käsittämättömän hyviä piilareiden korvikkeita koska ne ei ikinään lähde pois eikä kutise, kiitos Puolangalta kotoisin olevan Barack O:n ja hänen keksimänsä liiman. Onneksi pidän pääni kaljuna niin ei ole hiukset märät eikä mun näin ollen tarvitse föönätä pikkuaivoja joita mulla ei myöskään ole. Mikään ei maistu, ei edes Perfax vaikka olen koko yön nuoleskellut tapettien saumoja ja nää ajatuksetkin tulee ihme pötköinä, kai sen takia että join vahingossa Kodin putkimiestä kun luulin eukon tehneen mulle sitä maailman kolmanneksi vaarallisimmaksi myrkyksi luokiteltua ainetta eli kamomillateetä. Tiesittekö muuten että jos syyskuun neljäntenä yönä – kahdeksas yö on toinen – puristaa pakaroitaan yhteen ihan täpöjä noin kuuden tunnin ajan, voi nähdä tulevan puolisonsa verotiedot ennakkoon ja lisäksi siitä saa hyvän mielen kun ei veri enää kierrä päässä.Parkettirauta selän alla taasen aiheuttaa on the edge-tunteen ja silloin tekee mieli opastaa vasemmalta lähestyvät, noin gerbiilin kokoiset karvahatut Joroisissa pian avattavaan herrain vaatehtimoon joka tulee myymään pääasiassa Nelson Mandelan linnassa tekemien biisien sanoituksia. Ne on swahiliksi mutta mukaan saa read my lips-paketin, joka translaa ne rauman murteelle minkä jälkeen niitä voi kuunnella vaikkapa aiai sentään mikä pädillä mikäli sellaisen sattuu omistamaan. Jos kuumeessa tulee kylmän fiiliksiä niin tuleeko hypotermiassa hiki sekä muihin elämää suurempiin mysteereihin on nyt saatavana selkokieliset vastaukset Atrian lastauslaiturilta numero neljä. Makkaraperunat hindulle ja vastaus putkahtaa ulos parkkilipulle tulostettuna moniväripainatuksena josta vanha kunnon RSIK-porukka (ryssi se ihan keskenäsi) voi tehdä vaikkapa hätävaran. Yksi nuolaisu riittää ja musteet takaavat sen, että sitra soi päässäsi seuraavat kuusi kuukautta ja lehmät näyttävät vähän vitun hyvännäköisiltä ja varsinkin silloin, kun niillä ratsastaa Ritarilinna-setistä tutut lego-ukot. Hei alustamassaa saa sitten käyttää mämmin korvikkeena jos ei virallista versiota ole saatavilla eikä Tornionjokilaaksossa enää virtaa vesi. Ryhdistäytyä pitää tai ne pistää hoitoon.\nHei vaan, älä pelkää sillä olen vallan perkeleen mukava ja sosiaalinen hallusinaatio. Tässä kohdassa ei nimittäin ole mitään kuvaa vaikka sellaisen olet näkevinäsi.\nTorstit on hyviä ja niitä kaikille jotka täällä poikeavat ja tämänkin näkevät.\nHikisillä käsillään naputellut Peppone klo 6.46\nTunnisteet:matkailu,ihmissuhteet,elämä,ruoka no fags and absolytely no backbags, no tags\nRitva N 5. syyskuuta 2013 klo 7.35\nHei vaan sukkahallunisaatio,tuttuja ollaan ja vieraiksi tullaan.\nOn muuten harvinaisen mukava näky,näin syyskuun koleaan aamuun.\nPeppone 5. syyskuuta 2013 klo 19.34\nHallusinaatiot ovat aina mukavia ja mikä parasta, niitä näkee useamman kerran päivässä ;)\nAnonyymi 5. syyskuuta 2013 klo 8.30\nMenin Atrian lastauslaiturille nro 4 ja kysyin mikä on elämän tarkoitus ja ne hyväkkäät käskivät vain painua v*ttuun sieltä... Miten tämän suuren Totuuden Gurun minulle suoma lause tulisi nyt käsittää?\nSanna 5. syyskuuta 2013 klo 9.22\nEttä se tarkoitus löytyy v*tusta.\nPeppone 5. syyskuuta 2013 klo 19.39\nVoi sentäs, näissä on aina oma mystiikkansa ja jos kerran matkaa kohti räpsää toivoteltiin niin veikkaanpa, että Totuuden Guru (jolla on vaikeuksia artikuloinnissa) on kuitenkin tarkoittanut painua Liuttuun, siellä oli kuuleman joku autotallikirppis tänään. Niin, ja Sanna rakas on hyvä ja tulee käymään kanslian puolella vallattoman käytöksen vuoksi ;D\nsirpa 5. syyskuuta 2013 klo 18.10\nNyt on Apotillamme kuumetta ainakin 40°.\nAnonyymille: Sanna on todennäköisesti oikeassa. (ylenmääräinen nauraminen aiheuttaa näköjään rytmihäiriöitä. On otettava Bisoprolol)\nPeppone 5. syyskuuta 2013 klo 19.42\nRakas Sirpani, sitä kuumetta on tällä hetkellä vajaa kolmekymmentä yhdeksän ja siksipä haluaisinkin tietää minkälaisia raksuja Bisoprololit ovat sillä nyt kelpaa kaikki, on niin kurja olotila että hetkenkin helpotus olisi tervetullut.\nHirnakka 5. syyskuuta 2013 klo 22.29\nHallusinaatiot ovat halpaa huvia. En rohkene omista visioistani avautua, riittää se, että kissat sähisevät ohihölkätessään, teinit pyörittelevät silmiään tauotta ja hevosetkin vaikuttavat varsin vihamielisiltä. Haisen varmaan jo niin roimasti Kefexin 750:n aromeille, että karkoitan kaiken älyllisen elämän sekä itsestäni että lähipiiristä.\nPeppone 8. syyskuuta 2013 klo 11.02\nVoi sentään ja minä kun olisin niiiin halunnut kuulla mitä kaikkea TKE:n näkökentässä vilistää ;D\nKatit sen sijaan taitavat sähistä silkasta kunnioituksesta mutta hevosethan kyllä ymmärtävät yliluonnollisen päälle joten.... :P


Nuket - Jari Ranta: Aspects & Transpects - Vuodatus.net\nMitä on olla eläkkeellä? Nyt tietää, että sen tietää vasta kun on eläkkeellä. - Tulee oikein tulvimalla työvaiheisiin liittyviä muistoja. - Äsken ajattelin sitä aikaa kun olin koulukuraattori peruskoulussa. - Kehitin silloin muun muassa nukke-esityksen, joka oli tarkoitettu lähinnä eka- ja tokaluokkalaisille. Ostin (omalla rahalla) taiteilijoiden käyttämiä puisia asentonukkeja ja maalailin niitä. Hankin pienoismallina palo-auton, poliisiauton... mukana kulki jääkiekko ja mitä kulkikaan. - Sitten tein käsikirjoituksen noin puolen tunnin vuorovaikutteiselle esitykselle missä käsiteltiin hyviä tapoja ja hyvää käytöstä ja kiusaamiseen liittyviä kysymyksiä. Meisyyden kysymyksiä. - Täytyi ylittää aluksi pakahduttava kynnys toteuttaa suunnitelma luokassa mutta kynnys ylittyi. - Esitykseni sai menestyksen. Oppilaat pitivät siitä. - Tässäkin olisi eräs eläkeajan toimintatapa. Siis tarjota esitystä kouluille vaikka ympäri Suomen. - Parannella esitystä ennen koulujen kentälle viemistä.\nLähettänyt: JR - 9.2.2019 klo 17.27


Hotellit Melbourne | Hotellitarjoukset | Hotels.comSee this page in Englishsuomi (Suomi)Tee varaus Internetissä tai soita 0800 77 41 48 Suomenkielinen asiakaspalvelumme palvelee puhelimitse arkisin 8.30 – 17.30. Muina aikoina asiakaspalvelumme palvelee englannin kielellä.09 7251 9905 Suomenkielinen asiakaspalvelumme palvelee puhelimitse arkisin 8.30 – 17.30. Muina aikoina asiakaspalvelumme palvelee englannin kielellä.EtusivuHotellitarjouksetRyhmätHotels.com™ RewardsTietoa evästeistäAsiakaspalveluVarauksesiOhjeetPalautetta sivustostaArvostele hotelliKirjaudu sisään & tiliKirjaudu tilillesiLuo tiliVarauksesiHotellitHotellit – AustraliaHotellit – VictoriaHotellit MelbourneHotellit – MelbourneEtsi hotelleja kohteessa MelbourneKaupunki, nähtävyys, hotellin nimi, osoite tai postinumeroTulopäiväLähtöpäivä En ole varma päivämääristäHuoneita123456789+Huone 1:Aikuisia12345678Yli 18-v.Lapsia01230–17-v.Ikä sisäänkirjauduttaessa:Lapsi 1:-?-<11234567891011121314151617Näytä tarjouksetKerää 10 yötä, saat 1 palkintoyön*Hyödynnä salaiset hinnat valittujen hotellihuoneiden varaamiseen12345678910=Päivän tarjousMelbourne Marriott Hotelalkaen249 €Katso kaikki 496 tarjousta kohteeseen MelbourneSuosittuja kohteessa MelbourneUseimmiten varattuThe Langham, MelbourneLoistava 4,7 / 5( 997 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 729 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläViimeisin arvostelu"Very nice hotel, club lounge is a very convenient and offers good food throughout the day. Location is spot on next to Yarra river and walking distance to all good restaurants and shopping district. Friendly staff and good gym and spa. Pool area is ok though nit the nicest one."Matkustaja, helmikuuta 2014, FIInterContinental Melbourne The RialtoErinomainen 4,5 / 5( 449 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 338 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläNovotel Melbourne on CollinsErinomainen 4,2 / 5( 1 474 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 263 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläViimeisin arvostelu"Excellent location in the city centre. Vallet parking option across the street. Good breakfast and excellent service."Matkustaja, lokakuuta 2013, FIOaks on WilliamErinomainen 4,5 / 5( 1 290 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 261 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläBest Western Atlantis HotelErinomainen 4,0 / 5( 2 544 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 232 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläViimeisin arvostelu"The hotel was located 5 minutes' walk from the Southern Cross station where the airport buses stop. It was also within the free tram zone."Matkustaja, maaliskuuta 2016, FIGreat Southern Hotel MelbourneHyvä 3,5 / 5( 1 880 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 168 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläViimeisin arvostelu"Hotellissa on paljon vanhoja, kauniita huonekaluja. Hyvällä paikalla.\nWi-Fi oli törkeän kallis!"Matkustaja, tammikuuta 2016, FIPARKROYAL Melbourne AirportErinomainen 4,4 / 5( 1 013 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 151 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläRadisson on Flagstaff Gardens MelbourneErinomainen 4,4 / 5( 701 tarkistettua arvostelua )Hotels.com™ RewardsSaat 1 palkintoyön* jokaista 10 yötä kohti! 55 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläCrown TowersLoistava 4,7 / 5( 418 tarkistettua arvostelua )20 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläCrown MetropolErinomainen 4,5 / 5( 1 120 tarkistettua arvostelua )19 asiakasta on tarkastellut tätä hotellia viimeisen tunnin sisälläViimeisin arvostelu"Hieno hotelli ja upea sisäuima-allas. Ostoksille pääsi saman katon alta. Tammikuussa hotellin ulkopuolella oli jotakin tietöitä."Matkustaja, tammikuuta 2016, FIKatso lisää hotelleja kohteessa MelbourneViimeksi tehdyt varauksetCity Centre Budget Hotel2,5 tähteäalkaen 54 €Quest on Bourke4 tähteäalkaen 107 €Bayview On The Park4 tähteäalkaen 57 €Adina Apartment Hotel St Kilda4,5 tähteäalkaen 82 €Mantra on Little Bourke4,5 tähteäalkaen 112 €Maksa nyt- tai maksa myöhemmin -vaihtoehdot suurimmassa osassa huoneitaIlmainen peruutusoikeus suurimmassa osassa huoneitaParhaan hinnan takuuKohteen Melbourne suosituimmat alueetItä-MelbourneEast Melbournessa sijaitsee Australian urheiluelämän sydän, Melbourne Cricket Ground. Kriketin ystävien kannattaakin suunnata alueelle kokemaan suuria tunteita ja tutustumaan test-kriketin synnyin…East Melbournessa sijaitsee Australian urheiluelämän sydän, Melbourne Cricket Ground. Kriketin ystävien kannattaakin suunnata alueelle kokemaan suuria tunteita ja tutustumaan test-kriketin synnyinpaikkaan. Kriketistä vähemmän innostuneet voivat matkustaa raitiovaunulla pitkin puiden reunustamia katuja ja vierailla Treasury Placen tyylikkäissä hallinnollisissa rakennuksissa. Läheisen Treasury Gardens -puutarhan rauha sopii täydellisesti auringossa rentoutumiseen.Etsi hotelleja kohteessa Itä-MelbourneMelbourne CBD (keskusta)Kimaltelevan Yarra-joen rannoille levittäytyneessä Melbournen liikekeskustassa taivaisiin kohoaa Australian korkeimpia pilvenpiirtäjiä ja suuryhtiöiden pääkonttoreita. Erityisesti liikematkailijoi…Kimaltelevan Yarra-joen rannoille levittäytyneessä Melbournen liikekeskustassa taivaisiin kohoaa Australian korkeimpia pilvenpiirtäjiä ja suuryhtiöiden pääkonttoreita. Erityisesti liikematkailijoille sopivan alueen Chinatown on mahtava paikka rentoutua maukkaiden kiinalaisten dumplings-nyyttien äärellä. Kulttuurinystäville kaupungin kukoistava teatterimaailma tarjoaa hulvattomia esityksiä.Etsi hotelleja kohteessa Melbourne CBD (keskusta)Etelä-MelbourneSouth Melbournen Southbank on loistava paikka ihailla kaupungin kirkkaina välkkyviä valoja pimeän laskeuduttua. Alue on myös Melbournen viihde-elämän keskus, jossa voi jännittää ylellisellä Crown …South Melbournen Southbank on loistava paikka ihailla kaupungin kirkkaina välkkyviä valoja pimeän laskeuduttua. Alue on myös Melbournen viihde-elämän keskus, jossa voi jännittää ylellisellä Crown Casinolla tai antautua makuaitinautinnoille laadukkaissa ravintoloissa. Kaupungin vanhimpiin esikaupunkialueisiin lukeutuvan South Melbournen lehtipuiden varjostamia katuja reunustavat viktoriaaniset rakennukset. Kuninkaallinen kasvitieteellinen puutarha tarjoaa puolestaan värikkäitä kukkia ja eksoottisia kasveja. Etsi hotelleja kohteessa Etelä-MelbourneSouth YarraLuksustuotteita myyviä putiikkeja, muodikkaita kahviloita ja trendikkäitä ravintoloita täynnä olevat South Yarra ja Prahran kiteyttävät tyylikkään melbournelaiselämän. Upeat viktoriaaniset rakennu…Luksustuotteita myyviä putiikkeja, muodikkaita kahviloita ja trendikkäitä ravintoloita täynnä olevat South Yarra ja Prahran kiteyttävät tyylikkään melbournelaiselämän. Upeat viktoriaaniset rakennukset reunustavat katuja ja Prahanin parhaalla ruokatorilla suorastaan hukkuu gastronomisten herkkujen valikoimaan. Ajelu raitiovaunulla pitkin trendikästä ja puiden reunustamaa Chapel Streetia vie korkealuokkaiselle Jam Factorille ja cocktaileille Commercial Roadille. Etsi hotelleja kohteessa South YarraSt KildaPort Philipin lahden kimaltelevan meriveden hellimä St. Kildan ranta on suosittu etenkin kultaisen hiekkansa, uljaiden palmujensa ja ympärivuorokautisen elämänmenonsa ansiosta. Vain lyhyen kävelym…Port Philipin lahden kimaltelevan meriveden hellimä St. Kildan ranta on suosittu etenkin kultaisen hiekkansa, uljaiden palmujensa ja ympärivuorokautisen elämänmenonsa ansiosta. Vain lyhyen kävelymatkan päässä rannasta sijaitseva Luna Parkin huvipuisto on ilahduttanut perheitä jo yli 100 vuotta. Lahden ylle laskeva syvänpunainen aurinko viekoittelee nauttimaan myös St. Kildan ravintoloiden tarjoamasta tuoreesta kalasta ja muista makuhermoja kihelmöivistä herkuista. Etsi hotelleja kohteessa St KildaNäytä kohteen Melbourne hotellit kartallaMaamerkitCrown Casino and Entertainment ComplexMelbournen messukeskusMelbournen krikettikenttä (MCG)Etihad StadiumCollins StreetQueen Victoria Market (tori)Southbank PromenadeMelbournen yliopistoRod Laver ArenaFederation Square (kulttuurikeskus)Bourke Street Mall (ostoskeskus)Royal Melbourne HospitalRoyal Children's HospitalRoyal Melbourne Showgrounds (näyttelyalue)Albert ParkDeakinin yliopistoPrincess Theatre (teatteri)St. Kilda BeachDFO South WharfMelbourne CentralLiikenneyhteydetMelbournen lentokenttä (MEL)Spencer Street Station (rautatieasema)Flinders Street Station, Melbourne, Victoria, AustraliaSpirit of Tasmania lauttaterminaaliMelbourne City MarinaSunshine StationSt Albans StationEpping StationAlueetMelbourne CBD (keskusta)South YarraSt KildaSt Kilda RoadEtelä-MelbourneCarltonItä-MelbourneFitzroyDandenongDandenong RangesHotellityypitLuokan "Viisi tähteä" hotellit (136 hotellia)Luokan "Neljä tähteä" hotellit (216 hotellia)Luokan "Kolme tähteä" hotellit (210 hotellia)Luokan "Taloudellinen" hotellit (34 hotellia)Luokan "Luksus" hotellit (352 hotellia)Luokan "Uima-allas" hotellit (185 hotellia)Etsitkö hotellia kohteessa Melbourne?Hotels.com voi auttaa sinua löytämään parhaat hotellit kohteessa Melbourne.\nAutamme sinua löytämään täydellisen huoneen mihin tahansa tarkoitukseen. Löydät palvelustamme 596 hotellia kohteessa Melbourne. Vertaile hotelleja nopean ja helpon hotellihaun avulla. Voit myös rajoittaa hakutuloksia näillä ehdoilla:\n- 103981 Hotels.com-asiakkaiden arvostelua yöpymisestä kohteessa Melbourne


[5.1.2] WP Media Folder Nulled Media Manager kansioiden lisäyksillä | Cydia Guide -->\n[5.1.2] WP Media Folder Nulled Media Manager kansioiden lisäyksillä\nTämä on WordPress laajennus, jonka avulla voit hallita ja lähettää tiedostoja ja kuvia omasta WordPress-mediaeditorista.\nOletus WordPress media manager -sovelluksen käyttäminen tarkoittaa myös, että laajennus on erittäin yhteensopiva kaikkien muiden käyttämiensi laajennusten kanssa.\nEi ole mitään lisättävää, katso vain demo, jotta saat selkeän kuvan siitä, mitä voit tehdä sillä.\nLopeta kuvan etsiminen tuhansien medioiden kautta ja siirry sen sijaan vain kuten pöytätiedostoselaimesi tapa. Voit lähettää ja vetää mediaa kansioihin ja alikansioihin.\nWP Media Folder edistyksellinen mediakirjasto -ominaisuus on kaikki saatavana WordPress Gutenberg -editorissa. Lisäksi mediakansiolisäosassa on 2 erillistä Gutenberg-lohkoa WordPress-edistyneiden gallerioiden hallintaan (WordPress-oletusparannetut galleriat ja lisäosien lisäosien galleriat).\nOlemme ottaneet käyttöön galleriaominaisuuden WP Media Folder -kansioon. Voit nyt luoda gallerioita kansiosta aivan kuten WordPressissä, mutta edistyneillä ominaisuuksilla. Sinulla on 4 sisäänrakennettua teemaa: muuraus, portfolio, liukusäädin ja parannettu galleria, voit myös tuoda mediakansioita automaattisesti WordPress-gallerioihin.\nWP Media -kansio tyhjä esittely\nWP Media -kansio tyhjä 4.9.6 Lataa\nWP Media Folder - Nulled v.4.9.7 Lataa\nWP Media Folder - Nulled v.4.9.8 Lataa\nWP Media Folder - Nulled v.4.9.10 Lataa\nWP Media -kansio - nollattu v.5.0.0\nWP Media -kansio - nollattu v.5.0.1\nWP Media Folder - Nulled v.5.1.0 Download\nWP Media -kansio - nollattu v.5.1.1\nWP Media -kansio - nollattu v.5.1.2\nFolder kansioiden lisäyksillä Manager Media Nulled Plugins wordpress Theme wordpress wordpress


Keskiaikaa kaikille – Agricola\n28.6.2004 | Jouko Heyno\nTurun yliopiston arkeologian laitoksen ja Helsingin yliopiston keskiajan taidehistorian dosentti Markus Hiekkanen on päästänyt käsistään työn, jollaista Suomessa on jo pitemmän aikaa kaivattu. "Suomen kivikirkot keskiajalla" on pitkälti Hiekkasen väitöskirjan popularisoitu ja ajantasaistettu versio, mutta siinä on kiistattomana ansiona myös laajahko keskiajan kirkollista kulttuuria - sekä henkistä että materiaalista - esittelevä aineisto. Parasta Hiekkasen teoksessa on, sen varsinaisen aiheen ohella, se, että pitkästä aikaa on julkaistu teos, jossa on puututtu niihin ongelmiin, joita tavallisella "mattimeikäläisellä" niin usein on menneisyydestä kertovaan aineistoon tutustuttaessa; Hiekkanen on selkeästi tuonut julki aihepiirin terminologian sisältöä, selittänyt, mitä eri termit merkitsevät eikä vain käyttänyt niitä. Tästä tekijälle kiitos ja kunnia, jota kaikkien historiakirjoittajien tulisi tavoitella.\nTurun yliopiston arkeologian laitoksen ja Helsingin yliopiston keskiajan taidehistorian dosentti Markus Hiekkanen on päästänyt käsistään työn, jollaista Suomessa on jo pitemmän aikaa kaivattu. "Suomen kivikirkot keskiajalla" on pitkälti Hiekkasen väitöskirjan popularisoitu ja ajantasaistettu versio, mutta siinä on kiistattomana ansiona myös laajahko keskiajan kirkollista kulttuuria – sekä henkistä että materiaalista – esittelevä aineisto.\nParasta Hiekkasen teoksessa on, sen varsinaisen aiheen ohella, se, että pitkästä aikaa on julkaistu teos, jossa on puututtu niihin ongelmiin, joita tavallisella "mattimeikäläisellä" niin usein on menneisyydestä kertovaan aineistoon tutustuttaessa; Hiekkanen on selkeästi tuonut julki aihepiirin terminologian sisältöä, selittänyt, mitä eri termit merkitsevät eikä vain käyttänyt niitä. Tästä tekijälle kiitos ja kunnia, jota kaikkien historiakirjoittajien tulisi tavoitella.\nTeoksen parhaita puolia on sen kuvitus, etenkin värikuvat. Näissä värejä on ”luonnottomasti” korostettu niin, että kuvista saa edes jonkinlaista käsitystä siitä, miltä kirkkomaalaukset ovat näyttäneet silloin, kun ne ovat olleet uusia. Myös kirjan lopussa oleva kartta ja kootut tiedot kirkoista auttavat lukijaa hahmottamaan kivikirkkojen merkitystä ja levinneisyyttä. Kirkkoluetteloon olisi kuitenkin ehkä ollut syytä liittää oletettu tai todennettu rakennusvuosi.\nHiekkanen on harvinaisella tavalla saanut yhdistettyä teokseen, jonka nimensä perusteella odottaisi käsittelevän vain kirkkoja ja kirkkorakentamista, myös inhimillisen toimintaympäristön. Teoksessa on käsitelty ansiokkaasti keskiaikaista ja myös myöhempää, uskonpuhdistuksen jälkeistä, jumalanpalvelusperinnettä tavalla, joka viimeaikaisessa tuotannossa hakee vertaistaan. Harvoin rakennushistoriallisessa teoksessa kerrotaan, miten ja mihin tarkoitukseen puheena olevat rakenteet, tai, itse aiheen ulkopuolelta, esineet, todellisuudessa on tarkoitettu käytettäviksi – ylimalkaista ”kaikkihan sen tietävät – otetta lukuun ottamatta – ja miten niitä on reaalimaailmassa käytetty. Hiekkanen on kasannut lihaa luiden ympärille tavalla, joka on poikkeus kuivan ”tiukan tieteellisen rajauksen” valtaaman historiankirjoituksen kentässä.\nHiekkasen teos on loistava lahjakirja henkilölle, jonka harrastepiiriin kuuluu keskiaika, Suomen historia ylipäätään tai vaikkapa kirkkotaide. Teos on muutamista selkeistä kielivirheistään huolimatta sujuvaa luettavaa, se on painettu hyvälle paperille ja kuvat ovat selkeitä ja teräviä.\nTeoksessa on kuitenkin eräitä vakavia puutteita, joista on syytä mainita. Ehkä ilmeisin on tapa, jolla teosta on pyritty ontuen viitoittamaan; koska kyseessä on nimenomaan tieteen popularisointi, on varsinainen viiteapparaatti tietysti jätetty pois. Teokseen on kuitenkin jätetty kummallisia näennäisviitteitä, jotka muodostuvat sulkeiden sisään merkityistä nimistä. Mistään ei kuitenkaan ilmene, mitä näillä henkilönnimillä on haluttu ilmaista tai miksi ne teokseen on ylipäätään otettu.\nVakavammat puutteet teoksessa löytyvät kuitenkin itse historiaosioista. Markus Hiekkanen on nimenomaan taidehistorioitsija, joka on tehnyt väitöskirjansa arkeologisesta aihepiiristä. Suomen historia näyttää olevan hänellä melko heikoissa kantimissa, etenkin mitä tulee keskiaikaan ja sitä varhaisempiin kausiin. Sekä lähdekritiikki että reaalihistoriallinen näkemys ovat Hiekkasella menneet täysin metsään\nParadoksaalista on, että Hiekkanen teoksessaan moittii tutkimusta virheestä, johon hän itse syyllistyy. Sivulla 63 Hiekkanen toteaa: ”Historiallisten lähteiden käytössä on ongelmallisin kohta luotettavan yhteyden muodostaminen lähteen ja ajoitettavan kohteen välille. Tässä on tehty viime aikoihin asti vakavia virheitä, kun on liitetty lähteeseen sellaista, mitä siinä ei ole sanottu.” Kuitenkin tekijä itse liittää esimerkiksi paavin bullaan piispanistuimen siirron Nousiaisista Koroisiin (Turkuun), kaksi paikkakuntaa, joita kumpaakaan ei ao. kirjeessä mainita.\nHiekkanen jaksaa myös toistaa vanhaa legendaa piispa Henrikistä ja ensimmäisestä ristiretkestä historiallisena tapahtumana, vaikkei moisesta Nyky-Suomen alueelle tehdystä retkestä ole mitään näyttöä. Itse olen osoittanut Köyliön Lalli-seminaarissa 5.10.2002, että itse retki ja piispa Henrik ovat historiallisia tosiasioita, koko tapahtumasarja vain on sattunut nykyisen Ruotsin alueella ja on katolisen kirkon tyypillinen opetus/kulkutarina, jollaisia kirkon ”lyö perkelettä ja pakanoita” -apparaatti on väärällään.\nEhkä selkein Hiekkasen virhe osuu kuitenkin turkulaisen sydämeen; myytti Turun ”perustamisesta”, jonka tekijä toisaalta esittää historiallisena tapahtumana (mm. s. 23 "Tämän työn tuloksena perustettiin Turun kaupunki 1200-luvun lopussa."), toisaalta ”oletettuna päätöksenä” (s. 202 ”vastuun oletetusta päätöksestä kantoi…”). Tosiasiahan on, että Turkua ei ylipäätään ole ”perustettu”, minkä jokainen historiaan tutkiva turkulainen ja Turun kaupungin kehityksen keskeisiä muuttujia tunteva ymmärtää. Hiekkanen onkin jäänyt puutteellisen historiakuvansa vangiksi sekoittaen ”kaupungin” käsitteen saksalaisperäiseen kaupunkiprivilegiojärjestelmään.\nAivan vastaavasti Hiekkanen toistaa myyttiä Suomeen jo viikinkiajalla saapuneesta "primsignaattisesta" ”esikristillisyydestä”, joka sekin on väite, joka roikkuu ilmassa ja perustuu lähinnä hautaustapaan. Omituinen on Hiekkasen väittämä, että ruumishautaus olisi erityinen osoitus uskosta kuolemanjälkeiseen elämään, aivan kuin polttohautauksia suosineet skandinaavit eivät olisi pitäneet Valhallaa nimenomaan kuolemanjälkeisenä. Samoin hauta-aineiston perusteella tehty oletus kristinuskon saapumisesta tekisi analogisesti sovellettuna nykyisestä Suomesta melkoisen erikoisen kokonaisuuden vaikkapa taolaisperäisine jin-jang -korvakoruineen.\nKirjaa vaivaa myös selvästi ”Suomi” -syndrooma. Kristinuskon tuloa Suomeen koskevassa osassa kehitystä ei liitetä opin yleiseen leviämiseen eikä edes yleiseurooppalaiseen kehitykseen. Ei ole perusteltua syytä olla muistuttamatta, että ensimmäinen kristillinen kirkko rakennettiin Kiinaan jo noin 600 vuotta ennen kuin ”Suomi” sai tuta opin kyseenalaiset siunaukset. Samoin luovutettujen alueiden ottaminen mukaan teokseen on vähintäänkin ongelmallista, puhumattakaan vaikkapa Pähkinäsaaren julistuksen rajasta. Tosiasiahan on, että ”Suomi” on valtiollinen muodostelma, joka oikeastaan syntyi vasta 1812, kun Vanha Suomi liitettiin ”emämaahan”. Ylipäätään koko käsite ”Suomi” olisi kaivannut edes pinnallista tarkastelua.\nHiekkanen jättää myös huomiotta pohjoismaisen politiikan kuviot: Kuka kirkot rakensi/rakennutti ja miksi? Miksi kivestä alueella, jossa puuarkkitehtuurilla on vuosituhantinen historia? Mistä rakennusmestarit tulivat? Tanskalaisen imperialismin ja Tanskan kuningaskunnan keskittyminen, ”konsolidoituminen”, ja enemmän kuin kyseenalainen ”Kalmarin unionin valtion” reaalisuus on kokonaan jätetty huomiotta (olihan Ruotsilla jopa yli puolet ”unioniajasta” suvereeni hallitsija ja hallinto), samoin kivisten kirkkorakennusten sotilaallinen merkitys, joka vaikkapa jo Virossa on selkeästi näkyvissä. Myös väite siitä, että kirkot suunniteltiin etukäteen ”työpöydillä” olisi vaatinut edes jonkinlaista perustelua.\nYlipäätään Hiekkasen historiakäsitys on siinä määrin perustelematon ja metsässä, että jokaiseen yksityiskohtaan puuttuminen aikaansaisi teoksen, joka olisi vähintään yhtä pitkä kuin arvioinnin kohde. Tekijän olisikin ehkä kannattanut joko konsultoida jotakuta kriittistä keskiajantutkijaa ennen julkaisua tai antaa reaalihistorian tutkijan kirjoittaa erillinen historiaosio teokseen ja itse keskittyä siihen, minkä hallitsee.\nKokonaisarviona voi kuitenkin todeta, että Markus Hiekkanen on tehnyt suurtyön, joka vaatimattomasta ulkoasustaan huolimatta on poikkeuksellinen ja sille on ollut ilmeinen ”tilaus”. Ylipäätään Suomen historian tekemiselle tiettäväksi koko kansalle, ja myös muille kuin meille suomalaisille itsellemme, on oleellista, että maassa on toimiva kustannusjärjestelmä, joka tuottaa tämän kaltaisia teoksia. Jokainen suoritettu hankinta lisää mahdollisuuksia, että tällaisia, tuiki tarpeellisia teoksia, julkaistaan myös jatkossa.


Nuorisotakuu | Siviilipalveluskeskus\nSiviilipalveluskeskus on aktiivisesti mukana nuorten Ohjaamo-toiminnassa. Tavoitteena on taata jokaiselle nuorelle jatkomahdollisuus siviilipalveluksen jälkeen, ja näin ehkäistä syrjäytymistä. Osalla siviilipalvelusvelvollisista on jo palvelusaikana tutkinto suoritettuna taikka opiskelu- tai työpaikka tiedossa, mutta osa heistä tarvitsee opinto- tai työnhakuneuvontaa.\nSuositeltava menettely on, että työpalvelupaikka antaisi velvolliselle mahdollisuuden käydä työpalvelun aikana esimerkiksi paikallisessa TE-toimistossa tai Ohjaamossa eikä velvollisen tarvitse käyttää käyntiin lomapäiviään. Siviilipalveluskeskus pyrkii edistämään nuoren hyvinvointia ja osallisuutta voimassaolevan nuorisolain mukaisesti.\nTEM Siviilipalveluksen järjestämistä ja suorittamista koskeva ohje, s. 11


Kiinnostaisiko asua kerrostalossa, joka muovautuu toiveidesi mukaan? Katso Tallinnan arkkitehtiopiskelijoiden ideat Uuteenkaupunkiin videolta | Yle Uutiset | yle.fi\nArkkitehtiopiskelijat loihtivat unelmataloja Uuteenkaupunkiin\nUusikaupunkiUudesta kerrostalosta kotia mielivällä on sananvaltaa tulevan asuntonsa ratkaisuihin tiettyyn pisteeseen asti, mutta tuskin koko taloon jo suunnitteluvaiheessa. Osallistavassa asuntotuotannossa asiakasta kuullaan enemmän, ja jo alkuvaiheessa.\nUudenkaupungin keskustaan on suunnitteilla ryhmärakennuttamiskohde, jonka asukasryhmää kootaan parhaillaan.\nKaupunginlahden läheisyyteen uutta kerrostalokohdetta rakentava Varpe Oy uskoo, että ryhmärakennuttamisen malli voisi toimia. Idean on laittanut alulle KOTIOS-palvelun yrittäjä Veli-Pekka Rajala.\n– Kaikki lähti siitä, kun sain tiedon, että Varpella on hyvä tontti Uudenkaupungin keskustassa. Se on kuin lottovoitto meille. Uusikaupunki on sopivan haasteellinen paikka, kertoo Rajala.\nTontti Blasieholmankadulla, johon ryhmärakennuttamiskohdetta suunnitellaan Uuteenkaupunkiin. Minna Rosvall / Yle\nAsukas päättää, millainen kodista tulee\nVeli-Pekka Rajala muistuttaa, että yleensä asuntoja rakennetaan keskimääräiselle asukkaalle ja asuntotarjonta näyttää kaikkialla samalta. Vain sijainti merkitsee kuluttajalle paljon.\nOsallistava asuntotuotanto kysyy ensin asiakkaalta, mitä hän haluaa. Rakentaja uskaltaa rakentaa erilaista, kun hän tietää toiveet.\n– Yleensä uuden kerrostaloasunnon ostaja saa päättää lähinnä pintamateriaaleista ja väliseinien paikoista, mutta nyt vaikutusmahdollisuuksia on enemmän, kertoo kerrostalohankkeen rakentamisesta vastaavan Varpen tekninen johtaja Jussi Varpe.\nYrittäjä Veli-Pekka Rajala ja Varpe Oy:n tekninen johtaja Jussi Varpe uskovat, että ryhmärakentaminen sopii Uudenkaupungin keskustaan.Minna Rosvall / Yle\nKäytännössä rakentaminen ryhmärakennuttamista säätelevän lain piirissä vaatii sen, että vähintään neljä kotitaloutta päättää rakentaa yhdessä.\nUudenkaupungin hankkeessa tarvitaan alkuvaiheessa vähintään 15–20 kotitaloutta, jotta kerrostalo alkaa nousta. Määrä on mahdollista tuplata myöhemmin, jos kiinnostusta on. Ensimmäisen kerrostalon rakentaminen voisi alkaa jo ensi vuonna.\nRyhmärakentamiskohde tulee Uudessakaupungissa kaupunginlahden päähän, puiden takana pilkottavan valkoisen kerrostalon eteen.Minna Rosvall / Yle\nTallinnan arkkitehtiopiskelijat laittoivat tontin hehkumaan\nIdeoita tontille tulevien talojen toteuttamiseksi on haettu Virosta saakka.\nTallinnan teknillisen korkeakoulun arkkitehtiopiskelijat ovat osallistuneet arkkitehtikilpailuun 13 työllä. Niistä valitaan viisi parasta, mutta yrittäjä Veli-Pekka Rajala kertoo, että mahdollisesti kaikki muutkin kilpailutyöt voidaan näyttää asukkaille.\nTöitä arvioivassa kilpailuraadissa ovat mukana KOTIOS:n ja Varpen lisäksi edustajat Uudenkaupungin kaupungilta, ARA:lta ja arkkitehti Janne Laukka, joka edustaa yritystä Arkkitehdit LSV. Hänestä tulee hankkeen arkkitehti ja pääsuunnittelija.\n– Nämä ovat virikekuvia, jotka avaavat asukkaiden ajatuksia. Haluamme näyttää, että rakennuksen ei tarvitse aina näyttää samanlaiselta kuin vakiotuotanto. Poimimme ideoista parhaat palat ja annetaan ammatti-arkkitehdin tehdä siitä esitys, joka voi olla rakentamisen pohjana, kertoo Veli-Pekka Rajala.\nTekninen johtaja Jussi Varpe pitää ideoita toteuttamiskelpoisina, mutta mukana on aika korkealentoisiakin.\n– Näiden avulla on hyvä lähteä alkuun. Vanhalla kaavalla on rakennettu paljon. Uudessakaupungissa ei ole ollut uudistuotannolle riittävästi kysyntää. Meillä on ollut rivitalotuotantoa, mutta niidenkin myynnissä on ollut hieman vaikeuksia. Toivottavasti tämä projekti saadaan maaliin saakka, kertoo Varpe.\nBlasieholmankadulle käännytään Rantakadulta. Tontti sijaitsee vaalean puutalon vieressä.Minna Rosvall / Yle\nMiten erilaisten ihmiten toiveet saadaan toteutumaan?\nRyhmärakennuttamislaki tuli voimaan vuonna 2015. Se on lisännyt kuluttajien uskoa asumismuotoon, sillä lain tarkoituksena oli turvata asukkaiden oikeudellinen asema ja helpottaa rahoitusta.\nRyhmärakentamiskohteita on noussut varsinkin Helsingin Jätkäsaareen ja Tampereelle, jossa kaupunki on julkaissut erillisen oppaan ryhmärakennuttamisen pelisäännöistä (siirryt toiseen palveluun). Tampereella on toteutettu ryhmärakentamisella muun muassa peruskorjaushanke puutalokorttelissa.\nVeli-Pekka Rajala uskoo, että jopa eläkeläisten ja lapsiperheiden toiveet voivat olla samansuuntaisia.\n– Mukaan lähtevien ei tarvitse olla rakennuttamisen ammattilaisia. Tarvitaan vain intoa ja halua perehtyä asioihin ja aktiivista osallistumista päätöksentekoon.\nUudenkaupungin rantanäkymiä. Veneitä on vielä huhtikuussa vähän vesillä. Kuvaushetkellä satoi välillä räntää.Minna Rosvall / Yle\nUusikaupunki haluaa tarjota jotakin uutta\nUudenkaupungin kaupunginarkkitehti Leena Arvela-Hellén odottaa innokkaasti uusia asukkaita Uuteenkaupunkiin. Hän on mukana arkkitehtikilpailun raadissa ja pitää näkemiään videoita mahdollisista rakennuksista hienoina.\nKaupunki on tehnyt tontille uuden kaavan, joka mahdollistaa ryhmarakennuttamisen.\nLeena Arvela-Hellén pohtii, että uusia houkutuksia asukkaiden saamiseksi tarvitaan, sillä ne lisäävät kysyntää. Olemassa oleviin ratkaisuihin ei kannata tyytyä. Lisäksi uusia asuntoja tarvitaan.\n– Tiedämme, että autotehtaan työntekijällä kestää vuoden ajan pohtia asumisratkaisuja. Sinä aikana selviää, jatkaako hän matkustamista työpaikalle esimerkiksi Turusta vai muuttaako tänne. Yritämme saada työntekijöitä sitoutumaan muuttamiseen, kertoo Arvela-Hellén.\nRyhmärakentaminen sopisi lähiörakentamiseen\nAmmattiryhmät tai suvut ovat rakentaneet yhteisiä koteja Suomessa aiemminkin, mutta kuinka toisilleen vieraiden ihmisten vaatimukset saadaan toteutettua?\nSiihen tarvitaan yhteisiä päätöksiä. Käytännössä ryhmä kokoontuu pohtimaan ratkaisuja.\n– Jos ihan uniikkia haluaa, pitää ryhtyä omakotirakentajaksi. Yksi tärkeä asia on asumisen hinta. Tässä mallissa säästöä voi syntyä niin, että maksetaan vain siitä, mitä halutaan taloon tulevan. Ekologiset asiat, terveellinen ja turvallinen asuinympäristö ovat tärkeitä monelle. Asukkaat kertovat toiveensa ja ammattilaiset kertovat, miten ne toteutetaan, kertoo Veli-Pekka Rajala.\nKun koronarajoitukset poistuvat, hankkeesta päästään pitämään yleisötilaisuuksia.\nVaikka arkkitehtiopiskelijoiden ideat näyttävät hulppeilta, Varpen tekninen johtaja Jussi Varpe arvioi, että rakentamisen kustannukset pysyvät samalla tasolla kuin tavallisessa kerrostalossakin.\nVeli-Pekka Rajala pohtii, että ryhmärakennuttamista olisi hyvä saada Turkuunkin, josta sellainen vielä puuttuu. Hän pitää Skanssin aluetta mahdollisena tällaiselle rakentamiselle. Myös Raisiosta voisi löytyä idyllinen paikka hankkeelle, mutta juuri nyt siitä ei keskustella aktiivisesti, koska Rajala keskittyy Uudenkaupungin hankkeeseen.\nRajala muistuttaa vielä, että vanhojen lähiöiden korjaus olisi mahdollista ryhmärakennuttamisen avulla. Lähiöiden vetovoimaa saataisiin kasvatettua.\n– Turku ja moni muu kaupunki on asettanut erittäin kunniahimoisia hiilijalanjälkitavoitteita, ja vanhan asuntokannan saaminen energiatehokkaaksi tuo haasteita. Lähiöt eivät kiinnosta niin sanottuja kovan rahan rakentajia. Etsimme Varpen kanssa kerrostaloyhtiötä, joka olisi kiinnostunut yhteiskehittämisen hengessä yhteistyöstä, kertoo Rajala.\nKeskustele aiheesta Yle Tunnuksella. Kommentointi sulkeutuu 16.4. kello 23.\nRakentaminen & kiinteistötUusikaupunkiarkkitehtuuriVarsinais-SuomiKotimaan uutiset


Viulupedagogi Mauno Järvelä sai Suomen Kulttuurirahaston suurpalkinnon merkittävistä kulttuuriteoista näppäripedagogiikan kehittäjänä ja pelimanniperinteen säilyttäjänä\nperjantai 16.4.2021 | 22:33\nPalkinto myönnettiin perinteen pelastajalle, iloisen soiton opettajalle Mauno Järvelälle.\nLa 27.2.2021 klo 18:00\nSoitto ja musiikki itsessään on arvokasta välittipä se taidemusiikin traditiota tai pelimanniperinnettä. Näin voisi kiteyttää viulupedagogi Mauno Järvelän ideologiaa soiton ilosta ja siitä, että musiikki kuuluu meille kaikille. Järvelä vastaanotti Suomen Kulttuurirahaston Kalevalanpäivän aattona jakaman suurpalkinnon. Kulttuurirahasto jakoi kolme 35 000 euron palkintoa merkittävistä kulttuuriteoista. Järvelän lisäksi palkinnon vastaanottivat akateemikko Kaisa Häkkinen ja kuvataiteilija Kuutti Lavonen.\n– Minulla ei ollut harmainta aavistusta, mitä tulevaisuus toisi tullessaan vastatessani myöntävästi kutsuun aloittaa Perhojokilaakson musiikkiopistossa musiikinlehtorina, sanoo Mauno Järvelä.\nJärvelä muistaa vielä tarkkaan, miten pestiä hänelle tarjottiin. Festivaalit olivat lopuillaan ja väki teki lähtöä kun opiston rehtori Heikki Julkunen pyysi Järvelää Perhonjokilaakson kansalaisopistoon opettamaan. Ihan sillä asia ei ollut selvä, vaan Järvelän piti hakea tointa virallisesti ja hän väsäsikin hakemuksensa savoksi, koska "Julkunen puhui vain savonkieltä".\nUseamman vuoden ajan Järvelää ei voitu vakinaistaa, sillä häneltä puuttui pedagogin pätevyys. Joka vuosi piti siis väsätä työpaikkahakemus, kunnes Julkunen väsyi moiseen ja haki opetusministeriöstä Järvelälle poikkeuslupaa vakinaistamiselle. Tulihan se, ja Riitta Uosukaisen allekirjoituksella vahvistettu paperi on edelleen jossain vintin varastossa.\nMauno Järvelän kehittämä näppäripedagogiikka on vahvistanut asemaansa suomalaisen musiikin kentässä, ja ja yhtä lailla se on laajennut pikku hiljaa ulkomaille – ensin Pohjoismaihin ja sitten Saksaan, Sveitsiin, USA:han, Etelä-Afrikaan ja viimeisimpänä Viroon. Järvelän opetuksessa klassinen ja kansanmusiikki eivät sulje toisiaan pois, vaan esimerkiksi kansanmusiikki rikastuttaa opetusta ja sitä voidaan käyttää ihan alusta saakka.\nLisäksi pelimanniopettaja korostaa yhteissoiton merkitystä. Näppärikursseille ei pyritä, vaan sinne hyväksytään kaikki, myös pikkukurssilaisten vanhemmat. Mauno Järvelä sanoo, että sama soiton ja oppimisen ilo, joka on nuorilla kurssilaisilla on yhtä vahvana myös heidän opetukseen osallistuvilla vanhemmillaan.\nJärvelä korostaa, ettei Suomeen tarvita omaa näppärikoulua. Metodin ajatustavasta pitäisi vain ottaa kiinni ja käyttää sitä musiikinopetuksessa opistoissa ja konservatorioissa aina Sibelius-Akatemiaan saakka.\nYksi merkittävä etappi näppärikoulutuksessa saavutettiin vuonna 2015, jolloin Sibelius-Akatemian kunniatohtori Mauno Järvelä kutsuttiin musiikkikasvatuksen vierailevaksi professoriksi Taideyliopiston Sibelius-Akatemiaan. Tämän jälkeen näppäripedagogiikkaan on suhtauduttu akatemiassa vielä vakavammin. Järvelä on toiminut vierailevana luennoitsijana Taideyliopistossa vuosittain ja kurssille osallistuvilta opiskelijoilta vaaditaan valmisteluun osia Mauno Järvelän ja Antti Huntuksen toimittamasta Näppäripedagogiikka-kirjasta. Järvelän tytär Alina Järvelä on käynyt luennoimassa myös Sibelius-Akatemian solistisella osastolla.\n– Aika on muuttunut. Frigg on soittanut Sinfonia Lahden konsertissa, Aili (Järvelä) soitti Keski-Pohjanmaan Kamariorkesterin solistina Taidetestaajat-konserteissa. Itse koulutin Vaasan kaupunginorkesterin jousisoittajia, ja viikon työ huipentui striimattuun Mentorien matkassa -konserttiin.\nVaikka keskipohjalaistoimittaja luulee, että kansanmusiikki on jo saanut täydellisen hyväksynnän suomalaisissa musiikkipiireissä, Järvelä vastaa, ettei se ihan niin mene. Esimerkiksi Vaasassa Järvelän tuloa mentoriksi kyseenalaistettiin. Tosin ensimmäisen päivän jälkeen pelimannin korviin kuului nurkan takaa orkesterin viulistin lausahdus kollegalleen, että tästä taitaa tulla kiva viikko.\nSuomalainen kansanmusiikki on Mauno Järvelän mukaan liian lähellä meitä, joten sitä ei tahdota hoksata. Hän uskoo tilanteen muuttuvan parempaan suuntaan Unescon statuksen myötä, joka toteutunee tänä vuonna. Kaustislainen viulunsoitto on ehdolla aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Järvelä muistuttaa, että kyseessä on koko Perhonjokilaaksoa ja suomenruotsalaista aluetta koskeva perinne. Ja lisää on tulossa. Työn alla on ullavalaisen viuluperinteen tallennus.\n– Siinä on runkona Kalle Puskalan ja Aatu Vähälän perinne.\nPelimanni ja viulupedagogi.\nElvyttänyt ja uudistanut lasten ja nuorten musiikkiharrastustoimintaa kehittämänsä näppäripedagogiikan kautta.\nNäppäritoiminnan osallistujamäärät lasketaan nykyisin tuhansissa.\nSäilyttänyt elävänä kaustislaisen viulunsoittoperinteen, joka on matkalla Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.\nMuusikkona vaikuttanut keskeisesti nykykansanmusiikin kehittymiseen erityisesti 1970- ja 1980-luvuilla toimineen Kankaan pelimannien ja 1980-luvulla perustetun JPP-yhtyeen kautta.\nTaiteellinen työ erityisesti yhtyemusisoinnin uudistamisessa sekä säveltäjänä, sovittajana ja esiintyjänä.\nPelimannisävelmien taltioija ja nuotintaja.\nJulkaistujen nuottikirjojen määrä on huomattava ja turvaa suomalaisen perinnemusiikin siirtymistä uusille soittajapolville.


Kun kuntoilu on elämäntapa | Lapuan Sanomat\nKun kuntoilu on elämäntapa\nLeena Alatalo, Jorma Rantamäki ja Martti Tuomaala antoivat sykkeelle vauhtia urheilutalon kuntosalilla. Heille kuntoilu on kokovuotista puuhaa, eikä pelkkä uudenvuodenlupaus.\nUrheilutalon kuntosalilla tuoksuu hyvältä. Se ei tarkoita sitä, etteikö täälläkin olisi hiki lentänyt, mutta nyt noin 60 neliöinen tila on saanut vuodenvaihteessa uuden maton. Kyllä liikkujien kelpaa!\nKuntosalin vanha muovimatto on historiaa ja siitä kiittävät kuntoilijatkin. Nyt kuntoilua voi jatkaa kuntosaleille tarkoitetulla nykyaikaisella Sportec -matolla.\nVuodenvaihteen perinteiset uudenvuodenlupaukset pitävät sisällään usein liikunnan lisäämistä. Hyvä niin. Tärkeintä olisi saada liikkumisesta säännöllistä, niin ettei varsinaisia jokavuotisia lupauksia edes tarvittaisi. Käväisy urheilutalon kuntosalilla kertoo siitä, että moni siellä liikkuva on tapaliikkuja henkeen ja vereen. Liikunta on osa elämäntapaa. Ja siinä elämäntavassa lentää myös hurtti huumori.\n– Tuokin on käynyt täällä pitkään ja pari kertaa viikossa, eikä yhtään ole kunto paree, leukailevat kuntoilijat toisilleen, tuttuja kun ovat.\nKireä pakkanenkaan ei estä näitä kunnonkohottajia tulemaan salille.