LLlehti_2011_04_Nettiversio by Suomen Lentäjäliitto - Finnish Pilots' Association - issuu\nIlmaa ja alkoholia Ep채tavallinen lentotila - mit채 teet?\nL e n t o l a u k u n ly h y t a a p i n e n\nTulevaisuus tulee, oletko valmis! Syksy iskee vesisateella, aivan kuin se on tehnyt joka vuosi. FPA:ssa syksy on lähtenyt vauhdilla käyntiin. Loppusyksystä saadaan ensimmäisiä viitteitä siitä, miten olemme pärjänneet taistelussa paremman tulevaisuuden puolesta. Is the Force with us?\niime lehden painopiste oli väsymyksessä. Kerroimme käynnissä olevasta EU:n työ- ja lepoaikasäädösten muutostyöstä. FPA on aktiivisesti vienyt Suomessa tietoa eteenpäin ministereille asti. Koska asia päätetään EU-tasolla poliitikkojen toimesta, on heille välitettävä faktatieto äärimmäisen tärkeässä asemassa. Työ jatkuu vielä pitkään. Joulukuu 2012 on tämänhetkisen aikataulun mukaan lain hyväksymisajankohta. Tiedätkö, mitä uusi FTL oikein tarkoittaa ja mitä me lentäjät haluamme? Asia on melko yksinkertainen. Haluamme työ- ja lepoaikamääräysten perustuvan puolueettomaan tieteelliseen tutkimukseen väsymyksestä. ”Vastapuoli” eli lentoyhtiöt haluavat luonnollisesti lain, joka mahdollisimman vähän häiritsee työvuorojen suunnittelua ja optimointia.\nHyvä vs. paha Eurooppalainen yhteenliittymä AEA the Association of European Airlines on yhtenä rintamana ajamassa työ- ja lepoaikojen löysentämistä perustuen taloudellisen kilpailukyvyn kasvattamiseen ja ”nykylentäminen on turvallista” -ajatteluun. On mielestäni omituista, että ryhmittymässä on mukana yhtiöitä, esimerkiksi Finnair, jotka kuitenkin julkisuudessa kertovat panostavansa lentoturvallisuuteen ja lentäjien väsymyksen torjuntaan. Suomessa Finncomm on ollut myös aktiivinen puuttumaan lentäjien väsymykseen ja toivotaan sen jatkuvan myös Flybe Nordicin alaisuudessa. Olisiko tiukemmissa FTLmääräyksissä mitään hyötyä yhtiöille? Se nostaisi yhtiöt samalle turvalliselle viivalle ja poistaisi mahdollisuuden epäterveelliseen kilpailuun työaikojen osalta. Kuka voittaa löysissä FTL-määräyksissä? Häviäjiä varmasti ovat vastuuntuntoiset ja lentoturvallisuutta ylläpitävät yhtiöt, joilla lentäjien väsymys on otettu mukaan työsuunnitteluun. Voittajia taas ovat samaiset\nyhtiöt, jotka jo nyt lennättävät lentäjiään lain rajoja hipoen ja jopa ylittäen. Heille vastuuntunnottomuus antaa näennäisen kilpailuedun, koska väsymyksen aiheuttamaan riskiä ei ole otettu laskelmiin mukaan. Väsyneen lentäjän tuomalle lentoturvallisuusriskille ei ole hintaa. Väsymys tuo myös mukanaan huonoja ja epätaloudellisia päätöksiä, mutta tämä nähtävästi koetaan yhtiöissä niin pieneksi tekijäksi, ettei se nosta väsymystä kaikkialla suunnitteluperustaksi. Mutta väsyneenähän ei saa lentää? Tähän on myös keksitty vastakeino. Euroopassa on yhtiöitä, jotka värväävät lentäjänsä erillisillä sopimuksilla yksityisyrittäjiksi tai henkilövuokrausyrityksen kautta. Sopimuksen teksti "viiden vuorokauden sairaus on sopimuksen purkuperuste" kummasti pitää kaverit lentämässä, vaikka korvatulehdus vaivaa. Jos vaihtoehtona on työttömyys, ei sopimuksen teksti ehkä tunnu niin mahdottomalta. EU:ssa on vapaa liikkuvuus ja oli lähtöpaikka missä vaan, voi väli- tai päätepiste olla Helsinki.\nEntä Suomessa? Norwegian, Blue1, Golden Air, Airfix ja Jetflite ovat käyttäneet sopimus- ja rekrytointiyritysten lentäjiä työehtosopimuslentäjien joukossa ja Norwegianilla sekä Blue1:n alihankkijalla Golden Airilla ei ole yhtään heille suoraan palkattua lentäjää. Lisäksi kukaan ei oikein tiedä (tai jos tietää ei kerro), minne nämä sopimuspilotit maksavat veronsa ja lakisääteiset maksunsa, jos maksavat. Tai mikä on heidän virallinen asuinpaikkansa ja työttömyyskorvausstatuksensa kotimaassa.\nJättämällä pakolliset verot ja maksut pois tulisi minustakin edullinen työntekijä yhtiölle, vaikka minulle maksettava bruttopalkka ei muuttuisi. Kun vielä lisätään mukaan veroparatiisin kautta kierrätettävä veroton palkka, alkaa ahnetta lentäjää tilaisuus houkuttaa. Tilaajavastuulaki luotiin Suomeen estämään harmaan työvoiman käyttöä siirtämällä työntekijän maksujen ja velvollisuuksien tarkastusvelvollisuus tilaavalle yhtiölle. Lain toimivuus on asia erikseen, mutta varmasti tulemme näkemään sen soveltamista myös ilmailualalla. Valtion virkakoneisto on tehokas, kun sille päälle sattuu. Sanktiot veronkierrosta ovat olemassa, mutta ilmeisesti se ei vielä pelota tarpeeksi.\nTäysillä taisteluun! Miten pärjäämme tässä taistelussa? Aiomme pärjätä hyvin! Työ- ja lepoaikamääräysten saaminen turvalliselle tasolle nostaa kaikki yhtiöt samalle turvalliselle lähtöviivalle ja vähentää riistohyötyä EU:n sisällä. Tasainen lähtötilanne tuo yhtiöille mahdollisuuden kilpailla reilusti ja ottaa oikeasti mittaa johtajuudessa, joustavuudessa ja tehokkuudessa. Se on win-win lentobisnekselle! Euroopan lentäjät taistelevat saman asian puolesta – taistele sinäkin! Ole kiinnostunut tulevaisuudestasi ja vie viestiä eteenpäin. Jos et tiedä tarpeeksi, kysy. Sopimus- ja henkilöstövuokrauslentäjät ovat tämän hetken ilmiö. Kestävää tulevaisuutta en tällä harmaalla rajalla kulkevalle toimintatavalle näe. Aina tulee olemaan lentäjiä, jotka hyötyvät henkilöstövuokrausyhtiöiden tarjonnasta, mutta rehellinen palkkatyösuhde on paras sitouttaja nykypäivän epävarmassa maailmassa. Tulevaan uskoen, Sami Simonen Puheenjohtaja\nTimo Einola ja muut ATS-komitean jäsenet ovat huolissaan huonosta TCASin käytöstä, syystäkin. Eri maissa eri fraseologiaa, ei hyvä. Mm. nämä Einolan raportissa\nMaailma ja mittarit nurin\nPystyykö simulaattori simuloimaan epätavalliset lentotilat? Tiedätkö mitä tehdä, kun kone on poikittain, nokka nousemassa ylöspäin? Toimittaja Tolvanen selvitti asiaa\nLentokoneiden sisäilmaa on tutkittu ja viranomaiset ovat keksineet uuden konstin selvittää alkoholin kulutusta. Antti Tuori kertoo HUPER-kokouksen tuloksista.\nSisäsivuilla myös: 3\t5\t15\t22\t26\t28\t30\t34\t38\nPuheenjohtajan katsaus Päätoimittajalta\tLentolaukut – nyt ja ennen Dramaattinen Convairlento Suomalaisia maailmalla Ilmailuvinkkejä Ola Forsberg – lentävä lehdentekijä Visio 2023 Konetyyppilistaus 2/2011\nJulkaisĳa: Suomen Lentäjäliitto ry. – Finnish Pilots´ Association (FPA) Tietotie 13, 01530 Vantaa p. 09-753 7220, fax 09-753 7177 Vastaava päätoimittaja: FPA:n puheenjohtaja Sami Simonen p. 0400-684 818 sami.simonen@fpapilots.fi Päätoimittaja: Tom Nyström tom.nystrom@fpapilots.fi Toimittajat: Miikka Hult, Pekka Lehtinen, Matias Jaskari ja Heikki Tolvanen Ulkoasu: Jukka Luoma Heikki Pirinen Taitto: Jukka Luoma Heikki Pirinen Toimituksen sähköpostiosoite: toimitus@fpapilots.fi Toimitusneuvosto: Suomen Lentäjäliitto ry:n hallitus Oikoluku ja kieliasu: Proverbial Oy, Helsinki p. 0400-471924 Ilmoitustilan markkinointi tapahtuu FPA ry:n alayhdistysten toimesta. Ilmoitusmyynti: Mikael Währn 040-752 9269 mikael.wahrn@sllpilots.fi Tämän lehden painopaikka: Suomen Painotuote Äyritie 8 A 01510 Vantaa 020 779 7264 www.painotuote.fi Vuonna 2011 ilmestyy viisi numeroa.\nToimitusaineisto\tIlmoitusaineisto\t8.1.\t15.1.\t28.2.\t15.3.\t30.4.\t15.5.\t15.8.\t31.8.\t15.10.\t31.10.\nlkoistaa, ei ulkoista, ulkoistaa, ei ulkoista…? Perinteinen päivänkakkaraleikki on muuttunut todeksi, tosin nyt ei rakkaudesta arvuutella. Säästöjä etsitään joka puolella Suomea ja pyörä on taas keksitty uudestaan. Jospa perustamme uuden yhtiön, jonka lentäjät tekevät työtä halvemmalla? Hetkinen, vielä parempi idea. Kutsutaan apajille ulkopuolinen yhtiö, jolla jo on halvemmat lentäjät. Ei sillä ole väliä, että tätä on yritetty jo useaan kertaan Suomessa, onnistumatta... Yksi uusi tapa on myös löytynyt: irtisanotaan osa lentäjistä. Koska on päätetty säästää, vähennetään lentäjiä. Ei sillä ole väliä, ettei lentäjiä sitten ole tarpeeksi hoitamaan liikenneohjelmaa, säästäminen (paperilla) on pääasia. Tilanne muistuttaa hieman Finnairin Barona-sotkua. Olisi mielenkiintoista nähdä pienenivätkö kulut oikeasti (nyt Baronan hommat ollaan siirtämässä Swissportille, no toinen kerta toden sanoo…). Uskokaa nyt hyvät johtajat, ei se lentäjien palkoista kiinni ole, tuottaako yhtiö vai ei. SLL:n lakon yhteydessä joku laski, paljonko säästyisi, jos lentäjille ei maksettaisi palkkaa ollenkaan, mutta ei sekään olisi tehnyt yhtiöstä tuottoisaa. Vanhan kansanviisauden mukaan köyhän ei kannata ostaa halpaa. Tämä pätee erityisesti ilmailussa, jossa laatu useimmiten on yhtä kuin turvallisuus. Toisaalta, miksi ilmailualalla olisi viisaampia johtajia kuin muualla? Muillakin aloilla ruuveja kiristetään niin paljon kun jengoista lähtee ja vielä vähän lisää... Ilmailussa vaan tulee tavattoman kalliiksi kun ne jengat pettävät. En tiedä mistä johtuu, mutta\nilmailussa jengojen pettäminen tuntuu myös kulkevan aaltoliikkeessä. Juuri kun olemme lukeneet yhdestä onnettomuudesta, silmiin sattuu jo seuraava. Viimeaikaiset onnettomuudet ovat lähes kaikki sattuneet vanhemmalla kalustolla, missäpä muualla kun itänaapurissamme. Venäjälle lentäessä kannattaa varautua siihen, etteivät asiat suju täysin suunnitelmien mukaan. Silloin olemme oikeasti skarppina ja valmiina puuttumaan epäkohtiin. Venäläisiä työtovereitamme käy kuitenkin sääliksi, he joutuvat toimimaan siinä ympäristössä päivittäin. Jossain vaiheessahan siihenkin valitettavasti tottuu. Jokainen ihmishengen menetys on traagista, oli se sitten KHL-kiekkoilija, nimettömäksi jäävä matkustaja tai venäläinen kollega. Toivottavasti tämän viimeisimmän onnettomuuden saama julkisuus oikeasti muuttaa asioita parempaan suuntaan Venäjällä. Ei pelkästään kaluston, vaan myös menetelmien ja määräysten suhteen, työolosuhteita unohtamatta. Työolosuhteisiin kannattaa keskittyä Suomessakin. Lentoala on erikoinen muihin aloihin verrattuna, koska henkilöstö on hyvin motivoitunutta ja monilahjakasta. Hyvin moni meistä tekee työtään mielellään, monet ovat jopa unelma-ammatissaan. Virkaikäjärjestelmän myötä useimmat ovat myös erittäin\nlojaaleja ja moni työskenteleekin koko uransa yhdessä ja samassa yhtiössä (osittain myös siksi, että vaihtaminen ei taloudellisesti kannata). Useimmat viihtyvät työpaikallaan jopa niin hyvin, että haluavat olla töissä eläkeiän ylärajaan asti. Tätä ruuvia en kiristäisi! Työviihtyvyyden vähetessä vastaan tulee nopeasti normaalialojen lieveilmiöt, esimerkiksi pitkä- ja lyhytaikaisten sairauspoissaolojen kasvu. Tämä on jo Finnairilla huomattu, esimerkiksi kasvaneena haluttomuutena lähteä vapaapäivältä töihin. Motivaation laskiessa virheitä kertyy myös helpommin. Halvimmillaan ne voidaan kuitata rahalla – entä kalleimmillaan... ? Lentäjän kannalta tosin ei ole hyväksyttävää olla tekemättä parhaansa, joka päivä joka lennolla. Sen olemme velkaa matkustajillemme, jotka luottavat meihin. Jos ei motivaatio riitä, luulisi ammattiylpeyden vaikuttavan, muuten olemme väärällä alalla. Toisaalta, kun teemme työmme parhaamme mukaan, ylpeinä ammattilaisina, meillä on myös oikeus vaatia ja saada siihen sopivat työkalut ja työolot. Kapteeni Koskikartio ei tässä lehdessä seikkaile, Sakari Nikkolan ”tulevaisuusvisio” sen sijaan on mukana. Finnairin pari vuotta vanhaan futuristiseen visioon viitaten sai juttu samantyyppisen nimen. Juttua lukiessa kannattaa huomioida että se on kirjoitettu lähes 40 vuotta sitten. Nikkola sen tuskin todellisena visiona kirjoitti, mutta yllättävän moni asia natsaa, ainakin finnairilaisen silmin. Miltä itse uskot ilmailumaailman näyttävän viidenkymmenen vuoden kuluttua?\nPerinteinen GAALA SLL:n eläkeläisille ja jäsenille Tänä vuonna perinteinen SLL GAALA pidetään LA 12.11.2011 klo 17:00 Katajanokalla, Grand Marinan tiloissa. Luvassa on hyvää seuraa, loistava illallinen, ensiluokkaisia ensiintyjiä, tanssia sekä ennen kaikkea hauskaa yhdessäoloa. Lisätiedot ja ilmoittautumisohjeet tulevat sähköpostitse lokakuun alkupuolella.\nUusi jättöpyörreluokitus tulee olemaan konetyyppikohtainen, eikä painosta riippuva, kuten nykyinen järjestelmä. Kuvat: Miikka Hult\nATS-komitean ensimmäinen kokous 2011 pidettiin Berliinissä. Ajoitus juhannusviikonlopulle ei ehkä suomalaisittain ollut paras mahdollinen, mutta toisaalta hukkumisen vaara ei ollut niin suuri. IFALPAn budjettiongelmat olivat yleisaiheena: säästää pitäisi, mutta työmäärä kasvaa. Tarkastelun alla tulee olemaan eri komiteoiden kokousmäärä.\näillä näkymin noin kolme komiteaa tulee saamaan tulevaisuudessa kaksi kokousta vuosittain. ATS-komitea on ehkä näiden kolmen komitean joukossa. IFALPAn suurena ongelmana on vapaaehtoisten löytäminen. Eri ICAOn paneeleissa pitäisi olla ehdottomasti lentäjäedustus, mutta edustajia ei löydy. Syinä on sekä yhtiöiden kiristynyt politiikka vapaiden saamiseksi kokouksiin että nuorempien lentäjien haluttomuus palkattomaan yhdistystyöhön. Kokouksen osallistujamäärä oli tavanomaiset noin 20 henkeä, suurin osa eurooppalaisten lentäjäyhdistysten edustajia.\nJättöpyörreluokituksen muuttamien Jättöpyörreporrastukset ovat ICAOssa tarkastelun alla. Projekti kulkee nimellä RECAT. Koko kolmen eri jättöpyörreluokan järjestelmä tullaan ehkä muuttamaan kuuteen eri luokkaan. Prosessi on alkuvaiheessa, joten lopputulos on vielä epävarma.\nTino Einola A320 kapteeni\nkomitean kanta muodostuu seuraavista pääkohdista: •\t•\nUusi luokitus tulee olemaan konetyyppikohtainen, eikä painosta riippuva, kuten nykyinen järjestelmä. Uutena asiana pohditaan, miten lennonjohtaja ilmoittaa ilma-alukselle edellä lentävän jättöpyörreluokan. Tällainen tilanne tulee kyseeseen esim. näkölähestymisissä omalla porrastuksella. EUROCONTROLin APDSG (Air Traffic Management Procedures Development Sub-Group) työryhmä on yrittänyt luoda omaa ehdotustaan asian suhteen. APDSG:n puheenjohtaja oli kokouksessa esitelmöimässä mm. tästäkin aiheesta ja kuulemassa lentäjien mielipiteitä asian suhteen. Viimeisenä päivänä komitea muodosti kantansa, jonka se antaa APDSG-ryhmälle. ATS-\nLentäjien ei tarvitse enää avauskutsussa antaa HEAVY/SUPER -luokkailmoitusta. Lennonjohtajan ilmoittaessa edellä lentävän jättöpyörreluokan tulee käyttää nykyisiä kolmea eri luokan termejä LIGHT/ MEDIUM/HEAVY. Lentäjät eivät halua kuulla suositusta mailimääräiseksi porrastukseksi, koska sen pitämiseen ei ole työkaluja. Lentäjät eivät halua kuulla pelkkää ilma-alustyyppiä, koska tyyppien valtavan määrän takia lentäjillä ei ole välttämättä käsitystä minkälainen ilma-alus on kyseessä.\nRCF, Radio Communication Failure Toisena aiheena APDSG-ryhmästä on noussut radiohäiriötilanteessa ilma-aluksen palaaminen\nATS-komitea lähtökentälle. ICAOlla on paineita käydä läpi ja uudistaa koko radiohäiriömenetelmä Brasilian vuonna 2006 ilmassa tapahtuneen törmäysonnettomuuden takia. APDSGryhmän tehdessä työtä menetelmän uudistamiseksi tuli lentäjäpuolelta ehdotus luoda menetelmä ilmaaluksen palaamiseksi lähtökentälle RCF-tilanteessa IMC-olosuhteissa. Aluksi muiden kuin lentäjien tuntui olevan vaikea ymmärtää, miksi lentäjät haluaisivat palata takaisin lähtökentälle RCF-tilanteessa IMColosuhteissa. Tällaisen menetelmän luominen ei kuitenkaan ole niin yksinkertaista. Asiaan sisältyy monia huomioonotettavia seikkoja. Miten ilma-alus indikoi paluunsa, kuinka pitkään lennettyään voi vielä palata lähtökentälle, miten ylipaino tai fuel dumping tilanteessa toimitaan jne. Monia ongelmia on ratkaistavana. Kokouksessa tuli esiin tieto, että jo tällä hetkellä on kuitenkin olemassa jo ainakin Singaporessa ko. menetelmä julkaistuna. Keskusteluissa on tullut esiin ehdotuksia esim. koodilla ilmaista aikeensa, 7602 vaikka ilmaisisi ilma-aluksen palaavan takaisin. Odotuskuvion suunta voisi ilmoittaa kiitotievalinnan. Korkeuksina 500 ft välikorkeudet hätäporrastuksena jne. Kaikkiin liittyy kuitenkin omat ongelmansa. Niinpä työ jatkuu IFALPAn osalta erillisen pienen työryhmän aivojumppana. Itse lupauduin ottamaan osaa työhön, koska APDSG IFALPA -edustajana on jo tullut asia melko tutuksi. Mietinnän tulos tullaan esittämään ATS-komitealle syksyn kokouksessa.\nunohtaa ilmoittaa ”TCAS RA”, kun poikkeaa selvityksestä, niin lennonjohtaja saatuaan tiedon tutkanäytölleen tietäisi porrastusvastuun poistuneen. Uutena rtf-terminä on ehdotettu käyttöönotettavaksi ”TCAS RA DOWNLINK, FOLLOW THE RA”. Termin sopivuudesta käytiin keskustelua ja koska jo termin luontivaiheessa oli ollut mukana IFALPAn edustaja, päätettiin olla vastustamatta ko. termiä. Kuitenkin koko RA downlink-asia koskettaa muitakin komiteoita kuten HUPER ja SEC- komiteoita. Niinpä asia tullee heidänkin esityslistalleen tulevaisuudessa. Muuten TCAS-asiassa saatiin melko huolestuttavaa tietoa Euroopan alueelta. EUROCONTROLIN teke-\nmän tilaston mukaan TCAS RA -tilanteessa lentäjistä vain 44 prosenttia oli toiminut oikein ja oikea-aikaisesti. Vielä huolestuttavampi on tieto, että jopa 15 % ei ole toiminut mitenkään. Asiasta keskusteltiin pitkään ja huomiona on, että TCAS-tietous on huolestuttavasti heikentynyt lentäjien keskuudessa. Ei ymmärretä sen olevan viimeinen turvaverkko yhteentörmäyksen välttämiseksi, kun kaikki muu on mennyt pieleen. Laitetta käytetään väärin, otetaan TA ONLY käyttöön normaalitilanteessa matkalennolla, ei noudateta toimintaohjetta RA, välillä jopa lennetään sen vastaisesti! Tällaisen tiedon saaminen ei kyllä mitenkään mieltä ylennä taivaalla näiden mukana lentäessä.\nDownlink TCAS RA TCAS-toimintaohjeen RA-tiedon saattaminen lennonjohtajalle on mietinnän alla SESAR-projektin osana. Jo tällä hetkellä tietyt ilmaalukset siirtävät TCAS-tiedon maahan S-transpoderin kautta, mutta tietoa käytetään ainoastaan tilastointiin. RA-tieto halutaan kuitenkin siirtää myös lennonjohtajalle tulevaisuudessa. Tällöin lennonjohtaja voisi välttää antamasta selvityksiä koneelle saatuaan tiedon TCAS-toimintaohjeesta. Jos lentäjä\nTCAS-tietous on huolestuttavasti heikentynyt lentäjien keskuudessa. Laitetta käytetään väärin, otetaan TA ONLY käyttöön normaalitilanteessa matkalennolla, ei noudateta toimintaohjetta RA, välillä jopa lennetään sen vastaisesti…Muistakaa: FOLLOW THE RA!\nATS-komitea Isona syynä on koulutuksen ja tiedon puute. Kokouksessakin oli eräs lentäjä, joka 20 vuoden aikana oli harjoitellut vain kaksi kertaa TCAS RA -tilannetta. Esitin myös yhtenä tekijänä olevan simulaattoreiden vajavaisuudet. Monessa pystyy tuottamaan TCAS RA ainoastaan, kun lennetään suoraan vaakalennossa tasaisella nopeudella, kun taas oikean elämän RA-tilanteet ovat esim. suuren nousu- tai liukunopeuden aiheuttamia. Kuinka moni suoriutuu kunnialla TCAS RA -tilanteessa kun pitäisi esim. 4000 ft/min vajoaminen muuttaa 1500 ft/min nousuksi, kun sitä ei ole päässyt oikeasti harjoittelemaan. IFALPA tulee julkaisemaan tiedotteen TCAS-asiassa painottaen oikeiden TCAS:n antamien toimintaohjeiden noudattamisen. Tiedonpuutetta ei voi kukaan syyttää. Esim. EUROCONTROL on julkaissut aivan loistavia ACAS-bulletiineja jo toistakymmentä kappaletta. Niissä on luettavissa mm. tilannekuvauksia\nATS (Air Traffic Services) ATS-komitea pohtii lennonjohdollisia asioita lentäjän näkökulmasta. Se tekee yhteistyötä mm. lennonjohtajien maailmanjärjestön IFATCA:n sekä Eurocontrolin kanssa. ATS-komitea on ottanut kantaa mm. RVSM-järjestelmän ulottamiseen metrisiä lentopintoja käyttäviin maihin, offset-lentämisen kehitykseen sekä kiinnittänyt huomiota lennonjohtoselvitysten erilaisiin tulkintoihin eri maissa. ATSedustajamme on Finnairin A320-kapteeni Timo Einola, jolla on myös lennonjohtajan koulutustausta. Timo on tuonut komitean kautta lukuisia esityksiä parannuksiksi mm. ICAO:n ohjeistuksiin, ja onpahan joistakin poikinut jopa Eurocontrolin julkaisemia, asioita selventäviä Safety Bulletineja.\nvääristä toimista oikeissa tilanteissa. Ne ovat jokaisen luettavissa ja ladattavissa netistä osoitteesta http:// www.eurocontrol.int/msa/public/ standard_page/ACAS_Bulletins_ Safety_Messages.html Jokainen voisi ainakin itse pitää huolen oman tiedon oikeellisuudesta ja kerrata välillä asioita. Muistakaa: FOLLOW THE RA!\nMuita asioita SID/STAR -rajoitusten purkamiseen käytettävän rtf-termistön muuttaminen menee eteenpäin hitaasti mutta varmasti. Kesän lopulla alkavat simulaatiot. Asian suhteen on aikamoinen sekamelska, koska osa valtioista on julkaissut omia termejään. Esim. Englannissa ”CLIMB NOW” tarkoittaa rajoitusten purkua. Tällainen omien termien keksiminen ei ole hyväksyttävää. Miettikää tilannetta, jos kaikki seuraisivat Englannin esimerkkiä ja keksisivät oman termistönsä. Muistakaa kysyä rajoituksista, jos olette epävarmoja. IFALPA jatkaa aktiivista työtä tuhkatyöryhmissä ja oman kannan muodostamista. Asia on todella ajankohtainen. Tätäkin kirjoittaessa ilmaliikenne on pysähtynyt osissa Uutta-Seelantia tuhkan takia. NAT-alueen väärällä korkeudella lentämiset ovat huimassa kasvussa. Samoin on tullut esiin, että\njotkut lentävät SLOPin (strategic lateral offset procedure) vastaisesti vasemmalla, vaikka pitäisi aina lentää oikealla. Tämä on huomattava riski. Nykyään NAT-alueella ei täyty vaadittava TLS (target level of safety). UAS (unmanned aerial system) koneiden lisääntyminen huolestuttaa. Määräykset ja ohjeistukset ovat perässä. IFALPAn kantana, että jos ne lentävät siviililiikenteen seassa, pitää soveltaa muihinkin ilmaaluksiin tarkoitteluja säännöksiä. See and avoid on yhtenä ongelmaalueena. Lisääntynyt Kiinan ilmaliikenne aiheuttaa ongelmia Hong Kongin kentälle. Kiinan asettamat liikennerajoitukset Kiinaan suuntautuvalle liikenteelle ovat välillä huomattavia. Ongelmana on, ettei Kiina anna tietoa HKG ATC:lle niiden kestosta, koska suuren osan aiheuttaa Kiinan sotilasliikenne ja heitä ei kiinnosta ilmoitella kauanko varaavat ilmatilaa. Tuloksena on ollut esim. matkustajien koneessa odotuttaminen yli kuusi tuntia. Venäjä ottaa käyttöön RVSM järjestelmän 17.11.2011. Ylemmät pinnat tulevat olemaan jalkoina. Alempi ilmatila alle siirtokorkeuden pysynee metreissä. Allekirjoittaneelta on saatavissa lisätietoa. Lukuisat kyselyt voi laittaa sähköpostiin.\nEuropean Organisation for the Safety of Air Navigation. Organisaatio on Euroopan ilmatilan lennonjohtopalvelujen ja muiden lennonvarmistuspalvelujen suunnittelusta ja kehittämisestä vastaava monikansallinen ja valtioiden välinen laitos. Siihen kuuluu 37 jäsenvaltiota. Eurocontrolin päämaja on Brysselissä.\nAir Traffic Management Procedures Development Sub-Group. Ryhmä tekee paljon pohjatyötä ja ehdotuksia ICAOlle eri menetelmien uudistamiseksi.\nthe Single European Sky ATM Research Programme. Ohjelman tavoitteena on yhdistää Euroopan pirstaleinen ilmailutaivas vuoteen 2020 mennessä.\nRevising wake turbulence categories to gain capacity. Jättäpyörreluokituksen muuttamiseen tähtäävä projekti.\nStrategical Lateral Offset Procedure. Pohjois-Atlantin ilmatilassa (NAT) lentäjien odotetaan lentävän väylästä oikealla, mikä pienentää törmäysriskiä sekä mahdollisuutta joutua jättöpyörteisiin.\nKuvan auto erkoisvarustein.\nBMW 5-SARJAN TOURING. TIe NAUTINTOON ON AUkI. BMW 5-sarjan Touring on ottanut itsevarmoin ottein paikan autoluokkansa johtajana. Sen muotoilussa yhdistyy kiehtovalla tavalla dynaamisuus ja eleganssi. Se asettuu muiden yläpuolelle myös innovatiivisten tilaratkaisujen ja korkealuokkaisen viimeistelyn suhteen. Suurimman vaikutuksen koet kuitenkin vasta sen ratissa. BMW 5-sarjan Touring tarjoaa luokkansa upeimmat ajo-ominaisuudet sekä ylivoimaisimman tehon ja kulutuksen suhteen. Tervetuloa kokemaan todellista ajamisen iloa LAAKKOSELLE.\nBMWBMW efficientDynamics EfficientDynamics\nVähemmän kulutusta, enemmän ajamisen iloa. Weniger Emissionen. Mehr Fahrfreude.\n184 hv (135 kW)\nBMW 5-sarjan Touring Business hinnat alkaen (BMW 520d Touring): 42.960,0 € + arvioitu autovero 10.531,94 € = 53.491,94 € + toimituskulut 600 € = 54.091,94 €. Vapaa autoetu alkaen 970 €/kk, käyttöetu alkaen 790 €/kk.\nESPOO Veljekset Laakkonen Oy Luomannotko 7 02200 Espoo Vaihde 09 5407 4500\nHELSINKI Veljekset Laakkonen Oy Mekaanikonkatu 2 00880 Helsinki Vaihde 09 5407 4700\nJYVÄSKYLÄ Veljekset Laakkonen Oy Palokankaantie 20 40320 Jyväskylä Vaihde 014 696 611\nTaitolentoa vai lentotaitoa\nlentotaitoa Air France 447 Atlantilla ja Colgan Air 3407 Buffalossa – molempia lento-onnettomuuksia yhdistää hallinnan menetys. LOC (Loss of control) -lento-onnettomuudet ovat vallanneet liikenneilmailussa ykkössijan CFIT (Controlled Flight into Terrain) -onnettomuuksilta, joiden osuus on sitkeän koulutuksen ja EGPWS-laitteiden myötä laskenut selvästi.\nOC-onnettomuuksiin, joita on tilastoitu viidentoista viime vuoden aikana 43 kappaletta (hull loss), on vaikeampi löytää oikeaa lääkitystä. Helmikuussa 2009 tapahtuneen Colgan Air -onnettomuuden jälkimainingeissa presidentti Obama hyväksyi lain, joka velvoittaa FAA:n (Federal Aviation Authority) implementoimaan NTSB:n (National Transport Safety Board) viimeisimmät suositukset koskien liikennelentäjien sakkauksen ja epätavallisten lentotilojen tunnistamis- sekä oikaisutoimenpidekoulutusta. Vaikka asiat itsessään ovat kohtuullisen selvä, ei käytännön toteutus enää välttämättä olekaan. Perinteisesti epätavallisten lentotilojen kouluttamiseen on riittänyt sopiva määrä teoria- ja simulaattorikoulutusta, sillä simulaattoreiden on koettu simuloivan epätavallisia lentotiloja riittävän realistisesti. Mutta onko niin sittenkään? Boeing testasi vuonna 2006 kuinka hyvin simulaattorit vastaavat todellisuutta epätavallisten lentotilojen suhteen. Testipenkiksi valittiin 767–400 Level D -simulaattori, jossa tietoisesti ylitettiin lentokäsikirjan raja-arvot erilaisissa epätavallisissa lentotiloissa. Boeingin koulutusosaston pääohjaaja Lance Lindsley oli vakuuttunut tuloksista: ”Simulaattorin vastine epätavallisiin lentotiloihin oli yhtenevä oikealla koneella lennettyihin koelentoihin.” Flight Safety Foundationin teknisten ohjelmien johtaja Jim Burin on\neri mieltä: ”Kun lennät simulaattorin sakkaustilaan, se ei pysty toistamaan oikean lentokoneen aerodynaamista sakkaustilaa. Lisäksi mitä tulee gvoimiin, mikään nykyinen simulaattori ei kykene luomaan lähellekään samaa tunnetta, kuin oikeiden g-voimien vaikutus epätavallisessa lentotilassa.” Burin on myös tutustunut ehdotuksiin simuloida g-voimia mm. istuimiin upotettavien airbagien ja g-pukujen avulla, mutta hän ei usko niiden olevan toteuttamiskelpoisia liikennekonesimulaattoreissa.\nSakata vai eikö sakata? Miten liikenneilmailualalla siis määritetään epätavallinen lentotila? Upset Recovery Training Aid-opuksen mukaan epätavallinen lentotila syntyy kun nokan asento on yli 25 astetta ylös, yli kymmenen astetta alas tai yli 45 astetta kallellaan. Perinteisesti liikennelentäjiä on koulutettu oikaisemaan epätavallinen lentotila ohjaamalla nokka lyhintä tietä horisonttiin, suoristamalla siivet ja tarvittaessa hienosäätämällä nokan asentoa. Mutta hyvin yleisesti epätavallisten lentotilojen koulutuksessa\nEpätavallisten lentotilojen koulutus sisältää ”säikähdysmomentin”\ntärkeimmäksi asiaksi nousee orastavan sakkauksen tunnistaminen ja välttäminen – hintaan mihin hyvänsä. Eli olemmeko ajautuneet tilanteeseen, missä viranomaismääräysten myötä sakkauskoulutus on itse asiassa lähestyvän sakkauksen koulutusta, jossa konetta ei enää päästetä sakkaustilaan, eikä näin ollen päästä kokemaan epätavallista lentotilaa? Viime vuosikymmenen puoleenväliin asti liikennelentäjien koulutustarkastuksissa painotettiin sakkauksen oikaisussa mahdollisimman vähäistä korkeuden menetystä, koska useimpien maiden ilmailuviranomaiset tukeutuivat FAA:n standardiin. Sen mukaan oppilaan on suoriuduttava alkunousun, laskeutumisen sekä sileän lentotilan sakkauksista mahdollisimman vähäisellä korkeudenmenetyksellä, mutta juuri mitään painoarvoa ei annettu kohtauskulman hallinnalle. Liikennelentäjien nykylentotaitoa on käsitelty useassa työryhmässä (FAA:n Stall/Stickpusher Working Group, Aviation Rulemaking Committee, International Committee for Aviation Trainingin Extended Envelopes) ja niiden kaikkien suositus on muuttaa sakkauskoulutuksen painopiste kohtauskulman hallintaan\nCalspanin Learjet Upset Recovery harjoituksessa. Kuva: Calspan\npelkän korkeudenmenetyksen sijaan. Maailman useat kansalliset ilmailuviranomaiset ovatkin reagoineet työryhmien tulokseen ja suosittavat tiedotteissaan kohtauskulman hallintaa sakkauksen oikaisun prioriteettina, jottei tilanne johda esim. steep stall-tilaan.\nG-voimien kautta A-luokan pilotiksi Siinä missä CFIT-onnettomuuk- siin löydettiin ”patenttiratkaisu” EGPWS:n myötä, ei samanlaista taikalaatikkoa ole tulossa LOC-onnettomuuksiin. Ongelman selättäminen vaatii kärsivällisyyttä ja läpi liikennelentäjän uran kestävää koulutusta. Jos turvallisuustilastoihin halutaan muutos LOConnettomuuksien osalta, on kyse\nsatojentuhansien liikennelentäjien lisäkoulutuksesta, joten edessä on aika ”eeppinen exodus”. KLM lukeutuu lentoyhtiöihin, joka sisällyttää epätavallisten lentotilojen hallintaa ab initio lentäjäoppilaiden koulutukseen. Yhtiö tekee yhteistyötä CAE:n ja Aviation Performance Solutions -yhtiön kanssa Arizonassa, missä oppilaat harjoittelevat epätavallisia lentotiloja täysverisellä taitolentokoneella, Extra EA-300:lla. APS:n toimitusjohtaja Paul Ransbury kertoo: ”Oikean lentokoneen etu on, että oppilas joutuu aidosti uhkaavan tilanteen eteen. Epätavallisten lentotilojen koulutus sisältää ”säikähdysmomentin”, jolloin oppilas on ennen kokemattoman haasteen edessä. Repivien g-voimien\nja adrenaliinia tihkuvan koulutuksen kautta oppilaalle saadaan aikaan oikeanlainen, henkistä kuria vaativa ripeä oikaisutoiminta, jota oppilas pääsee testaamaan taitolentokoneella lennetyn koulutuksen jälkeen CAE:n Level D -liikennekonesimulaattoriin.” Tämän koulutuksen tehokkuutta on testattu Embry-Riddle Aeronautical Instituten tutkimuksessa ja alustavat tulokset ovat erittäin rohkaisevia. Lentäjäoppilaat ovat sisäistäneet selkeästi paremmin kohtauskulman merkityksen ja heidän tilannetietoisuutensa on huomattavasti parantunut. Upset recovery -koulutus on viety vielä pidemmälle Calspan-yrityksessä, joka sijaitsee UFOista tutuksi tulleessa Roswellin kaupungissa UudessaMeksikossa. Viisisataa liikennelentäjää osallistui FAA:n ja NASAn tukemaan Advanced Maneuver & Upset Recovery -projektiin, jossa koulutusta annettiin Beech Bonanzalla sekä kolmella modifioidulla Learjetilla. Learjetien ohjaustuntuma voidaan muuttaa softan avulla vastaamaan erilaisia konetyyppejä F-16 Fighting Falconista peräti 747:ään. Koska konetyyppi on erittäin vankkarakenteinen, se kestää lähes hävittäjämäisia g-voimia ja soveltuu näin ollen erinomaisesti epätavallisten lentotilojen harjoituksiin. Calspanin kouluttajien mukaan oppilaiden lentokokemukset jäävät hyvin vahvoina mieliin ja käytännön toimintaan. Kouluttajat arvioivat, että koulutuksen tuottama taito pysyy yllä viiden vuoden ajan, jolloin olisi kertauskoulutuksen aika.\nSIOn lisäksi KLM lukeutuu lentoyhtiöihin, joka sisällyttää epätavallisten lentotilojen hallintaa ab initio lentäjäoppilaiden koulutukseen. Kuvassa SIOn 300L. Kuva: Pertti Palonen\nMyös Torontossa järjestetyssä suuressa ilmailukonferenssissa nostettiin esiin kyseisen, oikealla lentokoneella suoritetun koulutuksen huomattava merkitys lentäjän kykyyn hallita epätavallisia lentotiloja. Liikenneilmailun tilastollinen ”ykköstappaja” on osoittanut salakavaluutensa viime vuosina. Tämä ei tule yllätyksenä pidempään työskennelleille rivilentäjille, jotka ovat jo uransa alkuvaiheista alkaen ymmärtäneet peruslentotaidon merkityksen. Valitettavasti lentoyhtiöiden taloudelliset paineet nipistävät jokaisen ”turhan” sentin pois ja epäilemättä sille varmaan lentäjien taitolentokoulutus tässä muodossaan näyttää toimiston kirjoituspöydän takaa. Saamme ehkä koko ajan riviin aina vaan parempia FMS:n käyttäjiä, mutta kun automatiikka pettää pahemman kerran, jää lentäjälle jäljelle ei vain taitolento, vaan peruslentotaito. KISS-malli toimii tässäkin yhteydessä…\nViisi kilometriä aavikon yläpuolella lennonopettaja ohjelmoi Learjetin tietokoneelle skenaarion, mihin kukaan lentäjä ei halua joutua: Learjetin nokka nousee äkillisesti jyrkkään kulmaan kohti aurinkoa, josta seuraisi nopeasti syvä sakkaus ilman selkeää ja ripeää oikaisua. ”Koneessa on ohjainongelma!”, oppilas huutaa ja yrittää työntää rattia voimakkaasti eteenpäin. Trimmin käyttö ei auta eikä myöskään autopilotin irrottaminen. Jäljelle jää vain yksi vaihtoehto – ripeä koneen kallistaminen 60 astetta, jolloin nokka saadaan laskemaan. Oppilas kallistaa rattia vasemmalle, mutta ei aivan tarpeeksi. ”Ohjaa jämäkämmin”, käskee kouluttaja, ”lisää kallistusta!”. Nokka laskee, mutta hallitusti. Lentotilan stabiloitua oppilas huokaa syvään. Hän ei ole koskaan ollut suihkukoneella vastaavanlaisessa lentotilassa, kuten ei juuri kukaan liikennelentäjä. Se on tämän koulutuksen idea.\nHenkistä ja fyysistä hyvinvointia edistämässä jo 35 vuotta.\nLentäjän paras kaveri Lentolaukku kuljettaa pilotin tarpeiston mihin tahansa maailmassa. Kuvassa perinteisen mallinen reittilaukku. Kirjoittajan laukusta kunnosta huomaa että vielä on matkamaileja kuljettavana… Kuvat: Pekka Lehtinen\n”Se alkoi jo kouluaikoina. Aluksi kyseessä olivat viattomat mielikuvat ja kavereiden kanssa käydyt keskustelut aiheesta. Moni oli nähnyt käytettävän ja osa oli kokeillut. Kukaan ei ollut kuitenkaan ostanut vielä omaa. Koulun edetessä ja muuttuessa vakavammaksi alkoi ammatti-identiteetti kehittyä. Näimme mielissämme kokeneet ammattilaiset, jotka olivat käyttäneet jo vuosia ja ihailimme heitä. Tiesimme, että jos haluaisimme kuulua jonain päivänä heidän joukkoonsa, oli myös meidän ryhdyttävä käyttämään. Emme voineet jäädä muuta ryhmää huonommaksi vaan oli kuljettava mukana. Oli pakko. Osa sinnitteli vastaan vielä pitkään, mutta me muut – me teimme päätöksemme. Me liittyisimme voittajiin. Eräänä sateisena syyspäivänä astuimme liikkeen hämäriin ja teimme kaupat. Olimme hankkineet ensimmäiset lentolaukkumme.”\nuten edellä kuvattu tositarina kertoo, on lentolaukku perinteisesti ollut osa lentäjän ammatti-identiteettiä. Tummaan pukuun pukeutunut ryhdikäs henkilö kantamassa mustaa nahkasalkkua on monelle se ensimmäinen mielikuva lentäjästä. Imagosta ja mielikuvista huolimatta lentolaukku on kuitenkin myös tuiki hyödyllinen esine sen kuljettaessa lentäjän henkilökohtaiset ja myös työssään tarvitsemat tavarat kätevästi kompaktissa koossa. Puhutaan melkoisesta monikäyttöesineestä.\nKlassikkomalli vai moderni vetovehje Perinteisesti klassinen lentolaukku on ollut musta nahkainen salkku, jota kannetaan päällä olevasta kahvasta. Yhä edelleen kyseisen kaltaista laukkua käytetään runsaasti ja siitä käytetään nimitystä reittilaukku. Erilaisia malleja on saatavilla runsaasti muun muassa tavarataloista mitä erilaisimmin ominaisuuksin. Löytyy nahkaista ja keinonahkaista, ulkotaskuilla tai ilman, väliseinillä, nimikylteillä tai vaikkapa pyörillä varustettuja malleja. Reittilaukkujen Rolls Roycea edustaa perässä vedettävä pyörillä ja kokoon taittuvalla vetoaisalla varustettu laukku, jonka hankkiminen on varma keino kollegoiden kateuden herättämiseksi. Kunnioitusta saa varmasti osak-\nseen myös Elroy Borge Jeppesenin viitoittaman yhtiön valmistaman aidon Jeppesen-laukun kantaja. Nykypäivän moderni lentäjä ei kuitenkaan välttämättä halua enää mukautua klassisen lentäjän muottiin, vaan haluaa rikkoa rajoja. Sitä varten on olemassa pyörillä kulkeva laukkumalli, joka sopii hieman muodikkaampaan makuun. Kyseinen laukkumalli edustaa ulkonäöltään enemmänkin tyypillistä kabiinilaukkua pyörineen, vetoketjuineen ja sojottavine vetoaisoineen. Tyypillinen valmistusmateriaali on jotain muovin ja kankaan väliltä, eikä laukkua enää niinkään kanneta vaan sitä vedetään perässä aina kun mahdollista. Yhteistä reittilaukun kanssa tälle lentolaukkumallille on kuitenkin vastaava kompakti koko sekä sama käyttötarkoitus.\nLentäjän paras kaveri\nNykymuoti lentolaukuissa eroaa huomattavasti vanhasta. Miten se nyt olikaan, vanhassa vara parempi?\nKumpi laukkutyyppi sitten on se oma valinta? Yleistäen voisi sanoa, että syöttöliikenteessä yleisempi malli on reittilaukku kun taas pidemmän matkan- ja bisnesliikenteessä pyörillä kulkeva modernimpi malli. Syy tähän on yksinkertaisesti siinä, että syöttöliikenteessä mukana tarvitsee kantaa tyypillisesti vähemmän siviiliomaisuutta. Päivävuoroja ja teräviä yöpyviä tehtäessä mukana kulkee normaalisti lähinnä eväitä ja perusselviytymistarvikkeita hammasharjoineen. Pitkillä yöpyvillä sekä useamman päivän työmatkoilla tulee usein puolestaan tarvetta suuremmalle määrälle siviilitarvikkeita ja vaatteita, jolloin modernimmin suunniteltu vetolaukku mahduttaa tavarat reittilaukkua paremmin. Näin ollen voisi todeta, että laukku valitaan käyttötarpeen mukaan pois lukien tietysti Jeppesen-laukkujen kaltaiset statussymbolit.\nLaukulla pitkä historia Mieleen herää nyt varmasti myös kysymys, mistä lentolaukkujen\nkäyttö on saanut alkunsa. Vahva epäilys kohdistuu Amerikan mantereelle, jossa liikenneilmailu on kehittynyt muinoin varsin voimakkaasti. Siirryttäessä kartan ja kompassin käytöstä ensin radiosuunnistuslaitteisiin ja sittemmin inertiaan ja muihin modernin aikakauden metkuihin, lisääntyi lentojen ja erityisesti kaukolentojen määrä voimakkaasti. Pitkillä matkoilla tarvittiin mukana suuri määrä erilaisia reittimanuaaleja ja jossain vaiheessa saavuttiin siihen pisteeseen, etteivät navigaattorin, secondin ja perämiehen kädet enää kannatelleet valtaisia kirjamääriä. Niinpä keksittiin reittilaukku, jossa kaikki manuaalit kulkivat kätevästi mukana. Kun laukuista tehtiin henkilökohtaisia, sai mukaan kätevästi myös siviilitavaroita. Suomessa lentolaukkujen käyttö alkoi tiettävästi DC-8-aikakaudella, jolloin kasin myötä esiteltiin koneisiin hulppea lisävaruste: tyhjä tila pilotin reiden vieressä. Siinä missä aiemmissa konetyypeissä pilotin ympäristö oli täytetty erilaisilla kelloilla, mittareilla ja viisareilla, oli\nkasissa turha roina karsittu pois ja korvattu laukun mentävällä tilalla. Nyt henkilökohtaisen laukun omine tarvikkeineen sai aivan käden ulottuville, jolloin laukun sisältö oli käytettävissä koko ajan. Noista ajoista lähtien lähestulkoon kaikkiin liikennekoneisiin on rakennettu sama lisävaruste nykypäivän pilottien hemmottelemiseksi joitakin teräväkaulaisimpia liikesuihkuja lukuun ottamatta. Alkuaikoina kotimaan pilotit hankkivat kertoman mukaan omat laukkunsa SAS:n kaupasta Tukholmasta, kunnes laukkuja alkoi saada myös kotimaasta. Tästä lähtien laukkujen saatavuus kotimaassa on parantunut ja nyt niitä voi hankkia mistä tahansa laukkuliikkeestä tai hyvin varustellusta tavaratalosta. Mitä nykypäivän lentäjä kantaa tyypillisesti laukussaan? Pikaisella gallupilla saatuja vastauksia ovat muun muassa tyypilliset lupakirja, passi, lentopäiväkirja sekä lakki. Tämän lisäksi mukana kulkee omiin mieltymyksiin sopivia asioita kuten erilaiset pika-eväät, bjuutiboksi ja siihen liittyvät tarvikkeet,\nLentäjän paras kaveri Laukun paras kaveri Siinä missä lentolaukku liittyy olennaisesti lentäjään, kuuluu puolestaan lentolaukkuun olennaisesti tarrat. Tyypillisesti reittilaukkumalliseen pilottisalkkuun on liimattu mieltymyksistä riippuen yhdestä useampaa tarraa, jotka jollain tapaa liittyvät lentämiseen. Tyypillisin versio laukkuun liimatusta tarrasta on konetyyppitarra, joka kuvailee lentäjän työkalunaan lentämään konetyyppiä. Monissa yhtiöissä on teetetty yhtiön puolesta omat konetyyppitarrat kutakin konetyyppiä varten ja tarrat jaetaan piloteille tyyppikurssin yhteydessä. Tällöin samassa tarrassa mainostetaan sekä yhtiötä että konetyyppiä. Kotimaassa ainakin Blue1, Finncomm ja Finnair käyttävät yhtiökohtaisia tarroja. Yhtiöissä, joissa tyyppikurssi suoritetaan jossain muualla kuin oman yhtiön toimesta, saatetaan yleismalliset konetyyppitarrat jakaa tämän tyyppikurssin yhteydessä. Tämän lisäksi internet on pullollaan erilaisia nettikauppoja, jotka myyvät jos jonkinlaisia ilmailuaiheisia tarroja mukaan lukien konetyyppitarrat. Erityisen hyvä lähde on esimerkiksi eBay. Konetyyppitarrojen lisäksi laukkuihin saatetaan liimata muuta ilmailu-uraa tai –harrastusta koskevia tarroja. Tällaisia saattavat olla vaikkapa vanhojen Ilmavoimalaisten tarrat, lentokoulun kurssimerkit tai ilmailukerhojen tarrat. Erilaisia tarravaihtoehtoja löytyy jokaisen omasta ilmailuhistoriasta ja mieltymyksistä riippuen lukemattomia, joten käytännössä taivaskaan ei ole rajana. Perinteinen ”Kiss a Pilot” –tarra on aina varma valinta.\nFinnairilla pitkän uran tehnyt ja 70-luvun lopulla eläkkeelle jäänyt Oiva Bagge (Charterlento 1961, Liikennelentäjä 1/2011) muistelee: 1950-luvulla yövyimme kotimaan ulkoasemilla. Aina ei ollut käytettävissä hotellia, joten jouduimme kantamaan yöpymistarpeita mukanamme. En kuitenkaan muista minkälaista kassia tms. olen mukanani kantanut. Jos kassi on ollut mukana, niin se oli varmasti sijoitettu matkustajien päällysvaatetilaan. Muistaakseni ohjaamoissa on ollut mukana vain päivän sanomalehtiä. Ensimmäisillä Charter-lennoilla, noin vuoden 1955 jälkeen, oli käytössämme lennonselvittäjä (entinen Finnairin radiosähköttäjä) Kosti Uotilan pakkaama ja "lainaama" käsikirjalaukku, joka yleensä sisälsi vain Finnairin jostain (ei Jeppesen) hankkimia alkeellisia lähestymiskarttoja ja Neuvostoliiton puolelle lennettäessä oli myös jotain maastokarttoja. DC-8:n saapuessa vuonna 1969 meitä kehoitettiin hankkimaan omat lentolaukut. Minun ensimmäinen laukkuni oli nykyisin käytössä olevan laukun kokoinen ja näköinen, mutta tehty pahvista. En muista mistä sen hankin, ehkä SAS:lta. Pahvi oli huonoa materiaalia ja sittemmin laukun kansi repesi saranapuolelta. Myöhemmin saatiin New Yorkista matkalaukkuliikkeestä ostettua nahkalaukut. Kolmas oli jo kunnollinen Jeppesenin tuotantoa. DC-8:ssa lentolaukulle oli hyvä paikka ohjaamon istuimen vieressä. Muistaakseni kannoimme mukanamme alkuaikoina vain Jeppesenin käsikirjaa. Usein tuntui siltä, että käsikirjan päivityksiin ja sivujen vaihtoon kului turhan paljon aikaa. Vasta 1970-luvulla tuli laukkuun mukaan myös lentotointamanuaali. Ensimmäiseen pahvilaukkuun liittyy hauska muisto. USA:n lentoyhtiöillä oli tapana liimata matkalaukkuihin omia mainoksiaan ja niin minunkin laukkuuni oli ilmestynyt United Airlinesin mainostarra. Olin noutanut presidentti Kekkosen hänen Brasiliaan tekemänsä matkan jälkeen takaisin Helsinkiin. Henkilökohtaisista syistä johtuen poistuminen ei ollut ripeää vaan minäkin jouduin häntä avustamaan portaiden ylätasanteella. Siihen aikaan valokuvaajat pääsivät aina portaiden juurelle ja eräs heistä otti valokuvan niin, että olen Kekkosen kanssa samassa kuvassa ja kädessäni on reittilaukku. Reittilaukun päätyyn oli liimattu em. United Airlinesin isokokoinen logo, joka kuvassa erottui selvästi. Valokuva tuli julkisuuteen erään viikkolehden suur-ristikko-kilpailun yhteydessä. Jouduin tästä asiasta esimiesteni puhutteluun. Pahvilaukku joutikin kalastustarvikkeiden kantolaukuksi ja uuden laukun sain ostaa virkapukurahan puitteissa.\nlukemista, siviilivaatteita, urheiluvarusteita, näyttöjen puhdistusliinoja, lähipitserian ruokalista ja ensiapupakkaus. Tarkimmilta menetelmien kurvaajilta löytyi myös laukustaan Lentomenetelmät-kirja ja mahtui mukaan yhdet norsunkärsästringitkin ilmeisesti tiukkojen tilanteiden varalle. Kerrottakoon lopuksi tarina lentolaukkujen tarpeellisuudesta. Ranskalainen lentäjäsankari Jean Mermoz, joka lensi ensimmäisenä eteläisen Atlantin ja Andien yli, piti salkkuaan onnen kalunaan. Viimeiselle lennolle ei ikäkulu salkku tullut matkaan ja huonosti siinä kävi - mies ja kone katosivat Dakarin\nja Natalin välille. Myötävaikuttavana tekijänä tapaukseen saattoi tosin olla se, että Mermoz matkasi Pariisista Dakariin matkustajana hektiseltä kokousmatkalta, jatkoi välittömästi mekaanikkojen varoituksista huolimatta, palasi kerran takaisin teettämään pikakorjauksen potkurin alennusvaihteeseen ja lähti taas…\nMatalalentoa flight management computerin avustuksella? Erittäin räyhä Ford GT40. Kuva: Heikki Tolvanen\nLennokas keulakoriste a´la Packard vm.-48. Kuva: Heikki Tolvanen\n18 Rakettikauden tuote, kaikkien siipiautojen äiti, Cadillac vm. -59. Kuva: Heikki Tolvanen\nEnsimm채isen Lent채v채n suomalaisen, Timo M채kisen, Mini Cooper. Kuva: Heikki Tolvanen\n4/2011 Ja lopuksi Classic Motor Shown kaksi kaunotarta - E-tyypin Jaguar ja A-luokan Lady. Kuva: Heikki Tolvanen\nConvairilla Pariisiin & takaisin\nYhtiömme historia ansaitsee tämän tarinan tulla kerrotuksi, koska kyseessä on yksi kaikkien aikojen vakavimmista tapauksista Convair-koneella. Koska olen miehistöstä ainoa enää elossa oleva jäsen, haluan jakaa tämän muistoni jälkipolville. Kyösti Silakivi\noskus 60-luvun alkupuolella veimme täyden kuorman turisteja Helsingistä Pariisiin Convair Metropolitanilla. Paluulento lennettiin tyhjällä koneella. Miehistössä olivat kapteeni Jouko Antikainen, perämies Kyösti Silakivi sekä kabiinissa Anja Brita ”Lilla” Huttunen ja Unto ”Unski” Laine. Onni onnettomuudessa tällä lennolla oli se, että lensimme tyhjällä (kevyellä) koneella. Muutoin olisi varmaankin tullut uintireissu Pohjanmerellä.\nRysähdys ja pimeys Paluulennolla kohti Kööpenhaminaa, jonne oli suunniteltu yöpyminen miehistölevon takia. Lensimme 19000 jalan korkeudessa Helgolandin paikkeilla pimeässä yössä ukkosrintaman reunalla salamoiden valaistessa tietämme. Silloin yhtäkkiä rysähti. Vasen moottori päästi mahtavan ulvahduksen ja kone heilahti voimakkaasti sivusuunnassa. Ohjaamoon tuli pimeys – mitä nyt muutamia punaisia valoja tuikki yläpaneelilla. Vasemman moottorin kierrosmittari oli ylätapissaan osoittaen noin 3300 rpm (normaali maksimi oli 2800 rpm) ja molempien moottoreiden generaattorit olivat pudonneet pois päältä.\nConvair Rovaniemen kentällä kevättalvella -72. Kuva: Seppo Jäppinen\nEnnen potkurin lepuutusyritystä piti saada toinen generaattori päälle: ”Gang bar down”, kuten vanhat Convair-pilotit muistavat tuon klassisen kohdan emergency-listassa. Saimmekin oikean moottorin generaattorin toimintaan. Sitten lepuutusnuppi sisään - mutta mitään ei tapahtunut. Potkuri ei lepuuntunut, vaan jatkoi hurjaa pyörimistään aiheuttaen mahtavan vastuksen. Lepuutusnapin painaminen aiheutti sen sijaan sen, että oikeassa moottorissa sijaitseva kompressori kytkeytyi irti. Menetimme paineistuksen koneesta ja tunsimme sen kyllä korvissamme. Kabiinin variometri näytti tapissaan ylöspäin, jota seurasi tietysti hetken kuluttua matkustamopaineen varoitus. Olimme kuitenkin menossa jo hyvää vauhtia alaspäin. Kompressorin irtoaminen kuului sitä paitsi kuvioihin, sillä se irtosi automaattisesti tehon säästämiseksi jouduttaessa yksimoottoritilanteeseen.\nTilanne rauhoittuu Convairin ohjaamon ovesta taaksepäin oli käytävä, jonka molemmin puolin olivat tavaratilat. Siellä olivat catering- ja myyntitavarat. Käytävän takaosassa oli ovi matkustamoon. Koneen heilahdus oli ollut niin voimakas, että tavarat olivat nyt pitkin käytävää estäen matkustamossa oven avaamisen ja pääsyn ohjaamoon. Oven takaa kuului kovaa jyskytystä ja huutamista. Kun muilta perämiehen tehtäviltä ennätin, menin käytävään raivaustöihin lähinnä tarkoituksena päästä kurkkimaan vasenta moottoria matkustamon ikkunasta. Oven takaa tapasin Lillan, joka huomautti, että oli hävytöntä tehdä heille tällaista jekkua keskellä yötä (noihin aikoihin oli joskus tapana tehdä pientä jekkua). Arvaan kyllä, että ei ollut miellyttävää olla pimeässä kabiinissa, jonne Lilla ja Unski olivat asettuneet nukkumaan raskaan työpäivän jälkeen. Heitä rauhoitti kovasti, kun ohjaamon ovi avautui\nConvair-perämiehen luottotehtäviin kuului perusaskareiden lisäksi muutama nykypilotille vieraampi erikoistoimi. Kapteenin käynnistäessä sitä oikeaa moottoria, laski perämies lapoja kuudesta yhdeksään tilanteesta riippuen. Ennen vasemman moottorin käynnistämistä kipaisi vikkelä perämies nostamassa portaat ylös ja sulkemassa matkustamon oven. Rullauksen alkaessa paineisti perämies matkustamon veivaamalla ohjaamon oikean ikkunan kiinni. Laskeutumisen jälkeen matkustajien mieliin vaikuttavana kokemuksena on varmasti jäänyt perämiehen taidosta oleellisesti riippuva paineen tasaus eli ikkunan avaus. Kuva ja tehtäväkuvaus: Seppo Jäppinen\nja he pääsivät tilanteesta selville. Tilanne selveni hiljalleen meillekin ohjaamossa. Oikean moottorin generaattori oli saatu toimimaan. Se oli pudonnut pois päältä äkillisen ylijännitteen takia. Niinpä jatkoimme hidasta lentoa - hidasta mutta ei hiljaista, sillä vasen potkuri pyöri yhä 3000 rpm. Tuli mieleen, että koskakohan se lähtee siitä omille teilleen ja toivottavasti silloinkin poispäin koneesta. Kävin välillä kurkkimassa potkuria kabiinin ikkunasta, mutta eipä siellä pimeässä ihmeempiä näkynyt. Sähkökuorma oli kovasti rajoitettu ja valaistus oli minimissään, joten ei siellä kovin miellyttävää ollut matkustella. Ohjaamossa Jokke oli keskittynyt lentämään konetta ja minä puuhailin emergency-listojen kanssa. Nyt tilanne oli muutoin hallinnassa, mutta lentäessämme minimiyksimoottorinopeudella, suurin sallittu teho oikeassa moottorissa, näytti variometri -1500 ft/min alaspäin. Emme siis pystyneet säilyttämään korkeutta. Aikamme siinä vielä roikoteltuamme päättelimme, että tällä koneella emme taida selvitä Köpikseen saakka. Niinpä ryhdyin kyselemään lennonjohdolta löytyisikö matkan varrelta jotain laskukelpoista kenttää. Lennonjohdosta ehdotettiin Tirstrupia,joka olisi hieman\nlähempänä mutta vähän reitistämme sivussa. Saimme oikean jakson ja otin yhteyttä. Saimme vastauksen ja QDM:n sinne, joka oli 340 astetta. Sen jälkeen ei sitten enää mitään kuulunutkaan. Olimme vajonneet edelleen alaspäin niin paljon, että kuuluvuus menetettiin.\nKööpenhaminaan Nyt heräsi kysymys voimmeko suunnata Tirstrupiin vai jatkammeko Kööpenhaminaan. Jokke teki johtajan ratkaisun ja ilmoitti: ”Me jatkamme Köpikseen”. Vaikka aluksi olinkin eri mieltä, täytyy myöntää, että se oli ainoa oikea ratkaisu. Eihän olisi ollut mitään järkeä lähteä kohti tuntematonta outoa kenttää. Tirstrup ei siihen aikaan ollut lainkaan tunnettu kenttä ja se oli vailla nykyaikaisia laitteita. Sitä paitsi se näytti olevan kovemman ukkosrintaman puolella. Hatun nosto Jokelle. Tiukan paikan tullen kokemus on valttia. Meillä oli nyt hyvää aikaa miettiä, mitä mahdollisuuksia meillä olisi, jos emme pystyisi säilyttämään korkeutta päästäksemme Köpikseen. Ensimmäisenä tuli mieleen ajatus, että otamme käyvästä moottorista tehoa irti niin paljon kuin siitä lähtee. Silläkin ehdolla, että se hajoaa. Sitten tuumimme, että pieni määrä laippoja\nsaattaisi auttaa loppuvaiheessa. Pystyisimme säilyttämään korkeuden pienemmällä nopeudella. Näitä lisäkonsteja ei sitten kuitenkaan tarvinnut ottaa käyttöön. Tilanne vaikutti pahalta vielä 30004000 jalan korkeudessa, mutta parani hiljalleen, mitä alemmas vajosimme. Vihdoin noin 1000 jalan korkeudessa pystyimme säilyttämään korkeuden ja lentämään vaakalentoa (ilmantiheys tuli avuksemme). Tämä vaakalentovaihe tuntui ikuisuudelta (kaipa se oli vajaa tunti), koska IAS oli vain 126 solmua. Viimein lähestyimme Köpistä, ja tutka ohjaili meidät ohi suurimpien esteiden suoraan radalle 12. Tuntui mukavalta olla taas turvallisesti maassa.\nSyy selviää Suurilla kierroksilla pyörivä potkuri aiheutti erittäin suuren vastuksen. Miksi se ei sitten lepuuntunut? Asiaa tietysti tutkittiin kauan ja hartaasti ja sieltähän se syykin löytyi: ongelma johtui häiriöstä vakiokierrossäätimessä. Siitä oli huollossa jäänyt pois eräs varmistuslanka ja muuan holkki oli päässyt kiertymään sulkien lepuutusöljyltä tien lepuutustoimintaa varten. Näin ylimalkaisesti kerrottuna. Eipähän enää mene potkurit ylikierroksille – ei ainakaan henkilökohtaisesti. Muistellaan niin kauan kuin muistetaan.\ntoimi Finnairilla Caravelleperämiehenä sekä kapteenina DC3:ssa, Convairissa, DC-9:ssä, DC8:ssa ja DC-10:ssä. Näiden lisäksi hän toimi Convair-, DC-9-, DC-8, ja DC-10-ryhmäpäällikkönä sekä kouluttajana kaikissa tyypeissä, kunnes jäi eläkkeelle kympin ohjaimista vuonna 1989.\nHUPER kokouksesta Lentokoneiden sisäilman puhtaus ja turvallisuus on herättänyt keskustelua, mutta EASAn uusiin määräyksiin ei ole tulossa muutoksia. Kuvat: Miikka Hult\nTämän vuoden IFALPAn HUPER kokous pidettiin Belgradissa, Serbiassa 29.6.-1.7. Ensimmäinen päivä oli yhteinen ADO komitean kanssa. Kokouksessa käsiteltiin mm. lentokoneiden sisäilmaa, säteilyä, alkoholia ja Fatigue Risk Management Systemiä (FRMS). Edellisessä LL lehdessä oli artikkeli FRMS:stä, joten siitä vain lyhyesti tässä lehdessä.\nauan odotettu Cranfieldin yliopiston tekemä tutkimus lentokoneiden sisäilmasta on julkistettu. Lentokoneiden sisäilman puhtaus ja turvallisuus on herättänyt huolta ja kiivastakin keskustelua ilmailupiireissä ja mediassa varsinkin KeskiEuroopassa ja Englannissa. Keskustelu on ollut värittynyttä eikä aina faktoihin perustuvaa. Asian selventämiseksi U.K. Department of Transport antoi Cranfieldin yliopistolle tehtävän tutkia lentokoneiden sisäilmaa. Tutkimus alkoi vuonna 2007 ja valmistui toukokuussa 2011.\nTulos tai ulos Tutkimuksessa etsittiin liukenevia ja puoliliukenevia aineita (mm.\norganofosfaatit, tolueeni, limoneeni, ksyleeni) sekä hiilimonoksia että mikrohiukkasia (0,02-1 µm). Tutkimuslaitteet olivat ohjaamossa ja näytteitä kerättiin yhteensä kymmenestä eri lennon vaiheesta sadalta eri lennolta. Yhtään raporttia huonosta ilman laadusta ei kyseisiltä lennoilta tehty, mutta 38 lennon yhteydessä joko tutkija tai miehistön jäsen oli huomannut poikkeavaa hajua. Konetyypit olivat Boeing 757, Airbus 320 ja 319 sekä BAe 146. Tuloksia verrattiin joko lentokoneen sisäilma standardeihin (hiilimonoksidi ja tolueeni) tai rakennusten sisäilmastandardeihin, jos aineita ei ollut lentokoneiden sisäilmastandardeissa (organofosfaatit, ksyleeni, limoneeni). Mitkään mitatut arvot eivät ylittäneet standardeja. Raportin perusteella lentokoneiden sisäilma on hyvää. Toki aina on mahdollista, että moottoreiden tiivisteihin tulee vuotoja, jolloin öljyn palamistuotteita voi päästä vuodatusilmaan. Tällaisessa tilanteessa tärkeintä on ohjaajien ottaa happinaamarit käyttöönsä, kuten smokes/fumes tarkistuslistassa ohjeistetaan.\nEASAn uusissa määräyksissä ei muutoksia lentokoneiden sisäilmaan EASA on julkaissut Comment Responce Documentin (CRD) lentokoneiden sisäilmasta. EU:n komissio antaa vielä omat kommenttinsa CRD:stä, jonka jälkeen parlamentti hyväksyy sen. Alkuperäisessä EASA:n A-NPA:ssa (Advanced Notice of Proposed Amendments) lentokoneiden sisäilmasta oli mukana kysely lentäjille, matkustamohenkilöstölle, operaattoreille, viranomaisille ja lentokonevalmistajille lentokoneiden sisäilman laadusta. ECA (European Cockpit Association) otti alusta alkaen kannan, että tällainen netissä tehtävä kysely ei anna luotettavaa kuvaa tilanteesta ja kehotti jäseniään olemaan vastaamatta kyselyyn. Lentäjiltä ei montaa vastausta tullutkaan. Lisäksi A-NPA antoi mahdollisuuden yleisiin kommentteihin sekä lähettää EASAlle tutkimustietoa asiasta. NPA:n vastaanottamat kommentit jakaantuivat pääsääntöisesti kahteen leiriin; työntekijäliitot pitivät sisäilmaongelmia aliraportoituina, yleisinä ja riskinä sekä terveydelle että turvallisuudelle, kun taas operaattorit, viranomaiset ja valmistajat olivat sitä mieltä, että nykyinen raportointijärjestelmä on riittävä ja että ilmanlaatu on hyvää. EASA totesi, että sellaisia todisteita ilmanlaadun vaikutuksista terveyteen\nHUPER-komitea tai turvallisuuteen ei ole, jotka vaatisivat uusia määräyksiä. Arviot ns. ”fume eventien” yleisyydestä vaihtelevat 5x 10 -4 ja 1x10 -6 :n välillä eikä yhtäkään onnettomuutta ei ole tapahtunut näiden takia. Inkapasitaatiot ovat harvinaisia, kahdeksan vuoden aikana (1999-2006) Englannissa on raportoitu viisi lentäjien osittaista inkapasitaatiota. Toisaalta, olemassa olevat tulokset eivät sulje pois, etteikö lentokoneiden sisäilmalla voisi olla terveysvaikutuksia. Tämän takia EASA suosittelee, että asiaa tutkitaan edelleen puolueettomasti viranomaisten, tutkimuslaitosten ja liittojen kanssa yhteistyössä. Sisäilmasta käytiin aika värikästä keskustelua. Osa jäsenistä oli sitä mieltä, että EASAn johtopäätökset ja Cranfieldin tutkimus ovat vääriä ja huonoja, ja että sisäilma on oikeasti vaarallista ja että erilaisia mittareita tai suodattimia tulee asentaa lentokoneisiin. Mielipiteet heijastavat kovasti Global Cabin Air Quality Executive (GCAQE) painostusryhmän mielipiteitä, ja osa jäsenyhdistyksistä kuuluukin ko. ryhmään. Itse olen sitä mieltä, että tutkimukset ovat valideja ja voimme vaatia lisätutkimuksia, mutta tässä vaiheessa emme enempää. Myös hiuksista voidaan mitata alkoholin käyttöä Kovinkaan hyviä alkoholin kohtuukäyttöä mittaavia tai paljastavia laboratoriotestejä ei ole. Suurin osa testeistä kertoo maksavaurioista, mutta ei niinkään sen syystä. Saksan ilmailuviranomaiset ovat ottaneet käyttöön alkoholitestauksen hiusnäytteistä. Hiuksista on jo pitkään pystytty testaamaan huumeiden käyttöä, mutta alkoholin testaus on ainakin allekirjoittaneelle uutta. Hiuksista ei löydy alkoholia itsessään, mutta sen aineenvaihduntatuotteet (EtG, FAEE) löytävät tiensä hiuksiin. Hiukset kasvat noin 1 cm kuukaudessa ja analyyseissä pyritään käyttämään vähintään 3 cm pituisia tyvihiuksia. Myös muita karvoja voidaan käyttää. Aineenvaihduntatuotteet erittyvät hiuksiin joko talin tai hien välityksellä. Tavallinen hiusten pesu ei poista näitä aineita, mutta voimakas hiusten kemiallinen käsittely saattaa muuttaa aineiden pitoisuuksia. Raja-arvoiksi on valittu noin 60120 gramman alkoholin päiväannosta vastaava määrä (noin 5-11 päivittäistä\nalkoholiannosta, 1 alkoholi). Testi soveltuu siis sekä suurkulutuksen tunnistamiseen että raittiuden osoittamiseen. Raittiuden osoittamisessa tulee muistaa, että FAEE:ta voi vapautua vielä 1 kk alkoholin käytön lopettamisen jälkeen. Täten kuukauden kohdalla juomisen loputtua voi FAEE pitoisuus olla edelleen on koholla, mutta se ei välttämättä tarkoita sitä, että henkilö olisi ratkennut uudestaan juomaan.\nFRMS update ICAO:n, IATA:n ja IFALPA:n FRMS guidance materiaali viranomaisille ja operaattoreille on valmistunut ja sen odotetaan julkaistavan vielä syksyn aikana. Jäsenjärjestöille tehdään lyhyt yhteenveto FRMS:n keskeisistä asioista. Lisäksi FRMS:ään liittyen IFALPA tulee julkaisemaan Information leafletin Controlled Cockpit Restistä (CCR).\nPuhalluskoe ei kerro muuta kuin että onko hengitysilmassa alkoholia vai ei. Hiuksista voidaan nykyään tunnistaa suurkulutus tai osoittaa raittius.\nRaskaansarjan k u l j e t u st a suomalaisella sisulla\nAnthony Lehtiö työjuhtansa edessä. Moni ei ehkä ole tullut ajatelleeksi, että 380.000 kiloa painavan koneen ohjaamossa keski-ikä saattaa olla 26-vuotta.\nSuomalaisia maailmalla - sarjassa siirrytään hieman erilaiseen ympäristöön. Lockheed C-5 Galaxy -ohjaaja, USA:n ilmavoimien kapteeni ja täysin suomenkielinen.. mistä oikein on kysymys? Anthony Lehtiö, Nike, syntyi Helsingissä 80-luvun alussa. Vaikka vanhempien kotipaikka oli Florida, halusi hänen äitinsä synnyttää lapsen kotimaassaan. Tästä alkoi Niken matka kohti maailman suurimpiin kuuluvan kuljetuskoneen ohjaimia. Lapsuuden useat matkat Suomen ja Floridan välillä nähtävästi herättivät pienen pojan haaveen päästä lentäjäksi.\nitkien matkojen kokeminen ja uusiin paikkoihin tutustuminen olivat suurimmat ajatukset nuoren Niken päässä. Amerikkalaisen high schoolin jälkeen yritystä oli päästä ammattilentäjäkoulutukseen, mutta Amerikan kalliit koulut toivat realiteetit haaveiden eteen. Luovuttaminen ei kuulu suomalaiseen perimään, vaikka vaihtoehtoja ei paljoa ollutkaan. ”Koska en lentäjäksi pystynyt kouluttautumaan, halusin olla kuitenkin siinä ympäristössä ja fiiliksessä mukana”, sanoo Nike, kun haastattelen häntä Malmin lentokentän vieressä juuri lennetyn ultrakevytlennon jälkeen. Nike hakeutui mekaanikko-\nkoulutukseen ja pääsikin USA:n ilmavoimiin töihin. Työ- ja asemapaikaksi tuli Japani, Okinawa, jossa hän asui kolme vuotta ja suoritti siellä yksityislentäjän lupakirjan. Kaipuu ohjaimiin oli kova, vaikka lentely Okinawan saaristossa sitä vähän helpottikin. Yhtenä vaihtoehtona oli ura flight engineerinä (lennolla mu-\nkana oleva teknikko). Erään esimiehen kommentti: ”Silloin olet todella lähellä, mutta et kuitenkaan lennä”, käänsi lopullisesti suunnan, ja edessä oli hakeutuminen upseerin uralle ilmavoimiin. Pääsykokeiden, koulutusten ja valikointien jälkeen Nikellä oli edessä haaveen toteutuminen: kymmenen vuoden sopimus USA:n ilmavoimien lentäjänä, Strategic Air Lift ja koneena C-5 Galaxy – Dream Come True!\n”To Fly or not to Fly” Mitä sitten on lentoupseerin arki? ”Ei ainakaan näin mahtavaa” heittää Nike Helsingin edustalla tehdyn ultralennon\nSuomalaisia maailmalla jälkeen. Upseeri on herrasmiestaitojen lisäksi kaiken osaava ja kaiken hoitava yleismies. Työaika on suhteellinen käsite ja reissuun lähdetään, kun niin käsketään. Ennen lentoa on oltava 12 tunnin lepojakso, mutta sen jälkeen noin neljä tuntia käskystä lähtee kone ilmaan. Lentojen lisäksi kaikki armeijaan kuuluvat esikuntatyöt tulevat upseerien hoidettavaksi eli paperitöitä on aivan riittävästi. Kun kerran lähdetään, on edessä yleensä pitkä reissu. ”Ehkä keskiarvona noin kymmenen päivää putkeen” arvioi Nike, kun kysyn lentoreissujen pituutta. Joka päivä ollaan 24 tuntia töissä. Kuulemma hyvä piirre on lentäjässä se, että nukkuu aina kun ehtii. Matkassa on normaalisti mukana kolme ohjaajaa, joista yksi toimii lennon päällikkönä ja vastaa myös esimiehenä koko ryhmänsä asioista matkan ajan. Lisäksi mukana on ainakin kaksi flight engineeriä, kuormausvastaava sekä vaihteleva lukumäärä muita henkilöitä.\nTyöaika on suhteellinen käsite ja reissuun lähdetään, kun niin käsketään.\nPerusoperaatioon kuuluu kuljetettavan tavaran hakemista eri puolilta maapalloa ja kuljettaminen niin sota-alueille kuin muihinkin tukikohtiin. Lentojen pituus vaihtelee kahdeksan ja 16 tunnin välillä, mutta suoranaisia rajoituksia ei niissä ole. Vuodessa tulee jopa 1000 tuntia lentoaikaa, mutta Nikelle on kertynyt kahdessa aktiivivuodessa 1300 tuntia. ”Välillä potkitaan viikko kiviä jossain tukikohdassa ja odotetaan varaosia.”\nOnko upseerilla muuta elämää? Työn vaihtelu on suurta ja ennustettavuus todella vaikeaa. Seuraavalle viikolle ostetut lätkämatsin liput voi unohtaa, kun käsky käy. Periaatteessa suunnittelua pyritään tekemään, mutta nykyaikainen tehostaminen on iskenyt myös armeijaan ja töitä tarjolla enemmän kun on tekijöitä. Vaikka tällä hetkellä ei 29-vuotiaalla Nikellä olekaan perhettä vaikuttamassa aikatauluihin, on työn arvaamattomuus sen rasittavin piirre.\nNike ei ole vielä suorittanut lennon päällikön tehtäviin vaadittavaa koulutusta, mutta sekin on tulossa lähiaikoina.\nTyöporukka on nuorekasta ja nuorta, joten ilmapiiri on hyvä. Moni ei ehkä ole tullut ajatelleeksi, että 380.000 kiloa painavan koneen ohjaamossa keskiikä saattaa olla 26-vuotta. Siviilipuolella pitää melkein olla saman verran virkavuosia. Vaikka upseeri on 24/7 –valmiudessa, on elämä muuten normaalia. Nike asuu Sacramenton keskustassa ja kun ei olla lentoreissussa, on työ hyvinkin normaalin toimistotyön aikataulujen mukaista. Vuosilomaa on 30 päivää, mutta siihen lasketaan kaikki päivät viikosta, myös sunnuntait. Nike ei ole vielä suorittanut lennon päällikön tehtäviin vaadittavaa koulutusta, mutta sekin on tulossa lähiaikoina. ”Palkka pysyy samana, mutta vastuu kasvaa.” linjaa Nike koulutuksen vaikutusta uraansa. Entäs se palkka? Vuosipalkka on noin 80000 USD, se riittää paremmin kuin hyvin yhdelle ihmiselle. Palkka koostuu peruspalkasta ja monenlaisista lisäkorvauksista. Veroa Amerikassa pitää maksaa 20-25 prosenttia näillä tuloilla. Tiettyjen ehtojen täytyttyä lento-operaatiossa ei sen kuukauden tulosta tarvitse maksaa veroja ollenkaan. Lisäksi on ilmainen terveydenhuolto ja hammashuolto sekä muut valtion työn edut. ”Sopimuksesta ei varmaan pääse eroon kuin menemällä vankilaan” arvioi Nike, mutta eipä sitä ole kukaan yrittänytkään. Kun välillä on paljon toimistohommia, tulee\nväkisin mieleen, onko tämä se mitä halusin. T-paitaan painettu ”Born to Fly, Forced to Work” kuvastaa tilannetta kirjaimellisesti. Lentäminen on kuitenkin se sydämen asia, eteneminen kenraaliksi ei ole suurimpana suunnitelmana.\nIs it forever? Reservin upseerien sopimus on kymmenen palvelusvuotta alkaen koulutuksen suorittamisesta. Nikellä on takanaan myös viisi vuotta mekaanikkona, joten vielä muutama ylimääräinen uravuosi sopimuksen jälkeen ja tämä 17-vuotiaana työn tekemisen aloittanut lentoupseeri pääsee eläkkeelle. Mittarissa olisi tällöin ruhtinaalliset 40 vuotta. Ei ollenkaan huono ajatus, vaikka eläke on vain 50 prosenttia peruspalkasta, eli noin 30000 USD. Lisäksi on kaikki terveydenhuolto- sekä muut edut. Yksi vaihtoehto olisi hakeutua reservin lentäjäksi, jolloin töitä olisi esimerkiksi kaksi viikkoa ja sitten kaksi viikkoa palkattomalla vapaalla. Muitakin vaihtoehtoja tietysti on. ”Liikennelentäjän työ olisi unelma”, Nike myöntää. Nyt hän keskittyy vapaa-aikana talousopiskeluun (MBA) ja valmistautuu henkisesti jossain vaiheessa iskevään komennukseen ulkomaille. Odotettavissa noin neljä kuukautta komennettuna jossain päin maailmaa.. ”Elämä on”, toteaa Nike äidinkielellään.\nAmmattilentäjän Opintolinja 3 (vm. -86) teki opintomatkan Edinburghiin vuosi sitten syksyllä. Museokierroksen lisäksi papat todistivat "pojan" syntymää, eli AOL 3:n 200 litran kurssitynnyrissä muhii Single Malt-niminen poika, joka käydään hakemassa rippi-iässä kotiin. Onnelliset isät vasemmalta: Heikki Tolvanen, Esa Sirniö, Jukka Laatunen, Teemu Haapanen, Jaakko Heikkala, Pentti Saarela, Juho Majava ja Aarne Suonsivu.\nerinomainen elämys E\ndinburgin kaupungista 30 kilometriä itään sijaitsee East Fortunen lentokenttä, joka isännöi erittäin mielenkiintoista National Museum of Flightia. Museon alue koostuu neljästä lentokonehallista, jotka on jaoteltu sotilas-, siviili-, ja restauroitaviin lentokoneisiin, joiden lisäksi Concorde on saanut oman hangaarin päälleen. Kokonaisuutta täydentää kuusi muuta rakennusta, joista löytyy mm. lapsivieraita houkutteleva interaktiivinen Fantastic Flight, toisen maailmansodan aikainen tutkarakennus, East Fortunen historiasta kertova rakennus sekä tietysti\nAviator Café. Lentokentän ja museon tunnelman kruunaa rakennusten historia, joka juontaa toiseen maailmansotaan – pikaisesti katsomalla näkymä tuo mieleen Taistelu Englannista -elokuvan brittitukikohdat. Lentokentän historia ulottuu ensimmäiseen maailmansotaan, jolloin\nEnglannin meriministeriö perusti rannikkolentokenttiä Edinburgista etelärannikolle. East Fortune näki päivänvalon vuonna 1915, jolloin kaksi Sopwith Scoutia ja yksi Maurice Fairman laskeutuivat tuoreelle ruohokiitotielle. Konekanta kasvoi, ja vuonna 1916 tukikohtaan saapui ilmalaivoja, joita käytettiin menestyksellisesti sukellusvenetorjunnassa ja saattueiden suojauksessa. Sodan loppupuolella East Fortunessa koulutettiin laivastoilmailun uutta haaraa, eli torpedopommittajia. Vuonna 1919 lentokentästä tuli osa ilmailun historiaa, kun\nIlmailuvinkkejä ilmalaiva R.34 lensi ensimmäisenä ilma-aluksena Atlantin yli Long Islandille ja takaisin – aikaa tuohon suoritukseen kului 11 päivää. Toisen maailmansodan aikana East Fortune ei ollut niin onnekas paikka, ainakaan niille kymmenille lento-oppilaille, jotka menehtyivät koululennoilla. Tukikohta palveli Operational Training Unitina ja sen kautta kulki australialaisia, uusiseelantilaisia, kanadalaisia ja puolalaisia lentäjiä. Sodan jälkipuoliskolla lentokentästä tuli jälleen torpedo- ja laivahyökkäyksiin erikoistuneiden lentäjien koulutuskeskus – ympyrä sulkeutui. Kiitoteiltä jylisivät Bristol Beaufortit ja Beaufighterit sekä vuodesta 1944 alkaen myös legendaariset de Havilland Mosquitot. Sodan jälkeen East Fortune toimi vielä RAF:n Skandinavian liikenteen solmukohtana, mutta vuonna 1946 lentokentän merkitys hiipui. National Museum of Flight avattiin yleisölle 1975 ja se lukeutuu tänä päivänä Englannin parhaiden ilmailumuseoiden joukkoon. Lisätietoa: www.nms.ac.uk/our_museums/museum_of_flight.aspx\nHarvinainen museokone - Messerschmitt Me 163B-1a Komet.\nEi palvelumaksuille, kyllä hyville koroille. Reilua! Kun keskität pankki- ja vakuutusasiasi Tapiolaan, saat tuntuvat edut ja verkkopalvelun kokonaan veloituksetta. Tapiola Pankki maksaa käyttötilille markkinoiden parhaimpiin kuuluvaa korkoa 0,5 % (1/2011) päiväsaldolle. Tervetuloa pankkiin, joka on tehty ajamaan asiakkaittensa etua. Meiltä kuulet lisää. Katso myös tapiola.ﬁ/omaetu\nFinnairin kapteenit Laatunen, Tolvanen ja Suonsivu wannabe Concorde-pilotteina. Kuvat: Heikki Tolvanen\nLisää Tapiolan etuja ja oman yhteyshenkilösi löydät jäsensivuilta. Katso myös: tapiola.fi\nLENTÄVÄ LEHDENTEKIJÄ – Ola Forsberg in memoriam Tom Nyström\nesäkuussa 1972 suomalainen lentokapteeni Ola Forsberg IFALPA:n puheenjohtajana pysäytti Euroopan ja osittain muunkin maailman lentoliikenteen. Pitkän uran aikana ehti tapahtua paljon muutakin jännittävää. 36 vuotta myöhemmin, vuonna 2008, Ola Forsberg istahti Liikennelentäjälehden toimittajan kanssa sohvalle muistelemaan vanhoja monivaiheisen uran varrelta. Pirteä, Sveitsissä asustava Forsberg oli Suomessa osallistumassa veteraanien tenniksen SM-kisoihin, joissa hän pelasi 80-vuotiaiden sarjassa. "Tennis ja golf, lentämisen lisäksi, ovat lempiharrastuksiani", kertoi Ola, joka kesällä myös osallistui lentäjien golfturnaukseen. Liikennelentäjälehden ensimmäisellä päätoimittajalla oli loppuun saakka lentolupakirja voimassa, viimeisen yksinlennon hän lensi vuonna 2006.\nMistä kaikki alkoi Forsberg aloitti lentämisen kesällä 1940 armeijan koneilla Vaasassa. Koulutukseen (40 lentotuntia) kuului sitoumus palvella ilmavoimissa jos kutsu tulee, ja tulihan se. Talvisotaan hän ei ehtinyt mukaan muuten kuin maajoukoissa, mutta jatkosodassa hän palveli pommikonelaivueessa. Aluksi hän lensi Blenheimia Wärtsilän tukikohdasta, suurhyökkäyksen aikana Stuka JU-88 pommikonetta Karjalan kannaksella ja myöhemmin Lapissa. Stuka kuului muuten Forsbergin suosikkikoneisiin.\nHarvat sotiemme sankarit ovat vielä elossa, vielä harvemmat haluavat sotia muistella. Vaikkei Ola sankarin viittaa itselleen hyväksynyt, suostui hän kuitenkin sotamuistoihin. ”Jos Blenheimia ja Junkersia pitää verrata, Junkers oli ehdottomasti parempi”, pommilentäjä kertoi. Blenheimin pommilasti oli 800kg mutta Junkers pystyi kantamaan 3500kg, vaikka sillä yleensä kannettiin vähemmän. "Koska G-voimia syöksypommituksessa tulee niin paljon, Stukassa oli autopilotti, joka hoiti ylösvedon pommien pudottamisen jälkeen”, kertoi Ola, ja lisäsi, että autopilotti oli välttämätön, koska tajuttomuutta kesti yleensä 10-15 sekuntia. Olalle kertyi sodassa noin 400 lentotuntia. Muutama täpäräkin paikka oli. "Kerran Stukassa pääsi vihollishävittäjä yllättämään, eikä muuta vaihtoehtoa ollut kuin lähteä syöksyyn. Pommilastin takia oli pakko oikaista hieman varovaisemmin, mutta siitä huolimatta hävittäjä ei pystynyt samaan ja syöksyi maahan". Stukasta pommit tiputettiin yleensä n. 1100 metristä, Blenheimista 3000-4000 m välillä. Ilmatorjuntatuli oli jatkuvaa ja yöllä häikäisevä näky, kirjaimellisesti.\nSodasta selvittyä Aerolle Sodan jälkeen Forsbergista piti tulla sellun ja paperin myyjä, mutta hänet houkuteltiin Aerolle ja lentäminen veikin mennessään. Ensin hän kuitenkin luki ylioppilaaksi, vaikkei koulu sinänsä koskaan oikein kiinnostanut. Urheilu kiinnosti kuitenkin Olaa ja hän kertoikin olleensa huono lukuaineissa mutta hyvä urheilussa. Lentämisen ohessa hän luki kuitenkin itsensä eko-\nnomiksi Hankenista vuonna 1955. Ura Aerolla alkoi DC-3perämiehenä. Tyyppikurssit olivat siihen aikaan aika pitkiä ja teoria käytiin tarkasti läpi. Ola kertoi että mekaanikon tiedot melkein oli, muttei taitoa. Toisaalta sitä ei yleensä tarvinnut, koska joka reittikentältä löytyi mekaanikko. Ongelmia tuli vain jos jouduttiin menemään varakentälle. DC-3:lla lennettiin mm. Köpikseen, Amsterdamiin ja Düsseldorfiin. "Sotien jälkeen oli aikamoinen elämys käydä ulkomailla", Ola kertoi.\nMillaista oli lentäjän työ ennen vanhaan? Ilmoittautuminen oli tuntia ennen lentoa, jonka jälkeen yleensä perämies haki säät. Tämän jälkeen lento suunniteltiin, käsin kartan avulla tietenkin. Sen jälkeen jätettiin lentosuunnitelma ja lähdettiin. Päivään mahtui yleensä\nIFALPA:n ja IATA:n hallitusyhteistyötä rennommissa merkeissä Forsbergin pujeenjohtajuuskaudella. Ola itse oikealla. Kuva: SLL:n arkisto\nkaksi lentoa, jonka jälkeen usein yövyttiin kotimaan kentillä. Keskimäärin viikossa oli noin kolme vapaapäivää. Ola lisäsi, ettei suinkaan yövytty hotelleissa, vaan "linnunpesissä", eli mökeissä missä itse esimerkiksi valmistettiin ruoka. "Usein ulkomailta tuotua herkkua", Forsberg nauroi. Kysymyksen jyrkästä hattukulmasta evp-lentäjä kiisti. Hän lisäsi, ettei varsinkaan yöpyvillä eroa ollut kapteenin ja perämiehen välillä. "Ohjaamossakin pystyi perämies ihan hyvin kyselemään kipparilta, että mitä helkkaria sinä teet", kertoi Ola. On selvää, ettei kaikki ollut yhtä selkeästi määriteltyä ja ohjattua, kuten tänä päivänä. Kapteenilla oli aika suuret vapaudet päättää asioista, varsinkin minimeistä. Ohjeistuksena oli, että on "sallittua" käydä katsomassa onko meteorologi oikeassa. Ola Forsberg myönsi että riskejä kyllä otettiin tietoisesti, välillä vähän liikakin. Finnair tulikin tunnetuksi yhtiönä, joka laskeutuu kaikissa säissä. Olisiko se tänään enää hyvä maine, onkin eri asia.\nNukkuvan kapteenin viimeinen lento Monella kapteenilla oli tapana nukkua lennon aikana. ”Toinen asia mitä harrastettiin, oli laskun yrittäminen ilman\nettä kapteeni herää!”, Ola jatkoi ja kertoi eräästä tapauksesta joka johti kapteenin potkuihin. "DC-3-koneessa jäätäminen oli suuri ongelma. Eräällä lennolla Tukholmasta jäätä tuli oikein reilusti, niin ettei etuikkunasta juuri nähnyt ulos", vanha lentäjä kertoo. Hän herätti Turun päällä kapteenin ja yritti ehdottaa laskua sinne, mutta ennen unien jatkamista kapteeni totesi: ’Helsinkiin!’ Lähempänä Helsinkiä, kun kapteeni heräsi, jäätä oli tullut niin paljon, että ilmassa pysymiseen vaadittiin täydet tehot. Etuikkunasta ei edelleenkään oikein nähnyt ulos, mutta Malmin lähestymislaitteiden avulla kenttä kuitenkin löytyi. Laskuun tultiin ilman laippoja ja täysillä tehoilla. Lasku onnistui joten kuten. Kun kone pysäköitiin halliin, päämekaanikko tuli vastaan. Siivet nähtyään ja järkytyksestä toinnuttuaan mekaanikko soitti pääjohtajan paikalle. "Se oli sen kapteenin viimeinen lento", Ola päätti tarinansa.\nOla perusti Liikennelentäjälehden Liikennelentäjä-lehti sai alkunsa vuonna 1958. Alussa lehti oli hyvin yksinkertainen. Se oli taitetun A4:n kokoinen, jonka Ola kirjoitti koneella ja\nsitten kävi kopioimassa. Levikki oli tietenkin pieni, koska lentäjienkään lukumäärä ei kovin korkea ollut, arviolta n. 30. Lokeroihin hän ei sitä jakanut, vaan jokainen halukas sai ottaa omansa lentäjien ”olohuoneen” pöydältä. Nopeasti ne sieltä yleensä katosivat. Forsberg ei uskonut, että lentäjäpiirin ulkopuolella lehteä luettiin, kuten ei myöskään ohjaamossa. Vanha toimittaja muisteli, että syy lehden tekemiseen oli saada jonkunlainen yhteinen äänenkannattaja lentäjille. Samalla haluttiin kertoa lentäjiä kiinnostavia juttuja. Lehden sisältö ei juuri tähän päivään mennessä ole muuttunut. Se sisälsi silloinkin juttuja IFALPA:n kokouksista, liiton tekemisistä sekä yleisesti ilmailuun ja lentämiseen liittyen. Alussa lehti ilmestyi neljästi vuodessa, nimi oli alusta saakka Liikennelentäjä. Alussa Ola Forsberg sekä kirjoitti, toimitti että jakeli lehden itse. Ajan myötä toimitukseen tuli muitakin. Börje Hjelm kirjoitti ja kuvitti (Olan mukaan erittäin taitava piirtäjä) ja Sakari Nikkola kuvitti. Forsbergin johdolla lehti ilmestyi pari vuotta kunnes IFALPA:n ja SLY:n (Suomen Lentäjä Yhdistys) hommat rupesivat viemään liikaa aikaa ja Sakari Nikkola sai ohjat. Nikkolan alaisuudessa lehti kasvoi välikoon kautta nykyiseen A4-kokoon ja levisi myös lentäjäpiirin ulkopuolelle. Hän toi lehteen uutta väriä ja tarinaa. Olimme Olan kanssa samaa mieltä siitä, että nykyinen lehti käytännössä alkoi Nikkolan päätoimittajuuden myötä, mutta tärkeän idean isä oli kuitenkin Ola.\nKoviakin hetkiä on koettu Uran raskaimmat hetket Ola Forsberg koki Koivulahden ja Maarianhaminan DC-3 onnettomuustutkinnoissa, joissa hän SLY:n puheenjohtajan ominaisuudessa oli mukana. Varsinkin Koivulahden onnettomuus tuntui raskaalta. Alkoholi todettiin siinä suurimmaksi syylliseksi molempien lentäjien osalta, vaikka jäätämisen epäiltiin ainakin lentäjien keskuudessa olleen se tärkein osatekijä. Forsbergia vaivasi pitkään olisiko onnettomuus ollut ennalta ehkäistävissä. Koivulahden onnettomuuden seuraamuksena sekä lainsäädäntö että Aeron kanta\nLentävä lehdentekijä lentäjien alkoholinkulutukseen muuttui ratkaisevasti. Maarianhaminassa lentäjät ilmeisesti yrittivät laskeutua liian matalan pilvipeitteen läpi, mutta oliko taustalla ulkopuolisia paineita vai viallinen mittari, se ei koskaan selvinnyt. Onnettomuuksista puhe siirtyi navigointiin. ”Alkuaikoina DC-3koneessa oli radisti, joka piti yhteyttä lentokentällä puukopissa istuvaan toiseen radistiin. Kun maassa istuva radisti kuuli lentokoneen menevän päältä, hän lähetti viestin koneeseen”, Ola kertoi. Seuraavaksi koneeseen tuli NDB, joka selkeästi helpotti navigointia, vaikkei se kovin tarkka ollutkaan. NDB:llä saatettiin kuitenkin käydä jopa parissa sadassa jalassa, varsinkin jos maasto oli tuttua. Vanhemmat lentäjät tunsivat välillä joka kiven ja puun lentokentän ympärillä. Saksalaiset olivat kehittäneet merimajakan lailla toimivan äänisignaalin, BAGe nimeltään. Jos lensi lähestymistä liikaa sivussa, se lähetti joko lyhyttä tai pitempää piipitystä, keskellä kuului signaali oli jatkuva. Tällainen löytyi mm. Malmilta. Seuraava apuväline oli korkeatehovalot ja ILS:n tullessa koneisiin oli jo siirrytty Vantaan Seutulan kentälle. IRS tuli myös pikkuhiljaa, ainakin kaukolentokoneisiin.\nKansainvälinen ura oli huikea Järjestötyö vei suomenruotsalaisen mukanaan melkein jo heti alusta lähtien. SLY:nkin puheenjohtajana toiminut Forsberg edusti liittoa IFALPA:ssa viisikymmentäluvun lopulta alkaen. Edustajasta hän nousi pikkuhiljaa IFALPA:n talouskomiteaan ja siitä hallitukseen, jossa hän istui vuosina 64 –73, viimeiset vuodet puheenjohtajana. Vanha sotaratsu oli järjestön ensimmäinen pohjoismainen puheenjohtaja, ja hänen kontolleen tuli tehdä päätös lentoseisokista vuonna 1972. Hän antoi käskyn, jolla oli ja on edelleen suuri merkitys lentokonekaappausten vastaisessa taistelussa. Seisokin avulla IFALPA sai vauhtia kansainvälisiin sopimuksiin (Tokio, Haag ja Montreal), joilla varmistettiin, ettei lentokonekaappareille löydy turvapaikkaa juuri mistään\nIFALPA:lle oli arvovallan takia elintärkeää onnistua tässä seisokissa, ja vanhassa haastattelussa (ILMAILU nro 10, 1972) Forsberg tunnustaakin, että olisi eronnut seisokin epäonnistuessa. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaikka amerikkalaisyhtiöt eivät lopuksi seisokkiin osallistuneet, vaan IFALPA sai kovan väännön jälkeen tarvittavat sopimukset aikaan.\nHieno ura sai tyylikkään päätöksen Ex-puheenjohtaja kertoo että järjestötyö oli ennen kaikkea haasteellista ja välillä turhauttavaakin, väliin mahtuu sekä hienoja että huonoja hetkiä. Senaikaiset YK:n puheenjohtajat tulivat tutuiksi ja Ola kertoi Tokiossa istuneensa tulevan keisarin vieressä. ”Häntä ei tosin saanut puhutella eikä hän saanut puhua kokouksessa”, Ola hymähti. Siirtyessään eläkkeelle lentämisestä 1973 Forsberg pyydettiin IATA:n ylempään johtoon. Työn perässä Ola muutti Geneveen missä asui loppuun saakka. Seuraavat kymmenen vuotta kuluivat IATA:ssa parantaen lentäjien mahdollisuuksia kaappausten vastaisessa taistelussa, mutta vuonna 1984 hän jäi siitä työstä hyvin ansaitulle eläkkeelle. Alkueläkeläistaipale tosin meni paikallisen suurjärjestön, Svenska Klubbenin (2500 jäsentä!) puheenjohtajana.\nMitä pitkästä urasta on jäänyt mieleen? ”Suosikkikoneeni oli ilman muuta Caravelle”, eläkeläiskapteeni kertoi. Tarkemmin hän ei pystynyt perustele-\nmaan, ehkä siksi että se oli ensimmäinen suihkukone, jota hän lensi. Helppo laskea se ainakin oli ja Ola muisteli että se taisi olla ensimmäinen kone jossa oli autopilotti. Suosikkeihin kuului myös Junkers-sotakone sekä Ikarusvesitaso. Varsinkin vesitasolentämistä Forsberg kehui. ”On mahtava tunne pyöriä saarten ja järvien keskellä”, hän lisäsi. Hienoina muistoina Ola listasi muun muassa ”linnunpesät”, huonon sään laskut, toveruuden ohjaamossa ja ulkomaan yöpymiset. Raskainta olivat DC-3-onnettomuudet. Vaikeimmat muutokset olivat ehkä kapteenin ”rajattoman” vapauden rajoittaminen säännöksillä. Monille oli myös yllättävän vaikeata pysytellä erossa alkoholista. Sodan aikana säännöksiä ei juuri ollut ja siltä ajalta saattoi helposti jäädä vaihde päälle. Keskustelun kulkiessa kohti loppuaan oli mukava huomata miten vähän loppujen lopuksi on muuttunut vaikka paljon on tapahtunut. Vanhoista ajoista keskusteltaessa Ola Forsberg ei vaikuttanut mitenkään haikealta. Kultaako aika sittenkään muistot? ”Ne jotka vielä muistaa”, Ola nauroi. Ola Forsbergin kymmenvuotinen taistelu eturauhassyöpää vastaan päättyi 1.6.2011. Hänet siunattiin 29.6, Helsingin vanhassa kappelissa. Viimeiselle lennolle hänet saattoivat lähisukulaisten lisäksi perinteen mukaan Pilvenveikot. Kevyitä multia Ola, vila i frid!\nOlan sotaveteraaniveljet Pilvenveikot laskemassa punaisen ruusunsa arkulle. Tulevien sukupolvien on syytä muistaa näitten herrojen panos Suomen itsenäisyyden puolesta. Kuva: Kenneth Hamberg\nFinnair vuonna 2023 & Mr. Kim Lee Wang Sakari Nikkola (1973)\nurinkomatkalaisia kuljettava Finnairin kone oli juuri palaamassa kiertoradalta ja toinen, kuumatkalaisia kuljettava, oli lähtöpaikalla. Finnairin lento AY 203 suoraan Tokiosta lähestyi ballistisella radallaan. Koneen kaksikerroksisessa kabiinissa 723 matkustajaa oli juuri päättämässä herkullista pilleriaamiaistaan, proteiini- ja valkuaisainepitoista merilevä- ja planktonuutetta, mitä valtameret vielä anteliaasti tarjosivat atomisukellusvenelaivastojen trooleihin sen jälkeen kun kaikkialle, jopa pelloillekin oli ollut pakko rakentaa ympäristöystävällisiä pilvenpiirtäjiä maapallon 27 miljardin asukkaan asunnoiksi. Yhdistyneitten Kansakuntien väestönkasvun rajoittamis- ja valvontaviraston ylivaltiosihteeri Kim Lee Wang oli tuskin päättänyt pillerinsä kun välittömästi hymyilevä Finnairin lentoemäntä ilmestyi jostakin ojentaen tarjotinta häntä kohti. Kim Lee Wangin hämmästys oli kaksitahoinen. Toisaalta tuo hymy hymyhän oli maailmasta hyytynyt jo silloin kun vuosituhat oli nuori, osapuilleen silloin tai ehkä juuri sen takia, kun YK:n peruskouluneuvosto oli päättänyt, että maailman eri koulujen ihmissuhdetunneilla oli korostettava hymyn merkitystä varsinkin alkuvaiheessa. Toisaalta se, minkä emäntä ojensi hänen eteensä, oli jotakin, millaista ylivaltiosihteeri ei ollut milloinkaan aikaisemmin nähnyt. Kim Lee Wangin kysyvään\nkatseeseen emäntä vastasi pehmeästi: - Rieskaa. Se on rieskaa. Ohrasta nostamatta tehtyä leipää, jota eräät suomalaiset maatalot valmistavat erityisesti Finnairille! Maatalot? Kim Lee Wang ei tiennyt, mikä oli maatalo. Kaupunkitaloja hän oli Luoja paratkoon nähnyt kyllä joka paikassa, mutta maatalo? Hän pisti leivän varovasti suuhunsa. Maku oli mainio. Ja jo sen pilleristä täysin poikkeava muoto teki siitä herkullisen makupalan. Hän vilkaisi emäntää kiittääkseen, mutta tämä oli jo hävinnyt. Viisi emäntää ja yksi stuertti (Finnairin standardi) ja 700 matkustajaa. Kim Lee Wang ymmärsi kyllä, että 700 matkustajaa vaati veronsa. Rieskaa maistellen ylivaltiosihteeri vaipui mietteisiinsä. Outo lentoyhtiö. Miten hän olikaan joutunut tähän Finnairin koneeseen? Se oli puhdas sattuma. Oikeastaan hänen tarkoituksenaan oli ollut lentää Tokiosta Los Angelesin kautta New Yorkiin, mutta kun hänen koneensa lähtöön oli vielä puolitoista tuntia, hän oli vaellellut päämäärättömästi Tokion III Kansainvälisen lentoaseman suuren kansanhallin itäisessä siivessä, ja juuri siellä hän oli törmännyt Finnairin Tokion virkailijaan. Sillä, että tämä Finnairin edustaja sattui olemaan viehättävä vaaleatukkainen neitonen, oli osansa kohtaamisessa. Kim Lee Wang ei toki ollut mikään rotuerottelija, mutta tämä tyttö oli kyllä sellainen rotuyksilö, että ylivaltiosihteerin viraston periaatteet väestönkasvun rajoittamisesta romahtivat kuin korttitalo vain kahdesta hymykuopasta.\nTyttö osoittautui myös mainioksi myyjäksi. Siina Kim Lee Wangin kanssa seurustellessaan hän oli painaskellut FINNRES-tietokonepäätteen nappuloita ja sitten, äkkiarvaamatta, silmät täynnä ihmetystä tyttö oli tiedustellut, miksi matkustaa New Yorkiin Los Angelesin kautta, kun matka Helsingin kautta oli vain 300 kilometriä pitempi, hinta sama, kone aikaisemmin perillä ja matkustaminen länteenpäin auringon kiertosuuntaan paljon miellyttävämpää? Ja sitäpaitsi olisi tilaisuus piipahtaa Suomessa. Ylivaltiosihteeri ei ollut keksinyt vastaväitettä tarpeeksi nopeasti ja kun tyttö painoi tietokonepäätteen kynnysliipasinta ja valmiiksi kirjoitettu lentolippu kohosi koneen uumenista ja kone vielä vaakkui teräksisellä koneäänellä: ”Hyvää FINNAIR-matkaa! ”, Kim Lee Wang oli myyty mies. Aluksi ylivaltiosihteeri oli silmäillyt epäluuloisena ympärilleen, mutta rauhoittunut nopeasti. Tämä Finnairin kone oli samaa laajarunkoista tyyppiä joihin hän oli monilla matkoillaan tottunut, se oli siisti, sen kulku oli pehmeää ja palvelu koneessa joustavaa, kohteliasta ja nopeaa. Ylivaltiosihteeri Kim Lee Wangin edessä istuimen selkänojaan upotettuna oli väritelevision kuvaputki. Sen välityksellä matkustajat saattoivat seurata minkä tahansa maan televisio-ohjelmaa tietoliikennetekokuitujen välittäminä taikka vaihtoehtoisesti koneen sisäisestä kaapelitelevisiojärjestelmästä viittä eri videokasettinauhaa. Kim Lee Wang antoi kätensä hipaista kapasitanssikatkaisijaa ja sai kuvaputkelle juuri tämän Finnairin\nVisio 2023 koneen teknisen esittelyn: ”... 8 moottoria, kunkin moottorin työntövoima 280 000 newtonia ... ” Newtonia? Ajatus seurasi toistaan Kim Lee Wangin mielessä. Kouluajoiltaan ylivaltiosihteeri muisti tällaisesta fyysikosta puhutun. Sen oli täytynyt olla joskus ennen Max Planckia ja Einsteinia. Mies oli pudotellut omenoita puusta tai jotakin sellaista. Puusta? Kuinka puusta voidaan mitään pudottaa? Ainoa puu, minkä Kim Lee Wang oli nähnyt, oli surkea puukarahka koulun fysiikantunnilla. Opettaja oli sen sytyttänyt palamaan näyttääkseen, minkälaisin keinoin esiisät energiaa ennen vanhaan hankkivat - ja sitten sammuttanut sen nopeasti säästääkseen sitä seuraavillekin sukupolville. Puuthan olivat maailmasta loppuneet jo 1990-luvulla suuren öljypulan jälkimainingeissa, kun energiaa aina vain tarvittiin ja kului useita vuosia, ennenkuin auringon säteilyenergia ehdittiin kahlita ihmiskunnan käyttöön. Ylivaltiosihteeri Kim Lee Wang kohautti olkapäitään ja vaihtoi kanavaa. Peyton Place. Kolmannelta kanavalta tuli uutisia Afrikan Yhdysvalloista. Terroristiryhmä Valkoiset Pantterit olivat aiheuttaneet joitakin hankaluuksia. Kim huokasi ja siirtyi tutkimaan koneen omia videokasetteja. Äkkiä hän painoi kuulokkeita tiukemmin korviinsa ja kuunteli lumoutuneena. Kim Lee Wang alkoi seurata jännittyneenä kuvausta Suomen loppumattomista erämaista ja haukkoi henkeään hämmästyksesäa.\nNythän oli niin, että metsät olivat maailmasta loppuneet edellisen vuosituhannen lopulla. Että maailmassa vielä kuitenkin oli tällaisia erämaita, siitä ei ylivaltiosihteerillä ollut ollut aavistustakaan ennen tätä FinnairIentoa Tokiosta Helsingin kautta New Yorkiin. Suomesta ei Kim Lee Wang paljon mitään tiennyt. Pieni maa jossakin pohjoisessa, väkiluku 11,2 miljoonaa, väestönkasvu 2,4 %, paljon alle YK:n yleiskokouksen hyväksymän rajan. Ylivaltiosihteerin virkatehtävät eivät vaatineet häntä käymään tuossa pohjoisessa maassa. Päinvastoin, hänen tiensä tapasi kulkea etelämpää pitkin maailman liikakansoitetuimpia alueita. Niinpä tuo selostus »Urkin kierroksesta» oli hänelle täydellinen yllätys. Urkin kierros oli Suomen Pohjoisiin metsiin vedetty tietokoneohjattu erämaataival, minkä kiertäminen kesti viikon. Väärin olisi oikeastaan puhua polusta, sillä kyseessä oli 50 kilometriä leveä eräpolkuverkosto, mikä siitä huolimatta, että se kykeni imemään 250 000 turistia vuodessa, tarjosi eränkävijälle täydellisen yksinäisyyden. Salaisuus piili tietokoneohjauksessa. Nokia Electronics’ilta oli mennyt useita vuosia tämän erätaivaltietokoneen kehittämiseen. Tietokone valvoi jokaista polulle tietyin välein päästettyä turistia ja se huolehti siitä, ettei yksinäinen taivaltaja koskaan kohdannut ketään tällä retkellään. Onnellista oli, että käet olivat kuolleet sukupuuttoon jo 2010-luvulla,\njoten käkien kukuntaa saatettiin käyttää viittana retkeläisille, niin että he tämän äänen kuullessaan purkaisivat leirinsä ja siirtyisivät tietyn ohjelman mukaisesti seuraavalle eräkämpälle. Television kolmiulotteinen hologrammikuvaputki tarjosi Kim Lee Wangille loistavia värikuvia näkymistä, joita matkamies kohtasi noissa koskemattomissa erämaissa. Kiitos ”Urkin kierroksesta” lankesi kaukonäköisille suomalaisille luonnonsuojelijoille, jotka jo 1990-luvulla olivat rauhoittaneet nuo laajat erämaat. Neste Oy:n kehittämällä Neswood-menetelmällä ikihongat oli ikuistettu. Käen kukuntapuiksi oli jätetty joitakin koivuja, koska vaka vanha Väinämöinenkin aikoinaan oli juuri näin tehnyt itselleen peltoja raivatessaan, ja näista koivuista pidettiin hyvä huoli. Niitten latvoihin oli sitten kiinnitetty turisteja ohjaavat ääniheijastimet. Tämä monimutkainen järjestelmä toimi kitkatta, totesi kuvaputki - ja samassa valokilvet syttyivät. Kone lähestyi Helsingin kolmea yhdensuuntaista kiitorataa, jotka pystyivät käsittelemään 97 konetta tunnissa. Helsingin lähestymislennonjohdon lennonjohtotietokone oli jo puolen tunnin ajan analysoinut liikennevirtaa varatakseen AY 203:lIe laskuvuoron oikealla hetkellä. Mutta Kim Lee Wang huokasi onnellisena. Ylivaltiosihteeri oli päättänyt, että heti kun hänen virastonsa kiireet sen sallisivat, hän soisi itselleen Urkin kierroksen, elämyksen vaellella yksikseen noissa koskemattomissa erämaissa.\nKonetyyppilistaus 2/2011 Konetyyppilistaus\n2/2011\tPekka Lehtinen\neinäkuun 2011 lopussa FPA:n jäsenyhdistysten kalustoon kuului yhteensä 117 lentokonetta ja kahdeksan helikopteria. Air Finlandilla yksi B757 vaihtui alkuvuodesta toiseen, kun AFK:n tilalle tuli AFL. Airfixin käytöstä poistui yksi Citation X. Blue1:n B717-laivasto on nyt täydentynyt täyteen yhdeksään koneeseen, kun uusin BLQ astui palvelukseen elokuun alussa. Finnairilla alkuvuodesta muutoksia tapahtui lähinnä Embraer-laivastossa, josta yksi E170 lähti leasattuna Itävaltaan ja\ntilalle tuli kaksi uutta E190:ta; LKP ja LKR. Finncomm puolestaan vastaanotti toukokuussa uuden ATR72:n OH-ATM:n, mikä nosti yhtiön ATRlaivaston koon 13 koneeseen. Jetfliten\nlaivastosta poistui kaksi Learjetiä ja tilalle tuli uusi Challenger 605. HEMS-koptereiden määrä lisääntyi yhdellä EC135:llä.\nAvro RJ85\tBoeing 717-200\n1925 Vastuullista autokauppaa vuodesta 1925.\n* Vertailuautojen hinnat ovat Tuulilasi-lehdess채 ilmoitetut vertailuhetkell채 paikkansa pit채neet hinnat.\n680 €/KK Autoedun käyttöetu, alkaen\nVOLVO XC60. VAKIONA CITY SAFETY. Volvo XC60 jarruttaa tarvittaessa autoa automaattisesti esteen lähestyessä. Siinä on vakiovarusteena ensimmäisenä maailmassa City Safety -turvajärjestelmä, joka auttaa kuljettajaa välttämään onnettomuuksia alhaisilla nopeuksilla (alle 30 km/h), joilla suurin osa törmäyksistä tapahtuu. Nämä ovat hyviä uutisia sinulle, matkustajillesi – ja edessä ajaville kanssa-autoilijoille. Nyt saat XC60-mallin myös urheilullisena R-Design-versiona. Volvo XC60, mallisto alkaen: autoveroton hinta 35.850 € + tk. 600 €, autovero 10.101,51 €, kokonaishinta 46.551,51 €. Autoetu alkaen: vapaa 860 €/kk, käyttöetu 680 €/kk. EU-yhd. 5,6–10,7 l/100 km, CO2 149–249 g/km.\nVOLVO, JOKA TEKEE KAUPUNGISTA TURVALLISEMMAN.\nkäytä LentoLaukun Lyhyt aapinen Ilmaa ja alkoholIa EpätavallInEn lEntotIla - mItä tEEt? 4/2011


Microsoft esittelee "viimeisen uuden" Windowsin loppukuusta\nJulkaistu: 16.9.2014 7:00 , Päivitetty: 16.9.2014 8:27\nMicrosoftin esittelee syyskuun lopun tilaisuudessa Windows käyttöjärjestelmän uusia piirteitä. Tulevasta versiosta käytettään koodinimeä Threshold, suomeksi Kynnys.\nKutsussa ei luvata jakaa osallistujille Windows Thresholdin esittelyversiota, mutta aikaisemmat vuodot ovat kertoneet, että Microsoft suunnittelee Windowsin seuraavan version julkisia ennakkoversioita syyskuun lopuksi tai lokakuuksi. Samalla aikataululla odotetaan myös Windows Serverin kynnysversiota.\nYrityskäyttöön tarkoitetun teknisen ennakkoversion ei uskota sisältävän kaikkia lopulliseen Windows Thresholdin piirteitä. Täyden käyttöjärjestelmän uskotaan pääsevään jakeluun ensi vuoden kevään aikana.\nZDNethttp://www.zdnet.com/microsoft-invites-media-to-meet-the-next-version-of-windows-7000033210/ viittasi lähteisiin, joiden mukaan Microsoft esittelee San Franciscossa muutoksia, joita on tehty Intel-pohjaisten pc-laitteiden työpöytään. Lehden mukaan Microsoft on aikatauluttanut arm-pohjaisten Windows Phone ja tablettilaitteiden Windows-version esittelyn ensi vuoden tammi-helmikuulle.\nWindows Threshold, joka mahdollisesti, mutta vain mahdollisesti, nimetään Windows 9:ksi, jää Windows-käyttöjärjestelmän viimeiseksi sukupolvipäivitykseksi. Sen jälkeen Microsoft aikoo tehdä muutoksia vain pienten päivitysten kautta.\nMicrosoftin uskotaan harkitsevan ”Windows 9:n” jakamista ilmaiseksi Windows 7- ja 8 -lisenssien haltijoille.


Luksusautoilijoita ratsataan verottajan toimesta. Muttei vielä Suomessa... | Tuulilasi\nLuksusautoilijoita ratsataan verottajan toimesta. Muttei vielä Suomessa...\n"Italia ratsaa luksusautoilijoita – Ferrarin suosio romahti"\n"Poliisi ja verottaja ovat Italiassa käyneet kiinni luksusautojen omistajiin. Ferrarien, Lamborghinien, Porschejen ja muiden ökyautojen omistajien verotiedot tarkastetaan, jotta selviää, ovatko tulot linjassa kulutustottumusten kanssa. Tuloksia on jo tullut."\n"Poliisin ja verottajan ratsia toimii siten, että poliisi ottaa tietulleissa ylös luksusautojen kuljettajien ajokortin ja rekisteriotteen tiedot, jotka toimitetaan sitten verottajalle. Verottaja tarkistaa verotiedoista, onko luksusauton omistaja ilmoittanut tarpeeksi suurista tuloista – ja maksanut tarpeeksi veroja – ajaakseen kallista menopeliä."\n"Cortina d'Ampezzossa uudenvuoden alla järjestetyssä ratsiassa selvisi, että 42 yhteensä 251:stä luksusauton omistajasta oli ilmoittanut vuosina 2009 ja 2010 tuloikseen alle 30 000 euroa. Firenzen ratsiassa saatiin kiinni rakennusmies, jonka verotietoja ei löytynyt lainkaan. Mies ajoi Mercedes-Benziä sosiaalietuuksia saavan vaimonsa kanssa."\nIhme kun ne saa Italiassa ratsata autoilijoita kun eihän Suomessakaan saa ratsata autoilijoita, kun olemme Schengen-sopimusmaakin?! :)\nPaitsi että myös Suomessa. Tullessani ulkomaankilpisellä luxuksellani satamaan tervetulotoimitukset olivat karut. Puhallus portilla ja tervemenoa, 500 m myöhemmin , hönkäisy uudestaan ja auton papereiden tarkistus joka lippalakin mukaan kohdistui pelkästään ulkomaankilpisiin autoihin. Siinä ranskaa taitamaton lippalakki tavaili papereita tovin joten ehdin aloittaa keskustelun autoverotuksen oikeudenmukaisuudesta esimerkkinä vuokra-auto Suomessa. Pollllliisin mielipide oli ettei Suomessa voi ihan minne tahansa rekisteröidyillä autoilla ajella ettei verotulot vähene. Jos jonkun laskema arvio vuotuisen ajoneuvoveron nostamisesta 300 eurolla verokertymän ennallaan pitämiseksi on linjassa niin hyvä kysymys on, kannattaako esim autostani maksaa autoveroa 35-40 000 EUR vai maksaa 300 EUR vuodessa lisää. Ei ole taloudellisesti vaikea ratkaisu. Edes Jäpykälle.\nJos jonkun laskema arvio vuotuisen ajoneuvoveron nostamisesta 300 eurolla verokertymän ennallaan pitämiseksi on linjassa niin hyvä kysymys on, kannattaako esim autostani maksaa autoveroa 35-40 000 EUR vai maksaa 300 EUR vuodessa lisää. Ei ole taloudellisesti vaikea ratkaisu. Edes Jäpykälle.\nMinun osaltani sitä jo nostettiin melko tarkalleen tuo määrä. Vastaavasti olen hakenut säästöjä kompensaatioon ja valtio on siinämenettänyt tuhansia euroja vuodessa. Itsepähän ovat tiensä valinneet. Ja se tie on yksisuuntainen.\nPaitsi että myös Suomessa. Tullessani ulkomaankilpisellä luxuksellani satamaan tervetulotoimitukset olivat karut. Puhallus portilla ja tervemenoa, 500 m myöhemmin , hönkäisy uudestaan ja auton papereiden tarkistus joka lippalakin mukaan kohdistui pelkästään ulkomaankilpisiin autoihin.\nKauheeta, oletko jo saanut kriisiapua (=tietenkin ilmaiseksi) Suomen mielenterveysviranomaisilta ja lääkitystä? :)\nPollllliisin mielipide oli ettei Suomessa voi ihan minne tahansa rekisteröidyillä autoilla ajella ettei verotulot vähene.\nHyvä poliisi, ensin työ ja sitten huvi. Valitettavasti oikeuslaitoksemme sekä hallitus vaan vesittää näiden työtätekevien poliisien hommia koko ajan, mutta jaksaa pitää siitä huolimatta!\nEikös 1.1.2013 yhdessä EU-jäsenvaltiossa, jonka kansalaiset ovat kansainvälistenkin mittausten mukaan lähes maailman onnellisimpia, tule voimaan henkilö- ja luxusautoihinkin ajoneuvovero (=siis käyttömaksu tai mikä *ittu sen nimenä halutaankin kansankielessä olevan?) olemaan min 300 juuroa per vuosi nykypäästöksillä/kokonaismassaisilla henkilöautoilla (= siis joiden kokonaismassa on yli 2401 kg tai CO2-päästöt oikein EU:n normien mukaan yli 240 g/km)?\nPS Jos autot siis ovat halpoja, niin silloin ko maassa on kaikki helevetin hyvin eikä voi olla mitään ongelmia tai huolia? Eller hur??? :)\nmitäs läksit,, ehe ehe,,, Eipä tosiaan kannata muukalaisen eksyä hill-billyjen joukkoon,,,\nja tässä taiteellisen osuuden ohitus,,,\nja tässä sitten juoni paljastus,,,\n,,, saattaa siinä joku tottumaton tosiaan vaikka vähän irvistää kun virkamies virnistää,,,\nMutta pääasia lienee että soittoa ja laulua riittää kiihtyvään tahtiin,,,\nKauheeta, oletko jo saanut kriisiapua (=tietenkin ilmaiseksi) Suomen mielenterveysviranomaisilta ja lääkitystä?\nJäpykkä käynyt purkamassa omaa angstiaan?\nEikö ne jo ole? 315 euroa/2730kg. Onneksi (kuvitteelliset) päästöt ovat 398g/km.