Pikkusisko sai siivet: lokakuuta 2012\nTänään olen ollut taas koko päivän siinä yössä kun pikkusisko kuoli ja syntyi. Olen istunut tässä sohvan nurkassa, pitänyt kädessäni pikkusiskon kuvaa. Ihaillut kaunista enkeliäni jolla on suljetut silmät. Käynyt tuon yön tapahtumia läpi hetki hetkeltä, uudelleen ja uudelleen. Minun pieni hetkeni lapseni kanssa. Jostain ihmeen syystä, tallensin puhelimeeni videon ennen nukahtamistani tuona iltana, pikkusiskon viimeisen tanssin. Yhdeltätoista maha heilui vielä hurjasti, puolelta toiselle kun pieni tyttöni oikoi pitkiä jalkojaan. Meni monta viikkoa, ennen kuin pystyin tuon pienen tallenteen uudelleen katsomaan. Se oli minun tyttäreni viimeinen tanssi. Yhdeltä yöllä heräsin enkä enää tuntenut liikkeitä.\nPikkusiskolla oli kauniit pitkät varpaat. Niillä olisi ollut hyvä tanssia. Ne olivat täydelliset pienet varpaat. Niillä olisi ollut hyvä kulkea tämä elämän polku. Se polku oli vaan niin kovin paljon lyhyempi kun olisin halunnut. Pikkusiskolla oli kaunis pieni nenä ja suloinen suppusuu. Ja ne kauniit pitkät sormet jotka eivät kiertyneetkään äidin sormen ympärille. Olisipa ne edes hetken puristaneet. Ja kauniit sirot korvat. Sinne korvaan kuiskasin monta kertaa kuinka paljon äiti rakastaa.\nHiukset olivat kauniit tummanpunertavat. Niihin olisin halunnut joskus tulevaisuudessa solmia rusetteja. Ja pikkusiskolla oli suljetut silmät. Ne silmät jotka eivät koskaan auenneet. Äidin ja lapsen katseet jotka eivät koskaan kohdanneet. Ja yhä minä tunnen omilla huulillani pikkusiskon pehmeän posken kun siihen viimeisen suukon painoin.\nSe on hassua, miten minulla on jatkuva tarve käydä läpi tuota yhtä vuorokautta elämästäni koko ajan uudelleen. Mutta se onkin ollut elämäni tärkein vuorokausi. Surullisin, ihan ehdottomasti, mutta samalla myös tärkein. Se on toinen minun kahdesta ainoasta fyysisestä kosketuksesta lapseeni kohdun ulkopuolella. Toinen tapahtui ruumishuoneella. Tämä yksi ainoa vuorokausi muutti minut ihmisenä ihan totaalisesti. Se on laittanut elämänarvoni täysin uuteen järjestykseen. Se on tuonut elämääni tunteita joita en ennen tiennyt olevankaan. Se on näyttänyt kuinka haavoittuvainen olen. Tämä yksi vuorokausi tulee kulkemaan mukanani joka ikinen hetki loppuelämäni ajan.\nEt voi arvatakaan enkelini miten kamala ikävä äidillä on tänään ollut. Äiti rakastaa ihan mahdottoman paljon.\nLähettänyt Turnip klo 15.16 10 kommenttia:\nPikkusiskon kuoleman jälkeen olen miettinyt paljon lapsettomuutta. Sitä miten tämä sekundäärinen lapsettomuus eroaa totaali lapsettomuudesta. Ennen kuin saimme pojan, en ymmärtänyt sekundäärisesti lapsettomien valitusta laisinkaan. Mitä he valittavat ja muka kaipaavat kun heillä jo on se. Maailman suurin ihme. Se kaikkein tärkein, oma lapsi. Pikkusisko raotti tuota ovea minulle. Pikkusisko näytti miten valtavasti rakkautta minulla olisi annettavana. Miten lapsettomuus ei ole yleisesti vain lapsien kaipuuta, vaan nimenomaan sen kyseisen lapsen, joka ei ole vielä saapunut. Sen ikioman, jota varten sinä olet täällä. Oli se lapsi sitten biologinen tai adoptoitu. Mutta se on juuri se lapsi jota varten sinä olet täällä ja juuri se jota kaipaat. Kun pikkusisko sai alkunsa, tajusin miten hirveästi olen ikävöinyt juuri häntä, kaunista tytärtäni. Nyt vain se kaipuu ja ikävä jäivät päälle, kun pikkusisko ei luoksemme tullutkaan. Sen myötä minulle on nyt tullut tämä uusi kaipuu, kaipuu kolmatta lasta kohtaan. Ja en olisi itsekään aiemmin uskonut, että se kaipuu voi olla ihan yhtä kova, kun se on ollut sitä ensimmäistäkin lasta kohtaa. Se tuska on ihan yhtä suuri, kun se lapsi antaa odottaa. Ehkä hieman erilaista, mutta ei se tee siitä yhtään sen vähäpätöisempää. Jos joku nyt ymmärtää mitä ajan takaa?\nJotenkin tunnen tämän koko tilanteen niin epäreiluna. Pitääkö sen kaiken paskan kasautua yhteen läjään? Eikö se lapsettomuus yksin riitä, pitääkö siihen lisätä vielä kuollut vauva? Tänään(kin) taas tuntuu sille että kaikki kaatuu päälle. Jos huominen vihdoin olisi taas se parempi päivä. Kaikesta huolimatta olen hirveän kiitollinen ihanasta pienestä pojastani. Valopilkustani tämän muun paskan keskellä.\nKauniita unia pieni taivaantyttöni, nuku hyvin. Äiti täällä rakastaa ja ikävöi.\nLähettänyt Turnip klo 21.24 2 kommenttia:\nMinulla on ihan hirveä kiire. Ihan hirveä kiire päästä taas yrittämään. Ja vielä kovempi kiire olisi päästä maaliin, ihan loppuun saakka. Siihen onnelliseen loppuun. En suostu nyt edes ajattelemaan, että loppu voisi olla erilainen. Nyt se on ainoa asia joka vie minua eteenpäin. Jos tästä lopusta ei tule sellaista kun haluan, en tiedä mitä sitten teen. Mistä aineksista rakennan itselleni sellaisen lopun, jonka kanssa jaksan loppuelämäni?\nTänään minulla oli lopputarkastus neuvolassa. Ajattelin etteivät sitä edes nyt tee, kun kuukautiset alkoivat. Mutta kyllä vaan, homma hoidettiin. Lääkäri kysyi ehkäisysuunnitelmista. Sanoin että emme kaipaa. Tulosten saamiseen on enää kuukausi ja mahdollisuus siihen että jotain tässä välissä tapahtuisi on varmasti pienemmät kuin lottovoittoon. Lääkäri kysyi olenko harkinnut itsemurhaa. No en todellakaan. Sanoin, että ainakaan toistaiseksi en koe olevani masentunut. Olen vain ihan h*****tin surullinen. Joka päivä. Välillä koko päivän, välillä vain osan päivästä. Mutta kyllä, olen surullinen joka ikinen päivä. Tänään taas hieman enemmän. Tänään olen taas rypenyt itsesäälissä, surkutellut kohtaloani. Ajatellut mitä kaikkea olen menettänyt. Kokonaisen elämän ja kaikki mitä siihen kuuluu. Kokonaisen ihmisen. Pikkusiskon.\nSiksi minulla on niin kamala kiire. Koska tällä hetkellä minusta tuntuu, että ainoa tie ulos tästä epätoivosta on saada se kaivattu loppu. Onnellinen loppu. Ja minua niin pelottaa, koska en tiedä tavoittelenko nyt jotain sellaista mistä ei koskaan tule totta. Mitä minulla sitten on jäljellä? Mitä jos minun tarinani loppu oli nyt tässä? Tuhkana maan sisällä.\nÄiti rakastaa, niinkuin aina. Ja ikävöi, niinkuin aina. Vaikka oletkin siellä kaukana jossain minne minä en vielä pääse. Suukkoja rakas kulta pieni.\nLähettänyt Turnip klo 20.01 4 kommenttia:\nTänään palasin "normaaliuteen". Nyt teoriassa voisin taas tulla raskaaksi. Teoriassa. Nyt alkaa taas se joka kuinen seuraaminen. Mitä siis oikeasti en tee, mutta ajatuksissani, hieman salaa aina lasken. Kiertopäiviä, mahdollisia päiviä. Ja salaa aina hieman petyn kun vuoto taas alkaa. Vaikka oikeasti en laske enkä odota. Enkä näytä että petyn. Onhan esikoinen saanut alkunsa perinteisesti, silloin kun sitä vähiten odotettiin. Onhan se mahdollista. Teoriassa. Esikoinen onkin meidän pieni suuri ihmeemme. Oli pikkusiskokin ihme. En tuolta IVF:ltä silloin mitään odottanut. Kun soittivat klinikalta että verikoe oli positiivinen meinasin pudota tuolilta. No, tiedämme miten siinä kävi.\nToivon, että olisi jo joulukuu ja saisimme tulokset pikkusiskosta. Toivon, että pääsisimme pian yrittämään. Voimme joutua yrittämään kauan. En ole miettinyt miten kauan annan itselleni luvan yrittää, nyt on ehkä vaikeampi luovuttaa koska se on toiminut. Aiemmin ajattelin että meissä nyt vaan on jokin vika, että vauvaa emme saa ollenkaan. Nyt se väite on kahdesti kumottu. Pelkään myös tulosten saamista. Pelkään, että löytyy jotain sellaista, jonka vuoksi emme saisi edes yrittää. Sekin mahdollisuus on olemassa. Mutta sitä yritän nyt etukäteen olla ajattelematta.\nEn ymmärrä miksi tässä piti käydä näin? Miksi juuri silloin kun olisin ollut valmis hyväksymään että poika on ainokaisemme pikkusisko päättikin tulla tähän maailmaan. Miksi hän kuitenkin sitten jätti tulematta? En minä kolmatta lasta haluaisi. Haluaisin pikkusiskon. Oman kauniin enkelini, tähän syliini juuri nyt. Juuri nyt haluaisin kovasti keinuttaa pientä tyttöäni sylissä. Silittää poskea ja katsoa silmiin. Ehkä minä vielä joku päivä keinutan pientä vauvaa, omaa vauvaa. Toivon kovasti että se kerta kun sylittelin pientä ikiunessa olevaa taivaantyttöäni ei ollut minun viimeinen kertani. Toivon, että seuraavalla kerralla saan katsoa silmiin.\nSuukkoja taas sinne tähtien taakse, äiti rakastaa. Koko ajan, joka hetki.\nLähettänyt Turnip klo 18.08 6 kommenttia:\nOlen huomaamattani alkanut taas listaamaan yhden lapsen etuja mielessäni. Niitä samoja etuja millä aikaisemmin käsittelin asian, ennen pikkusiskoa. Yrittää alkaa hyväksymään sitä faktaa, että meillä on vain yksi elävä lapsi. Kuinka yhdelle lapselle on vanhemmilla enemmän aikaa, kuinka yhdelle lapselle pystyy antamaan kaiken huomion. Kuinka yhden lapsen kanssa on helpompi tehdä asioita, ja halvempikin. Kuinka yksi lapsi saa isompana harrastaa mitä haluaa, kun ei tarvitse maksaa monen kalliita harrastuksia. Kuinka matkustaminen on halvempaa ja helpompaa yhden lapsen kanssa. Kuinka äidin huolikin on helpompi kantaa kun on vain yksi huolehdittava. Toisesta ei tarvitse enää huolehtia, hän on nyt toivottavasti turvassa. Tutkimuksetkin osoittavat että ainoat lapset ovat sosiaalisempia. Kyllä poika varmasti pärjää elämässä, vaikka ei elävää sisarusta saisikaan. En millään haluaisi heittää toivoani uudesta lapsesta. Tuntuu, että se on se asia joka minua vie tässä surussa eteenpäin. En usko että pikkusisko pahastuisi vaikka hänestä isosisko tulisikin, kyllä hän tietää ettemme koskaan unohda. Kaikkea muuta, jos uusi pikkusisarus perheeseemme joskus suotaisiin, hänkin varmasti oppisi tietämään kaiken pikkusiskosta.\nOnko se väärin että nyt jo haaveilen uudesta lapsesta? Onko se niinkuin pikkusisko olisi täysin merkityksetön? Sillä sitä hän ei minulle missään nimessä ole. Hän on se toinen näistä kahdesta tärkeimmästä. Mutta kun hän ei enää ole täällä ja hän jätti minun sylini huutamaan tyhjyyttään. Mieluiten olisi pikkusiskon siihen syliini ottanut. Katsonut kuinka kaunis enkelini olisi kasvanut aikuiseksi. Hoitanut häntä ja ollut vain häntä varten. Ehkä tämä uuden lapsen kaipaus on kovana myös sen takia, että tiedän sen olevan meille hankalaa, ellei mahdotonta. Helppoahan se olisi rauhassa surra pikkusiskoa, jos tietäisi että pikkusisaruksen saa tekaistua helposti hieman peittoa heiluttelemalla jos haluaisi. Meillä kun se ei ole niin. Ja jossain vaiheessa tulee ikäkin vastaan. En voi odottaa enää ikuisuuksia. Minun on yritettävä. Ja silti samalla jo käsitellä sitä asiaa että meidän perheemme on nyt tässä. Vauhdikas ja eläväinen ihana pieni poika, maailman kaunein pieni taivaantyttö, isä ja äiti. Me, kahden lapsen vanhemmat vaikka vain yhden saamme kasvattaa. Minä tunnen tämän toisen elävän lapsen kaipuun ihan yhtä kovana, kun sen ensimmäisenkin. Ja pikkusiskon kuolema on vahvistanut sitä entisestään. Vaikka en olekaan enää täysin lapseton, olen kuitenkin vajaa. Elävä pikkusisarus tekisi minusta kokonaisen.\nEilen oli 25.10. Pikkusiskon laskettuaika. Se arvioitu syntymäpäivä. Se ei oikeastaan tuntunut pahalle, en ollut ajatellutkaan että pikkusisko olisi syntynyt silloin. Ajattelin, että hän olisi joka tapauksessa syntynyt ennen tuota laskettua aikaa. Hän kuoli ja syntyi tasan seitsemän viikkoa ennen.\nSuukkoja äidin rakkaimmalle!\nLähettänyt Turnip klo 10.22 4 kommenttia:\nTänään oli taas hyvä päivä. Olin ajoittain iloinen. Huomasin pieniä hetkiä, kun möykkykin tuntui hieman kevyemmältä rinnan päällä. Taisin jopa ajatella pienen hetken, että kyllä tämä tästä. Ihan niinkuin kaikille aina sanon. Nyt illalla kun makaan tässä nukkuvan pojan vieressä anoppilassa ikävä iski taas hirveällä voimalla. Tässä istun sängyllä ja mietin miltä pikkusisko olisi tuoksunut. Miltä hän olisi kuulostanut kun olisi tuhissut pientä vauvan tuhinaa vieressäni. Miltä hän olisi tuntunut. Miltä hän olisi näyttänyt jos olisi avannut silmänsä. Minulla on niin kamala ikävä. Voi kun olisi olemassa joku taika millä saisin ajan taaksepäin. Vaatisin että leikkaisivat pikkusiskon ulos ajoissa. Tai jos voisin taikasauvalla pikkusiskoa koskea ja taikoa häneen elämän. Tekisin ihan mitä vain. Nyt taidan vain itkeä itseni uneen, taas kerran.\nÄidillä on sydän rakkautta pullollaan sinua kohtaan kulta pieni, suukkoja!\nLähettänyt Turnip klo 0.52 Ei kommentteja:\nTunnen olevani aivan tyhjä. Minusta tuntuu että minulla ei ole enää mitään annettavaa. Mitä minulla olisikaan jäljellä kun toinen kaikista rakkaimmista otettiin pois. No on toki se toinen, sen takia sitä varmasti on tässä, jotenkin roikkuu tässä välissä. Että onko enää mitään vai olisiko kuitenkin vielä jotain. Tällä elämällä siis annettavaa. Mutta se tyhjyys mikä sisällä on. En enää odota mitään, en hyvää enkä huonoa. Olen vain tässä hetkessä ja katson mitä tapahtuu. Vaikka ei minua kamalasti edes kiinnosta. Eikö sitä kuitenkin pitäisi olla jokin palo tuolla sisällä, että tämä elämä olisi mukavaa ja mielekästä? Minä niin toivon, että löydän sen palon vielä. Olen aina niin rakastunut elämää. Pelännyt kuolemaa ja kauhulla ajatellut että joskushan tämä kuitenkin päättyy. Pikkusiskon kuolema on vienyt oman kuoleman pelkoni pois. En missään nimessä halua kuolla, elämä on aina arvokas vaikka tällä hetkellä tuntuukin kovin merkityksettömälle. Mutta enää en tunne pelkääväni kuolemaa niinkuin aiemmin. Ehkä siksi, että silloin on minun mahdollisuuteni tavata pikkusisko. Oppia tuntemaan rakas lapseni.\nJokin aika sitten luin iltasanomista artikkelin, missä joku kuuluisa neurokirurgi kertoi kokemuksestaan kuolemanjälkeisestä elämästä. Muistaakseni kuvaili koomansa aikana tavanneensa "olentoja" joita ei voinut oikein sanoin kuvailla. Kaikkialla oli vaaleanpunainen ja rauhallinen tunnelma. Minulle tuo artikkeli toi jotenkin toivoa. Toivoa siitä, että jos oppinut, aivot tunteva henkilö vakuuttuu siitä, että tämä ei ole vain tässä mitä me edessämme näemme, niin se voisi olla totta. Että minä saan vielä joskus tavata pikkusiskon.\nTämä tyhjyys on lähes käsinkosketeltavaa. Missä tahansa kuljenkin, tunnen olevani kovin etäällä kaikesta. En ole läsnä. Huomaan tuijottavani tyhjyyteen, en kuule mitä minulle puhutaan. En tiedä ajattelenko oikeastaan mitään kummempaa, mutta silti olen ihan jossain muualla. Miehen sukulaiset ovat kovasti piipahtaneet meitä tervehtimään. Tuovat kortteja ja ottavat osaa. Olen jo ihan kypsä vastaamaan kuinka voit kysymykseen. Kyllä se tästä, päivä kerrallaan. Kun ei se vielä ollenkaan. Sitä vain oletetaan, että kaikki on kuitenkin hyvin, elämä jatkuu. 92-vuotias isoäiti kysyi joko olen päässyt tästä yli. No huh huh. Minä en pääse tästä yli ikinä. Elän sen kanssa, koska minun on pakko, mutta yli en pääse. Toki hänelle annoin saman vastauksen, kyllä se tästä, päivä kerrallaan. Heidän aikakaudellaan se on toki ollut yleisempää. Lasten kuolemat, ja kuolema yleensä. Mutta onko se ollut sen helpompaa? Ei sitä tiedä muut kuin itse lapsensa silloin menettäneet.\nKauniita unia prinsessani. Toivottavasti olet siellä vaaleanpunaisessa utopiassa enkeleiden ympäröimänä! Äiti rakastaa nyt ja aina.\nLähettänyt Turnip klo 23.50 4 kommenttia:\nAallon pohjalla 22.10.\nAallon pohjalla edelleen. Voi kuinka minua ärsyttääkään tämä tunne. Miksi minun pitää tuntea näin kun ajattelen pikkusiskoa? Miksi kaikki ajatukset pikkusiskosta saavat minut näin helvetin surulliseksi? En jaksa koko ajan tuntea näin. Ja silti tunnen, ehkä siksikin että yhä vielä ajattelen pikkusiskoa lähes koko ajan, monta kertaa tunnissa. Huomaan kyllä, että suru ei enää purkaudu itkuna joka päivä, mutta se kamala paino rinnan päällä, se hirveä möykky on siinä koko ajan. Vaikka olisi se pieni hetki, kun pikkusisko ei olekaan päällimmäisenä mielessäni, se möykky on siinä silti. Ja tiedostan sen möykyn, vaikka hetken ajatukseni olisivatkin muualla. Ja kyllä minä joudun kyyneleitä moneen otteeseen päivän aikana pidättämään. Silmät saa kostumaan pienet vauvojen vaatteet marketissa, vastasyntyneen itku vaatekaupassa ja monet ajatukset pääni sisällä omasta pikkuisestani. Monta kertaa päivässä kyyneleitä silti nieleskelen, mutta en aina jaksa enää itkeäkään. Mutta tämä tunne ahdistaa minua taas tänään niin hirveästi. En jaksa tätä möykkyä lopun ikääni. Onko minun pakko? Eihän siinä ole mitään järkeä, kun eläintarhassa näin pienen pienen vauvan vaunuissaan nukkumassa, niin minulle hän näytti kuolleelta. Niin pikkusiskokin näytti vain nukkuvalta, kun hänen poskeaan silitin. Ja silti hän oli kuollut. Eihän siinä ole järkeä, että minulle nukkuva lapsi näyttää kuolleelta.\nVälillä joudun miettimään, että onko pikkusiskoa koskaan ollutkaan. Miten voikaan seitsemän kuukauden todellisuus kadota silmän räpäyksessä. Se mitä seitsemän kuukautta niin kovasti odotettiin hävisi hetkessä. Kuin sitä ei olisi ollutkaan. Ja silti pikkusisko on ollut. On ollut niin paljon, että täyttää tajuntani kokonaan. On ottanut minut kokonaan omakseen, kietonut pikkusormensa ympärille. Ja hän on vain kasa tuhkaa ja pieni hiustupsu. Minun maailmani.\nSuukkoja taas pieni enkeliprinsessani. Yhä olet koko ajan äidin mielessä ja sydämessä.\nMaailman rakkain pieni enkeliprinsessa.\nLähettänyt Turnip klo 21.53 Ei kommentteja:\nMöykky rinnan päällä oli taas kasvanut ihan mahdottomaksi. Se purkaantui aikamoisena räkä poskella itkuna, kun kävimme katsomassa miehen pienen veljen hautaa. Siinä haudalla vuodatin kolmen päivän kyyneleet ja vähän enemmänkin. Nojasin miehen olkapäähän hänen veljensä haudalla ja surin omaa kaunista enkeliämme. Se helpotti hetkeksi, mutta tänään on koko päivän ollut taas itku herkässä. Olen ollut taas aallon pohjalla. Ikävä on tänään ollut aivan järkyttävän kova ja ahdistus ihan kamala. Tänään on taas tuntunut että missään ei ole mitään järkeä. Mitä minä täällä enää teen? Mikä ihme on elämäni tarkoitus kun lapseni otettiin minulta pois? Miten ihmeessä minä jaksan tästä eteenpäin? Ja kun pitäisi jaksaa elämän loppuun saakka.\nPieni isoveli kuoli yhden päivän ikäisenä. Mieheni syntyi yksitoista kuukautta veljensä kuoleman jälkeen. Jos hän ei olisi kuollut, miestäni tuskin olisi. Minulla ei olisi omaa rakasta poikaa eikä kaunista taivaanlastani. En osaa ajatella mitä sitten olisi. Ehkä siinä oli pienen veljen elämän ja kuoleman tarkoitus. Että antoikin elämän miehelleni. Olisi sitten antanut enkelillenikin. Ehkä se tarkoitus avautuu vasta vuosien päästä, sillä hetkellä kun se iskee, ei mikään tarkoitus riitä. Nyt en voi uskoa, että kaikella olisi tarkoituksensa. En ymmärrä mitä sillä saavutetaan, että minä en saanut lastani pitää, että hän ei saanut elää tätä elämää. En usko myöskään sanontaan että vain sen verran annetaan mitä jaksaa kantaa ja se mikä ei tapa vahvistaa. Hölynpölyä. Pakkohan se on kantaa. Ei ole muuta mahdollisuutta. Päivät seuraavat toisiaan lapsen kuolemankin jälkeen ja minä siinä mukana. Ei ole vaihtoehtoa. En myöskään halua olla vahvempi ihminen sen kustannuksella että lapseni kuoli. Olisin täysin tyytyväinen tahdottomana heikkona hiirulaisena kunhan vain olisin saanut lapseni pitää. Nämä sanonnat on keksinyt joku jolla ei ole hajuakaan.\nÄiti rakastaa sinua kaunis enkelilapsi! Ja toivoo että voisi edes pikkuriikkisen kurkistaa siitä taivaanportista sisään ja nähdä että sinulla on kaikki hyvin.\nLähettänyt Turnip klo 21.52 2 kommenttia:\nOlen yrittänyt ottaa hieman hajurakoa. Suruun, ikävään ja kaikkeen muuhun pikkusiskoon liittyvään. Hyppäsimme koneeseen ja tulimme miehen vanhempien luokse. Vain huomatakseni että näihin asioihin ei pysty etäisyyttä ottamaan, niitä ei pysty kannoilta karistamaan vaikka mihin menisi. Suru ja ikävä kulkevat mukana minne menenkin enkä pääse niitä pakoon vaikka kuinka yrittäisin. Ja eihän se asiaa mihinkään muuta, pikkusisko on yhä kuollut vaikka menisin maailman ääriin. Ja kun kone nousi kiitotieltä minulta pääsi taas kerran kyyneleet. Tunsin syyllisyyttä kun lähdin ilman pikkusiskoa, jätin enkelini taakseni. Hylkäsin hänet ja jatkoin elämääni niinkuin mitään ei olisi tapahtunutkaan. Siltä minusta tuntui. Että olen huono äiti joka hylkää lapsensa.\nMinun on kyllä myönnettävä, että tänään on ollut hyvä päivä. Ensimmäinen päivä, kun en ole itkenyt (vielä). Lähellä se oli, kun kävelimme hautausmaan ohi ja kadulle näin aivan portin vieressä olevan enkelivauvan muistokiven. En silti purskahtanut kyyneliin. Alan ymmärtää mitä tarkoittaa “aika parantaa” ja “suru muuttaa muotoaan”. En kyllä ehkä allekirjoita noita ihan suoraltaan. Ennemminkin ajan kanssa suru tulee niin tutuksi, osaksi omaa olemista niin ettei se enää vie huomiota kaikilta muilta tunteilta. Siihen tottuu. Yhtä lailla kuin sairauden kanssa oppii elämään, surun kanssa voi oppia elämään. Toisaalta nyt “hyvän päivän” jälkeen, tunnen jo suurta tarvetta vetäytyä omiin oloihini ajattelemaan pikkusiskoa. En ole vielä valmis luopumaan tästä pahimmasta surusta. Vielä nyt se tuntuisi siltä kun luopuisin pikkusiskon olemassa olosta. Annan itselleni vielä luvan surra ja itkeä joka päivä.\nKauniita unia pieni enkelini! Äiti rakastaa missä ikinä onkaan sinua sinne missä ikinä oletkaan.\nKukat haudalle 17.10.\nTänään kävin haudalla ensimmäistä kertaa hautajaisten jälkeen. Kukat olivat vielä hautajaisista kauniina,vaikka ajattelin että ne olisivat jo nuupahtaneet pois. Jätin siis hautajaiskukat vielä paikalleen ja laitoin uuden kimpun vaaleanpunaisia ruusuja pikkusiskon pienen kiven viereen. Sekin oli onneksi vielä paikallaan, vaikka ei ole mitenkään hautaan kiinnitetty. Pitäisi alkaa suunnittelemaan pysyvää kiveä, menee varmasti kevääseen ennen kuin se saadaan paikalleen. Istutin kanervat ja sytytin uudet kynttilät. Siellä seisoin vesisateessa ja ajattelin pikkusiskoa. Ajattelin elämää ja kuinka haurasta se on. Ajattelin mitä kaikkea olisin valmis tekemään että saisin pikkusiskon tänne meidän luoksemme ja sitä kuinka sille en kuitenkaan mitään voi. Ajattelin sitä miten epäreilua tämä elämä on. Miksi ensin annetaan ja sitten otetaan varoittamatta pois? Taas otin haudasta kuvan, otankohan siitä kuvan aina kun siellä käyn? Näin pikkusisko kasvaa, näin hän muuttuu ajan mukana. Kotona otin pikkusiskon kuvan hyllystä käteeni ja silitin kauniin lapseni poskea. Hiustupsua koskin varovasti, muuta pikkusiskosta ei enää ole. Voi kuinka syli tuntuu taas tyhjälle ja on kamala ikävä.\nIso rutistus äidin kulta.\nLähettänyt Turnip klo 21.51 Ei kommentteja:\nMinä en tiedä mitä tästä surusta pitäisi ajatella. Se tuntuu päivä päivältä tutummalle, hetki hetkeltä hieman enemmän omalle. Ehkä hyvä niin koska se on tainnut tulla jäädäkseen. Välillä tuntuu jo että alkaa pikkuhiljaa turtua tähän surullisena olemiseen. Painava möykky rinnan päällä on kuin kotonaan, en pysty oikein enää ajatellakkaan millaista olisi olla ilman tuota möykkyä. Siitä on tullut osa minua. Sillä lailla pikkusisko pysyy mukanani koko ajan. Toki olisin halunnut pitää pikkuiseni luonani hieman iloisemmissa merkeissä, muunlaisena kuin tummana möykkynä. Välillä möykky kyllä kasvaa liian tummaksi ja painavaksi, silloin kunnon itku auttaa. Se puhdistaa hieman. Välillä tekee todella hyvää itkeä. Onkohan se korvannut naurun elämässäni? Sellaisen oikean, sydämestä tulevan naurun, ei sitä tyhjää kuminaa mitä nyt nauran.\nMiehen tapa käsitellä suruaan on minun silmissäni kovin miehistä. Hän hakkaa halkoja ja pyöräilee 50 kilometriä päivässä. Silti haluaisin että hän välillä puhuisi minulle. Mitä hän miettii pikkusiskosta? Millä lailla hän ikävöi? En koskaan unohda mieheni ilmettä ja itkua, kun pikkusisko syntyi. Se hetki kun hän saapui tähän maailmaan ja mies todella tajusi vatsassani olleen kuolleen vauvan. Siinä tämä lapsi tuli hänelle todelliseksi. Se, että tämä lapsi ei tullutkaan jäädäkseen. Tiedän, että hänkin suree, vaikkakin sillä omalla miehekkäällä tavallaan. Ja kyllä hän minua lohduttaa kun sitä kaipaan. Hän on hyvä mies ja minulle rakas. Hän suunnittelee tatuoivansa pikkusiskon pienet jalan ja käden jäljet kehoonsa, sillä tavalla kantavansa enkeliämme mukanaan lopun elämäänsä.\nLapsen surusta en osaa sanoa. Ehkä poikaa enemmänkin huolettaa äidin outo käytös? Kyllä hän pienestä siskostaan kyselee. Ja ne onkin ne vaikeimmat kysymykset. Mutta samalla taas aidoimmat, ne mitkä pistävät miettimään elämää ja kuolemaa. Monet tuttavat sanovatkin, että no onneksi sinulla on kuitenkin poika. Tiedänhän minä, olen hänestä hyvin kiitollinen. Mutta aina se ei riitä. Poika ei ole pikkusisko. Tämä on pikkusiskon suru, sillä ei ole mitään tekemistä pojan kanssa. Toki arkea on pakko pyörittää, aamulla sängystä on noustava ylös. Aina vaan en haluaisi, en edes pojan takia. Haluaisin välillä olla ihan pikkusiskon oma, enkä välittää kenestäkään muusta. En edes elävästä lapsestani. Kuullostaa hurjalta, sitä on vaikea itsekään ymmärtää, miten paljon tämä suru ja pikkusiskon menetys syö sisintäni, miten paljon se on muuttanut minua ihmisenä.\nToisaalta taas pojan olemassaolon tärkeys korostuu. Edelleen käyn useamman kerran illan aikana tarkastamassa, että poika nukkuessaan hengittää. Neuvolassa rokotus sai nelivuotiaan itkemään, äitinsä itki huomattavasti kovemmin, koska ei kestänyt lapsensa hätää. Pieni haava otsassa riehumisleikin jälkeen sai äidin lähes hysterian partaalle. Menetyksen pelko varjostaa tätäkin. Mitäköhän tästä elämästä enää tulee? Löytyykö sille vielä merkitys?\nAjatus uudesta vauvasta alkaa lähennellä pakkomiellettä. Soitin jo lapsettomuusklinikallekin ja kyselin hoitojen uusimisesta. Mutta kun niissäkään ei meillä ole mitään takeita. Miksi ihmeessä minun pitää olla tällainen maho paska, joka ei saa niinkään simppeliä ja luonnollista asiaa kuin lasta tehtyä omin avuin? Toki sanoivat klinikalta että tämä “asia” pitää käsitellä ensin, pikkusiskon kuolema. Ja pitää odottaa tulokset pikkusiskon kuolinsyystä. Sitten voimme taas kerran yrittää, aloittaa hoitorumban alusta. Mitä jos sanovat että me emme enää voi edes yrittää? Sitten ei ole edes sitä pientä toivon kipinää, edes ajatusta uudesta lapsesta, pienestä pähkinästä. Tulisiko se katkeruus uuden vauvan myötä vahvempana? Viha siitä että emme saaneet juuri pikkusiskoa täällä pitää? Silti olen päähäni iskostanut ajatuksen, että mikään muu ei tuo valoa tähän minun elämääni kuin pieni pähkinälapsi.\nVoi rakas tytön tyllerö mihin soppaan äitisi saatoit. Suukkoja tuhat sinne pilvenreunalle!\nLähettänyt Turnip klo 21.50 Ei kommentteja:\nHalusin käydä kirkossa kuuntelemassa kun jumalanpalveluksessa lukivat kaikkien viime viikolla hautaan siunattujen nimet. Ääneen sanottiin kuolleiden nimet ja ikä. 87 vuoden iässä, 79 vuoden iässä, 70 vuoden iässä. Pikkusisko pienenä vauvana. Minun enkelini ei ollut minkään ikäinen. Syntymätön. Mutta tuntui hyvälle kuulla hänen nimensä. Kyllä hän oli oikea ihminen, kovasti rakastettu. Ja olemassa koska hänet mainittiin. Ja koska minä tiedän, että hän oli kovasti olemassa. En voisi mitään olematonta näin kovasti rakastaa ja ikävöidä.\nVoi rakas enkeli minkä äidillesi teit kun pois lähdit. Tuhat suukkoa rakas taivaanlapsi!\nLähettänyt Turnip klo 21.49 Ei kommentteja:\nViha ja katkeruus 13.10.\nOlen saanut uudet matkakumppanit elämääni, vihan ja katkeruuden. Näitä en olisi seurakseni halunnut, eivät sovi luonteeseeni. Se tunne, että en pysty iloitsemaan muiden onnesta, on ihan kamala. Inhoan itseäni sen takia. Taas eilen katselin hulluilla päivillä pömppömahaisen äidin ostavan vauvatavaraa, ja ainoa ajatukseni oli että hölmö, mitä nyt jo niitä ostelet, ethän vielä edes tiedä tuleeko vauva kotiin. Luin lehdestä Vappu Pimiän saaneen 10 pisteen tytön. Olin jo ehtinyt miettiä että joko sekin tarina päättyi huonosti, laskettu aika kun taisi olla jo syyskuun lopulla. Minun tytöstäni on jäljellä vain kasa tuhkaa maan alla ja pienen pieni hiustupsu, minun kallein aarteeni. Olen niin katkera ja niin vihainen maailmalle tästä lopputuloksesta. Minäkin haluan 10 pisteen vauvan jonka saan tuoda kotiin asti ja jonka näen kasvavan.\nTästä taitaa tulla huono päivä, olen todella surullinen. Kaikki itkettää ja kaikki ajatukset ovat pikkusiskossa. Ikävä tuntuu ihan kestämättömälle. Eilen oli parempi päivä, ehkä niitäkin alkaa pikkuhiljaa tulemaan. Vai onko se sitä että katkeruus ja viha nostavat päätään ja en ehdi surra joka minuutti koska kadehdin vain muita ja muiden onnea? Ehkä tämä elämä alkaisi tästä sujumaan kun vauvoja ei syntyisi muillekkaan. Ei ainakaan ennen meitä, jos me sattuisimme vielä joskus pienen ihmeen kokemaan ja kotiin saamaan. Tämä meidän pieni ihmeemme kun jätti leikin täällä kesken ja lähti sinne taivaan leikkikentille. Etpä olisi lähtenyt, niin olisin tahtonut sinut täällä pitää.\nKävin viime viikolla juttelemassa psykologille. Kävimme tapahtumaa läpi, hetki hetkeltä, alusta asti, jokaista pientä hetkeä ja ajatusta. Taas kerran. Päässäni olen niitä pyöritellyt satoja kertoja. Mutta teki hyvää sanoa ne ajatukset ja asiat ääneen. Ja se teki hyvää että joku sanoi että ajatukseni ja mietteeni ovat normaaleja. En ole sekoamassa enkä ole hullu, minä vain suren. Kunpa tähän suruun olisi joku oikotie, joku ihmelääke. En minä halua pikkusiskoa ikinä unohtaa enkä häntä hetkeäkään kadu, mutta jos voisin joskus ajatella häntä ilman että kaikki ympäriltä romahtaa. Voisin iloita siitä että edes hetken sain tuntea tämän pienen elämän ihmeen kohdussani? Vielä toistaiseksi nyt kuitenkin vain suren, olen vihainen maailmalle ja katkera ja kateellinen kaikille joiden odotus päättyy hyvin. Ja niille jotka tulevat raskaaksi helposti, kun itse haluavat.\nSuukkoja enkelini, äiti rakastaa aina ja on onnellinen siitä että kävit täällä luonamme edes sen pienen hetken verran.\nLähettänyt Turnip klo 21.48 Ei kommentteja:\nUurnan lasku 11.10.\nTänään laskimme uurnan hautaan. Haimme uurnan krematoriosta, en ollut uurnaa aiemmin nähnyt, äitini oli sen valinnut. Kaunis uurna enkelin kuva kyljessä. Kukatkin olivat siunaustilaisuudesta säilyneet kauniina. Niin minä nostin viimeisen kerran syliini sen mitä pikkusiskosta oli jäljellä, kasa tuhkaa ja kannoin uurnan ja siellä pikkusiskon sydämeni alla viimeisen kerran. Niin kamalaa tuhlausta, heittää pienen tytön elämä näin hukkaan. Uurnan kanssa kävelimme tien toiselle puolelle hautausmaalle, siellä haudassa oli jo paikka valmiina pikkusiskolle, kuoppa maassa. Haudan vieressä kasa multaa ja lapio pystyssä, sekä hautausmaan vahtimestari mustassa puvussaan. Niin minä sain pienokaiseni laskea lepoon, maan sisään pimeään kuoppaan. Vaaleanpunaisen ruusun laitoin uurnan päälle. Sanoimme vuorollamme hyvästit ja sitten isä peitti lapsensa maan sisään. Minusta ei tuntunut niin pahalle kun olisin odottanut, ehkä siksi että pikkusisko ei enää ollut siinä. Arkun laittaminen hautaan olisi ollut varmasti paljon vaikeampaa. Kyllähän nytkin itkin, mutta tiesin että en haudannut enää kaunista lastani niinkuin minä hänet muistan. Nyt tein itselleni paikan mihin voin mennä häntä muistamaan. Vaikka sitä pelkoa ei ole etten muuten muistaisi, vaalin jokaista pientä muistoa mikä häneen liittyy, jokaista pientä hetkeä. Järjestimme kukkaset kauniisti haudalle, sytytimme kynttilät. Pyysin että omat isovanhempani katsovat enkelini perään, pitävät hänestä huolen niinkuin minä olisin tahtonut. Nyt olen tehnyt pikkuiselleni kaiken mitä voin.\nLähettänyt Turnip klo 21.46 Ei kommentteja:\nElämä pikkusiskon jälkeen 10.10.\nEn vieläkään osaa oikein kunnolla ymmärtää, että tämä on nyt sitä, minun elämääni pikkusiskon jälkeen. Ei minun elämääni pikkusiskon kanssa, vaan hänen jälkeensä. Pikkusiskosta ei tullutkaan osaa elämääni niinkuin minä olin sen ajatellut. Hänestä tuli kaunis, kipeä muisto. Ja tämä elämä ei tunnu omalle ollenkaan. Ennen aina oli jokin juttu mitä odottaa, joku minkä takia huominen tuntui jännittävälle. Nyt välillä koko elämän tarkoitus tuntuu olevan hukassa, mitä minulla on odotettavaa huomisessa? Mikä on se asia joka saa minut aamuisin ylös nousemaan? Nyt tuntuu, että ei ole mitään. Menen vain päivien läpi ilman sen kummempaa tarkoitusta. Olen ilman mitään merkitystä.\nTänään kaupassa minulle tuli kovin epärealistinen olo, kun katsoin kärryn pohjalle ostoksiani. Pojalle ostin kurarukkaset ja pikkusiskolle hautakynttilöitä ja hautalyhdyn. Ostoksia lapsilleni, rakkaimilleni, kovin erilaisia. Mutta niinhän ovat lapsenikin. Toisen saan peitellä sänkyyn iltaisin, toiselle lähetän lentosuukon pilvenreunalle ja toivon että se menee perille. Minua niin harmittaa että hekään eivät saaneet toisistaan enempää. Poika tapasi mahan läpi jutella pikkusiskolle, suukotti mahaa ja lauloi lauluja. Ja häntä nauratti kun pikkusisko sai koko mahan heilumaan. Ja minuakin nauratti. On minulla jotain muistoja heistä yhdessä, sisaruksista. Ja valokuva missä isoveli seisoo pienen arkun vieressä. Veli ja sisko yhdessä ainoan kerran.\nSuukkoja enkelille tähtitaivaalle. Isoveli saa suukkonsa täällä. Äiti rakastaa molempia. Ja ikävöi enkeliään ihan yhtä kovasti kun eilenkin.\nLähettänyt Turnip klo 21.45 Ei kommentteja:\n6.9. pikkusisko kuoli ja syntyi. Ja tasan kuukautta myöhemmin minä hautasin hänet. Tai oikeastaan sanoimme jäähyväiset. Uurna lasketaan hautaan vasta ensi viikolla. Olin jännittänyt siunaustilaisuutta hurjasti etukäteen. Pelännyt miten päivästä selviäisin, romahtaisinko ihan kokonaan. Selvisinhän minä, vaikka kyllä päivä oli yksi elämäni raskaimmista. Tuntui, kuin olisin sivusta katsonut jonkun muun elämää, enhän minä voi joutua lastani hautaamaan.\nAamulla paistoi aurinko. Pikkusisko oli järjestänyt kauniin ilman juhlapäiväkseen. Hain aamulla tilaamani kukkaset. Kaunista ja herkkää pienen tytön hautajaisiin. Juuri sitähän se oli, pieni sydämen muotoinen kukka-asetelma, vaaleanpunaisia ruusuja ja valkoista kallaa. Muuta en pysty tyttärelleni enää antamaan. Olin päättänyt että mustaa en päälleni laita, tämä on pienen tytön ainoa juhla, eikä sen pidä olla synkkä. Totuus oli kuitenkin toinen kun mikään muu kuin musta mekko ei raskauskiloilta mahtunut päälle. Mustaa se siis oli. Mutta musta oli mielikin, kun kappelin ovenraosta näin pienen tutun arkun. Pienen arkun jonka olin kantanut patologianlaitokselta portaat ylös hautaustoimiston autoon. Pikkusisko ihan yksinään odotti meitä, perhettään. Laitoimme miehen kanssa tuolit aivan arkun viereen, että pystyin kädelläni arkkua silittämään. Sen lähemmäs en enää pikkusiskoa pääsisi.\n“Katoavaisuudessa kylvetään. Katoamattomuudessa herätetään. Jeesus Kristus on ylösnousemus ja elämä.” sanoi pappi ja piirsi hiekasta ristin pienen arkun kanteen. Sama pappi joka oli meidät vihkinyt ja esikoispoikamme kastanut siunasi nyt kuopuksemme hautaan. Se oli vaikeaa. Mieleni teki putsata hiekka pois arkulta, älkää tahratko pikkuistani, älkää liatko enkelini kehtoa. Lopuksi ystävä lauloi Lapinäidin kehtolaulun. Ja se oli niin kaunis. Kauniimmin ei olisi voinut pikkusiskon juhla päättyä. Tiedän että hän nyt nukkuu rauhassa. Minun oli niin vaikea lähteä kappelista, tilaisuuden jälkeen istuin vielä puoli tuntia pikkusiskon rinnalla. Silitin pientä arkkua ja sanoin uudestaan ja uudestaan, että kyllä äiti rakastaa, rakastaa maailman loppuun saakka. Rakastaa niin paljon että se repii ihan palasiksi kun en enkeliäni kotiin saanut. Miksi en saanut tytärtäni täällä pitää? Miksi? Miksi? Miksi?\nIllalla oli aivan mahtava auringonlasku. Pikkusisko meille vilkutti ja sanoi hyvästinsä. Istuin ulkona terassilla ja katsoin katoavaa aurinkoa. Pikkusiskoa valumassa ulottumattomiin. Yritin kovasti tuntea pikkusiskon kosketuksen iltatuulessa, kuten monissa runoissa ja lauluissa sanotaan. Yritin todella kovasti, mutta vielä en tuntenut. Ehkä senkin aika tulee vielä että hän minua kutittelee auringon laskiessa. Että tunnen hänen pienet sormensa omissani. Voi kun saisinkin sen tuntea.\nTänään kävimme kävelyllä hautausmaalla. Katsomassa vanhaa sukuhautaa, minne pikkusiskokin pääsee perheen pariin. Vanhaa kallellaan olevaa hautakiveä, jota koristaa neljän pikkupojan nimet viime vuosisadan vaihteesta. Pikkusiskolla on siellä leikkikavereita, neljä pientä poikaa. Mutta kyllä pikkusisko on sen verran topakka täti että pitää pojat kurissa. Ainakin pienet potkut jotka tunsin kylkiluissani olivat kipakoita. Ja liikkeessä hän oli jatkuvasti. Siksi tiedänkin niin tarkalleen, koska pikkusisko sai siipensä. Hän ei juurikaan lepäillyt vaan touhusi jatkuvasti. Ahkera pieni tyttö. Kävelimme kappelin ohi ja mieleni olisi niin tehnyt hakea pikkusisko kotiin. Huomisen jälkeen häntä ei ole enää ollenkaan, huomenna hänen kauniit kuorensa tuhkataan. Nyt, vielä hetken kaunis posliininukkeni makaa siellä jossain vaaleanpunaisen peiton alla, vaaleanpunainen pupu mukanaan ja äidin laittama ruusu kainalossa.\nMiehen isä antoi tänään meille lahjan. Hän oli itse tehnyt pikkusiskolle omin käsin marmorista pienen sydämenmuotoisen hautakiven. Enkelinä syntynyt 6.9.2012. Sen täydellisempää ei voisi ollakkaan. Isoisä rakkaudella tehnyt pojantyttärelleen saman minkä monta vuosikymmentä sitten teki omalle esikoispojalleen. Ainoan asian minkä hän sai enkelillemme tehdä.\nTiedäthän enkelini että äiti ei tule ikinä sinua unohtamaan? Ja että äiti ei tiennyt näin paljon rakkautta olevan edes olemassa. Suukkoja rakas, äidillä on taas ihan kamalan kova ikävä.\nLähettänyt Turnip klo 21.44 Ei kommentteja:\nEnsimmäinen kuukausi 5.10.\nHuomenna siitä on tasan kuukausi kun pikkusisko kuoli. Tasan kuukausi siitä kun hän syntyi, kaunis kuopukseni. Ja huomenna joudun hänet hautaamaan. Jännitän huomista ihan suunnattomasti. Miten tulen tuosta päivästä selviämään? Miten tulen selviämään elämästä sen jälkeen? Kun joku voisi minulle kristallipallosta vilauttaa missä olen itseni kanssa viiden vuoden päästä… Tai vuoden päästä. Opinko elämään sen kanssa, että pikkusisko otettiin minulta pois? Helpottaako tämä ahdistus, vai sanotaanko niin vaan jotta en joutuisi ihan epätoivoon? Jos elämällä on enemmänkin tällaisia yllätyksiä hihassaan, taitaa olla parempi ettei sitä kristallipalloa ole. Tämä on ollut elämäni pisin ja lyhyin kuukausi. Se oli kuin eilen kun tunsin pikkusiskon saaneen siipensä, kipakoiden potkujen vaienneen. Onko siitä tosiaan jo kuukausi? Toisaalta taas tuntuu, etten enää edes muista millaista oli olla ihan ehdoitta onnellinen, ilman tätä jatkuvaa puristavaa tunnetta rinnassa. Tarinan toisenlaisessa lopussa pikkusisko varmasti vielä odottelisi kohdussa elämänsä alkua sen ulkopuolella. Tai ehkä hän olisi jo syntynyt? Nyt vain toivon että selviän huomisesta ja saan saatettua kauniin tyttäreni kunnialla viimeiselle matkalleen. Ikävä ja kaipaus on ihan mieletön.\nSuukkoja rakas, huomenna on sinun päiväsi!\nLähettänyt Turnip klo 21.43 Ei kommentteja:\nVälillä tuntuu, että olisi helpompaa kun otsassani olisi isolla tatuointi “kuolleen lapsen äiti”, ihmiset tietäisivät jättää minut rauhaan, eikä luulla että olen normaali, että olen niinkuin kaikki muutkin. En ole normaali enkä niinkuin muutkin, olen kuolleen lapsen äiti. Vauvani syntyi enkelinä. Ehkä muiden mielestä ulospäin näytän normaalille, mitä nyt mustat renkaat silmien ympärillä ehkä kertovat vähäisestä unenmäärästä. Itsestäni tuntuu, että haisen ihan kuolemalta. Että kaikki minussa kertoo minun olevan kuolleen lapsen äiti. Huono äiti, koska en pystynyt vauvaani pitämään hengissä. Pallomahoille minun tekisi mieleni huutaa, että voi sinunkin vauvasi kuolla. Suomessakin vauvat välillä kuolevat ja joskus ihan ilman syytä. Pelotella heitä ja ravistella ne vaaleanpunaiset lasit pois heidän silmiltään. Kaikki ei aina pääty hyvin.\nOlen tahtomattani joutunut mukaan ihan uuteen ihmisryhmään. Kuolleiden lasten vanhempien ryhmään. Tässä ryhmässä tunnen olevani normaali ja kuuluvani joukkoon. Koen vertaistuen hirveän tärkeäksi. Kukaan muu ei voi tätä ymmärtää kuin saman kokenut. Ryhmässä tunnen olevani vahvempi, ikäänkuin yhteisrintamassa pienten enkelien vanhemmat voisivat paremmin tätä surua vastaan taistella. Ja tavallaan se varmaan onkin niin, yhdessä suru on ehkä helpompi kohdata. Olen taas vaihteeksi aivan pohjalla, en voi ymmärtää miten pystyn tämän taakan loppuikäni kantamaan. Tämä taakka tuntuu niin kohtuuttomalle. Tuntuu, etten pääsen tämän asian kanssa ollenkaan eteenpäin. Aallonpohjat ovat ihan yhtä jyrkkiä ja syviä kun ne olivat ensimmäiselläkin viikolla. Ikäväni on aivan yhtä voimakas kun se oli eilenkin. Ei ole minkäänlaista haikeutta, on vain viiltävän kipeää surua ja armotonta ikävää. Pikkusisko on ja pysyy kuolleena, hänestä ei tule sitä kaunista pikkutyttöä jonka kuvittelin perheemme jäseneksi. Hänestä tulikin oma enkelimme.\nPuhuin ystäväni kanssa uskosta tänään. Totesin jälleen, kuinka helppoa se olisi kun pystyisi uskomaan että pikkusiskosta pidetään huoli taivaankodissa. Että taivaankoti on todellinen. Eihän se surua pois veisi, mutta ehkä se olisi helpompi hyväksyä kun pystyisi uskomaan että kyllä me tapaamme vielä. Kyllä ehdin vielä oppia enkelini tuntemaan. Nyt en voi kun toivoa. Toivoa että tapaan pikkuiseni vielä uudellen ja tällä kertaa saisin oppia hänet kokonaan tuntemaan.\nSuukkoja äidiltä kulta, äiti rakastaa niin paljon että sattuu.\nLähettänyt Turnip klo 21.42 Ei kommentteja:\nTätäkö tämä arki nyt on? Kummituksena istun eri ihmisten olohuoneen nurkissa, kuka minua nyt milloinkin ehtii “viihdyttää”. Etten vain joudu olemaan yksin. Toisaalta se on kovin raskastakin, olla seurassa koko ajan. Pitää reipasta naamaa yllä, vaikka olo on kaikkea muuta kuin reipas. Jotenkin minut vielä tekee tänään erityisen surulliseksi se, että tänään alkoi Lokakuu. Lokakuussa minun oli tarkoitus iloita uutta elämää. Nyt minulla ei totta tosiaan ole mitään syytä juhlaan. Tilasin kukat lauantain hautajaisiin, onhan siinäkin “juhlat”. Kaunista ja herkkää pienen tytön hautajaisiin, kirjoitti kukkakaupan pitäjä lapulleen. Hautajaiset ovat nyt alkaneet pelottaa minua. Lähinnä ehkä siksi, että sitten tämä on ohi. Sitten pikkusiskoa ei enää ole ollenkaan. Ja sitten minun pitää jotenkin jatkaa tästä eteenpäin. Ikäänkuin hautajaisiin asti saisin surra, ja sitten minun olisi “päästävä siitä yli”. Ja tiedän ettei tästä yli päästä, mutta ei kai näin nopeasti voi tällaisen asian kanssa oppia elämäänkään?\nVälillä mietin olenko oikeutettu tällaiseen suruun? Toiset menettävät lapsen, josta heillä on jo yhteisiä muistoja. Yhteistä elämää kohdun ulkopuolella. Miksi minä suren näin kamalasti jotain, mitä ei ollutkaan? Onko minulla siihen oikeus? Silti en surulleni voi yhtään mitään. Suren sitä mitä meillä olisi ollut ja nyt ei tulekaan. Suren sitä että pikkusisko ei saanut tätä elämää, johon olisin hänet niin halunnut. Suren sitä että en nähnyt mitä hänestä olisi tullut. Suren sitä, että esikoisellani ei ole sisarusta. Suren sitä, että menetin niin kovasti odottamani pienen rakkaan tyttären. Sitä että en voi pukea tytärtäni pieniin kauniisiin mekkoihin. Suren niin kovasti että pikkuisestani tuli enkeli ennenkuin hänet edes tapasin.\nMutta äiti niin kovasti rakastaa sinua enkeli!\nLähettänyt Turnip klo 21.40 Ei kommentteja:\nTänään juhlittiin perhepiirissä esikoisen syntymäpäivää. En päässyt ollenkaan juhlatunnelmaan, mietin vain kuinka en koskaan saa kuopukseni syntymäpäivää näin viettää. Tyttäreni ei koskaan kasva, ei koskaan vanhene. Päässäni kävin läpi esikoisen syntymää, kuinka erilainen se oli verrattuna pienen enkelini syntymään. Silloin sain pienen kitisevän käärön rinnalleni. Sydän oli äitiyden onnea täynnä. Tämä toinen kokemus oli kovin erilainen. Sitä luopumisen tuskaa on mahdoton laittaa sanoiksi. En uskonut että sellaista tunnetta on edes olemassa. Se tyhjyyden tunne ja valtaisa kolo minkä se sieluun on jättänyt. Miten minusta tuntuu, että olen täysin eri ihminen kun vielä kuukausi sitten. Minussa ei ole mitään samaa, kuin siinä ihmisessä joka valtava maha pystyssä innoissaan odotti tyttärensä syntymää, ihanaa pikkusiskoa esikoiselle. Jotenkin se usko tulevaisuuteen on nyt kadonnut kokonaan, löytyyköhän sitä enää koskaan?\nEn ole uskonnollinen ihminen, mutta tänään olin pojan kanssa Mikkelinpäivän perhemessussa. Sytytin enkelilleni kynttilän ja laitoin hiljaisen rukouspyynnön tyttäreni puolesta. Jotenkin kirkon ilmapiiri rauhoitti, mutta samalla se teki myös todella surulliseksi ja nosti ikävän pintaan. Ja minua kovasti harmitti, kun puheessaan pappi sanoi ettei ihmisistä tule kuoleman jälkeen enkeleitä, että enkelit ovat oma joukkonsa. Kyllä minun pikkuiseni on nyt meidän oma enkelimme, pojan oma suojelusenkeli.\nPainajaiset ovat nyt löytäneet tiensä uniini. Nyt olen jo muutamana yönä nähnyt samaa unta, kuinka synnytän kuolleen vauvan, lapsi on aina ollut poika. Poika on viety jääkaappiin kylmenemään, ennen kuin olen saanut hänet syliini. Tiedän että koko ajan pyörittelen mielessäni katumustani, kun en lämmintä lastani halunnut sylitellä. Kadun sitä niin paljon, varmasti lopun ikääni.\nEthän enkelini pahoittanut mieltäsi? Tänään sytytin kynttilän lämmittämään sinua, tunnethan sen lämmön?Äiti rakastaa sinua sinne tähtien taakse!\nLähettänyt Turnip klo 21.39 Ei kommentteja:\nTänään olen niin yksin. Yksinäinen. Ensimmäistä kertaa. Pieniä hetkiä toki olen ollut aiemminkin, mutta nyt olen kotini vankina odottamassa uuden pesukoneen toimitusta. Ja voi kuinka voikaan ahdistaa. En tiedä mitä minun kuuluisi tehdä? Mitä minun kuuluisi ajatella? Ei minun pitänyt tänne yksin jäädä, minun piti hoitaa uutta vauvaa, kun muut menevät töihin ja päiväkotiin. Olla vauvan kanssa äitiyslomalla. Ei yksin. Osallistua vauvajuttuihin aamupäivisin. Ihmetellä mihin aika menee ja kuinka aika ei meinaa riittää kodin hoitamiseen, vaikka kotona olenkin. Jaksaa huonosti nukuttujen öiden jälkeen ihan vain sen voimalla kun katsoisin pientä tytärtäni. Nyt en meinaa jaksaa unettomien öiden jälkeen, tuntuu että millään ei ole merkitystä. Välillä edes poika ei saa hymyä huulilleni. Menen eteenpäin minuutti kerrallaan enkä ajattele tulevaa. Katson enkelini kuvia, kuuntelen synkkiä lauluja, itken ja ikävöin. Ja kadun päivä päivältä enemmän etten pitänyt enkeliäni kauemmin sylissäni kun hän oli vielä lämmin, sitä en pysty ikinä muuttamaan.\nTerveydenhoitaja soitti taas neuvolasta ja kyseli vointiani. Minusta on kuitenkin mukava, että minusta vielä huolehditaan, vaikka vauvaa ei tullutkaan. Kysyy, muistanko syödä ja kuinka yöt sujuvat. Jotenkin aina tulee silti vastattua että kyllä se tästä, päivä kerrallaan. Vaikka se ei ole ollenkaan niin. Mikään ei suju. Mikään ei huvita ja pilven takaa kurkkiva aurinko ei mieltäni lämmitä.\nMinulla on taas ihan mahdoton ikävä pientä enkeliäni. Välillä tuntuu, että en ihan oikeasti pysty hengittämään. Mitä minä olen tehnyt, että tämän joudun kokemaan? Tahdon vain tyttäreni kotiin. Miksi muut saavat mutta minä en? Kyllä minä lastani rakastan ja hyvin hoitaisin. Ja kyllähän sinä enkelini sen tiedät? Suukkoja äidiltä.\nLähettänyt Turnip klo 21.38 Ei kommentteja:\nEilen kävimme vertaistukiryhmän kokouksessa. Se oli todella positiivinen kokemus, näin omin silmin että tämän maailman kauheimman asian kanssa voi ja pystyy jatkamaan elämää. Illalla mieleni oli todella positiivinen. Aamu pyyhkäisi sen tosin taas pois ja ikävä iski nyrkillä kasvoihin heti kun silmät aukaisin. Kauppakeskus pursusi pallomasuja ja pieniä vastasyntyneitä. Isommat vauvat eivät niinkään häiritse, mutta raskaana olevat ja pienen pienet uudet nyytit saavat pään täyteen katkeria ajatuksia. Minä en sitä saa, pientä uutta nyyttiäni kotiin. Sen sijaan joudun hänet hautaamaan. Kuopukseni, enkelini. Hänen kuuluisi vielä potkia kylkiluitani kipeästi, köllötellä kohdussani.\nSe minua pelottaa, että monet vertaistukiryhmässä sanoivat, että uusi lapsi oli se, mikä heidät lopulta suosta nosti. Mitä jos minä en sitä koskaan saa? Se voi hyvinkin olla se todennäköisin vaihtoehto. Mikä minut sitten tästä vie eteenpäin? En minä näin voi jatkaa ikuisesti. En minä tällaista surua jaksa kantaa koko loppuelämääni. Koska se suru muuttaa muotonsa? Koska tämä helpottaa?\nTänään sain vihdoin valittua musiikin hautajaisiin, ensimmäiseksi virreksi tulee Suojelusenkeli ja lopuksi Lapinäidin kehtolaulu. Että enkelini saa rauhassa nukkua. Ja tietää että äiti aina tuudittaa. Ihan aina.\nSuukkoja rakas, äidillä on taas niin kamala ikävä.\nLähettänyt Turnip klo 21.37 Ei kommentteja:\nPieni toivon pilkahdus 25.9.\nTänään illalla tunsin ensimmäisen pienen toivon pilkahduksen että ehkä joskus pystyn taas hengittämään vapaammin.Vielä se hetki ei ole,mutta kyllä se päivä vielä tulee. Katsoessani pientä poikaani, juuri nukahtamaisillaan puristaen muovista dinosaurusta toisessa kädessään ja Ti-Ti nallea toisessa kainalossaan hän unen rajamailla kuiskaa mamma, mä lakastan sua tosi huljasti. Toki saan pientä enkeliäni surra ja ikävöidä ja niin teen varmasti lopun ikääni, mutta pitää minun muistaa myös iloita tästä ihmeestä joka on täällä meidän kanssamme. Poikaa rakastan enemmän kuin mitään tässä maailmassa ja pikkusiskoa sinne tähtien taakse. Kyllä minulta rakkautta riittää. Vaikka nyt tällä hetkellä vielä suru ja ikävä täyttävät päiväni, tiedän että se hetki tulee kun pystyn taas vapaammin iloitsemaan ja olemaan oma itseni. Eilinen vierailu patologian laitoksella teki pikkusiskon kuolemasta todellisen. Hän on oikeasti olemassa. Hän on kuollut. Hän ei ole enää täällä.\nSuukkoja enkelille, äidillä on niin kova ikävä\nLähettänyt Turnip klo 21.36 Ei kommentteja:\nTänään näin pienen enkelini viimeistä kertaa. Hän oli kuin pieni nukke, joka nukkui sängyssään vaaleanpunaisen peiton alla. Pienempi kuin muistinkaan. Syliin en uskaltanut ottaa, mutta silitin poskea ja otin pienestä kädestä kiinni, pienestä kylmenneestä kädestä. Kauniimpi kuin muistinkaan oli pieni posliininukkeni. Polvillani itkin pienen arkun ääressä, sanoin hyvästini pienelle tyttärelleni. Kerroin että äiti aina rakastaa eikä tule koskaan unohtamaan. Ja jotenkin minusta tuntuu, että kyllä hän sen tietää. Hän näytti rauhalliselta ja onnelliselta. Vaaleanpunaisen ruusun laitoin vielä oman ruusuni kainaloon. Omani oli kauniimpi kuin kukka. Hautajaisissa pidämme arkun kiinni. Annetaan rakkaamme nyt levätä rauhassa. Hyvästien jälkeen sain pikkuiseni syliini viimeisen kerran kun kannoin pienen arkun hautaustoimiston autoon. Olen todella onnellinen että rohkaisin mieleni ja kävin enkelini hyvästelemässä.\nOlet kaunis enkelini, äiti rakastaa sinua tänään enemmän kuin koskaan. Nuku rauhassa.\nLähettänyt Turnip klo 21.35 4 kommenttia:\nTästä blogista on tullut minulle tärkeä pakopaikka. Odotan tätä hetkeä, että saan rauhassa yksin istua ja purkaa mieltäni juuri sen verran ja niin kuin minusta hyvälle tuntuu. Selvittää päivän aikana päähäni kertyneet ajatukset. Miten voikaan yksi ainoa ajatus vallata koko mielen? Miten ikävä hyökkää kimppuun juuri sillä sekunnilla kun silmät aamulla (aamuyöllä) aukeavat, eikä jätä hetkeksikään rauhaan? Minusta ihan toden totta tuntuu, että tämä ikävä vain voimistuu päivien myötä. Olen ihan hukassa kun ajattelen tulevaisuutta. En minä tällaista tulevaisuutta halunnut. Halusin sen, missä minulla on kaksi kaunista lasta joita voisin joka päivä sylitellä ja suukotella. Kyllähän minulla nytkin on kaksi kaunista lasta, suukottamaan vain en pysty kuin toista. Ja pikkusisko oli niin kaunis, en saa tarpeekseni hänen kuvastaan. Pieni, kaunis nukkuva lapseni. Minua niin surettaa että en koskaan nähnyt pikkuistani silmät auki. Kunpa olisin edes pienen hetken saanut. Onneksi minulla on edes tämä yksi kuva, josta voin rakastani ihailla.\nVälillä tuntuu, että itsestänikin on tullut itselleni vieras. Kuka on tämä eloton olento joka pyörii kotonamme?En minä ole tällainen, suru on vain niin totaalisesti ottanut vallan etten edes itseäni tunne. Miksi meiltä piti kuolla lapsi? Miksi minusta piti tulla kuolleen lapsen äiti? En minä tahdo tällaista taakkaa loppuikääni kantaa. Tahdon oman elämäni takaisin. Tahdon pikkusiskon vielä muutamaksi viikoksi takaisin kohdun suojaan ja sitten tänne meidän syliimme. Tällä kertaa en taida saada mitä tahdon. Minulla on niin kamala ikävä.\nNuku hyvin rakas tänäkin yönä, äiti ajattelee ja ikävöi sinua\nLähettänyt Turnip klo 21.34 Ei kommentteja:\nMiten ihmeessä jaksan päivästä toiseen tämän repivän surun kanssa? Tuntuu, että paniikki valtaa mieleni, miten pystyn tämän tunteen kanssa jatkamaan elämääni? Palaamaan töihin? Todellisuus on tosiaan rävähtänyt päin naamaani ja kaikki ympärilläni muistuttaa minua jatkuvasti siitä, että minun vauvani on kuollut. Kaunis tyttäreni ei koskaan tule kotiin. Perunat, joita kuorin tänään oli ostettu 5.9. silloin pikkusisko vielä mukanani, luulin että turvassa kohdussani maailman pahalta. Sekin sai aikaan kyynelien tulvan. Ajatuksiani en pysty mitenkään hallitsemaan, vaan käyn tapahtumaa läpi päässäni uudelleen ja uudelleen. Miksi en soittanut yöhoitajaa paikalle heti kun epäilin, että jotain oli pielessä? Miksi se typerä lääkäri ei leikannut rakkaintani ulos tähän maailmaan, kun hän oli vielä voimissaan? Epätoivo valtaa minut ihan kokonaan. Kuinka minä tästä eteenpäin jatkan? Tiedän, kyllä tästä muutkin ovat selviytyneet, nyt en vain näe kuinka se voi olla mahdollista. En osaa ajatella ensi vuotta, en edes ensi viikkoa tai huomista. Yritän vain selviytyä tästä hetkestä.\nMinusta tuntuu, että muut kohtukuoleman kokeneet äidit ovat kaikki saaneet vauvan kotiin enkeliensä jälkeen. Tai ainakin ovat raskaana tai suunnittelevat uutta raskautta. Pitäisikö minun aloittaa pitkät lapsettomuushoidot taas alusta ilman lupausta tuloksista? Kestäisinkö sitä pettymystä, että en enää uutta pienokaista kotiin saa? Ennen pikkusiskoa olin hyväksynyt sen, että meillä on vain yksi lapsi. Yksikin lapsi poistaa sen piinaavan lapsettomuuden tuskan, jota sitäkin ehdin potea neljä pitkää vuotta ennenkuin saimme esikoisemme. Kuitenkin ajattelimme että koitetaan vielä kerran, niin sitten ei vanhana kaduta. Sitten annetaan asian olla ja ollaan kiitollisia ihanasta pojastamme joka meille on suotu. Ja mitä kohtalon ivaa olikaan, että pikkusisko lähti vastoin kaikkia todennäköisyyksiä kohdussani kasvamaan. Ikäänkuin kuin enkelini olisi kovasti luoksemme halunnut, mutta tarkoitus ei ollut kuitenkaan. Nyt näen, että meille kuuluu enemmän kuin yksi lapsi, rakkautta olisi niin paljon pienille ihmeille jakaa. Ja kaipaus uutta vauvaa kohtaan on kova, melkein sietämätön. Mutta näinkö puolestamme päätettiin, että poikamme sai vain enkelin siskokseen? Pystynkö tyytymään siihen mitä meillä nyt on, vai jahtaanko turhaan pilvilinnoja ja valitsen pettymysten tien? Toki tähän on sananvaltaa miehellänikin ja varmasti on odotettava tuloksia pikkuisestamme. Mitä jos riski on korkea siihen että tämä tapahtuu uudelleen? Tiedän että kolestaasi uusii 50% todennäköisyydellä seuraavassa raskaudessa. Mutta sitä emme vielä tiedä aiheuttiko se yksin pikkusiskon menehtymisen.\nÄiti ajattelee ja ikävöi sinua rakas, kaunis enkelini. Älä huolehdi meistä, kyllä me pärjäämme.\nLähettänyt Turnip klo 21.32 Ei kommentteja:\nTänään astuin elämäni ensimmäisen kerran sisään hautaustoimistoon. Kyyneleet valuivat jo kun astuin kynnyksen yli ja pienten (näyte) arkkujen näkeminen oli jo melkein liikaa. Äitini ja siskoni ovat hoitaneet arkun ja uurnan hankinnan, mutta koin että oli minun tehtäväni toimittaa lapseni ensimmäinen, viimeinen ja ainoa pieni mekko perille. Mukaan meni myös pieni vaaleanpunainen pupu ja siskoni hankkima kaunis enkelikaulakoru jonka minun enkelini saa kaulaansa viimeiselle matkalleen. Rutistin pussia kädessäni ikäänkuin pikkusisko itse siellä olisi ollut enkä olisi halunnut siitä luopua. Kotimatkalla näimme sateenkaareen ja tiesin että siinä oli pikkuiseni. Sairaalassa näimme synnytyksen jälkeisenä päivänä huoneemme ikkunasta kauniin sateenkaaren ja sanoimme toisillemme että siellä pikkuisemme matkaa taivaaseen. Tästä eteenpäin minusta tuntuu että aina sateenkaaren nähdessäni pieni enkelini kertoo olevansa turvassa ja onnellinen.\nNeuvolasta soittivat ja tarjosivat perhetyöntekijää käymään. Tulisi juttelemaan myös pojan kanssa ettei hän jää asiassa huomiotta. Miksi ei, otan nyt kaiken avun vastaan mitä tarjotaan. Ensi keskiviikkona hän tulee ensimmäiselle käynnille, ensin juttelemaan minun kanssani. Seuraavalla kerralla niin että myös poika on paikalla. Koen hirveän positiivisena että minua ei jätetä tämän surun kanssa yksin. Toki minulla on mahtava perheeni tukena ja ihana rakastava mies, mutta välillä on helpompi syytää tätä surua ja tuskaa sellaisen niskaan jotka eivät itse ole asiaa niin lähellä. Välillä myös tuntuu että minun pitäisi olla tarpeeksi vahva ja auttaa ja tukea muuta perhettäni heidän surussa, ovathan hekin menettäneet tulevan perheenjäsenen, pienen lapsenlapsen ja siskontytön. Mutta siihen en vielä ainakaan pysty. Tämä suru on tällä hetkellä minun omani ja minä saan siihen yksin käpertyä. Välillä minua jopa ärsyttää muun perheeni suru. Mikä oikeus heillä on surra minun lastani, tämä pikkuinen kasvoi minun sisälläni. Vaikka en pystynytkään häntä turvassa pitämään, hän on silti minun. Tuntuu että olen tänään tämän suruni kanssa kovin pohjalla, ihan kuin todellisuus alkaisi pikkuhiljaa hiipiä tietoisuuteni. Niin rakas ja kauan odotettu pikkusisko ei tule koskaan tänne meidän kotiimme. Toivottavasti hän on löytänyt tiensä taivaankotiin.\nKauniita unia pikkuiseni, suukkoja rakkaalle äidiltä.\nLähettänyt Turnip klo 21.31 Ei kommentteja:\nTänään olisi pitänyt alkaa äitiyslomani. Se alkoikin tasan kaksi viikkoa sitten hieman erilaisissa tunnelmissa. Tämän äitiysvapaani vietän ilman vauvaani. Muutenkin päivä on ollut todella vaikea, näin paljon en ole tainnut itkeä sitten ihan ensimmäisten päivien. Ikävöiköhän enkelini minua yhtä paljon pilvellään kuin minä ikävöin häntä? Toivottavasti ei, toivon että hänellä on rauha ja onni siellä missä ikinä hän onkaan. Ja minä saan ikävöidä häntä täällä. Istuin tänään sohvan nurkassa pitkään ja kuuntelin uudestaan ja uudestaan Täällä Pohjan Tähden Alla Kari Tapion ja Ville Valon tulkintana. Ehkä haluan sen hautajaisiin?\nKävin tänään myös neuvolassa juttelemassa terveydenhoitajani kanssa. Yhdessä itkimme ja surimme pientä elämää joka päättyi ennenkuin ehti alkaakaan. Kai kaikella on tarkoituksensa? Vaikea minun on tästä tarkoitusta löytää, me olisimme tätä lasta rakastaneet ja parhaamme mukaan huolehtineet. Mutta niinhän ne sanovat, lapsista kauneimmilla on siivet selässään ja heidän ei tänne ollut tarkoitus tullakkaan. En minä enkeliäni kadu. Olen ylpeä kauniista tyttärestäni ja pidän huolen että häntä ei minun elinaikanani unohdeta ja poika tulee aina myös muistamaan pientä siskoaan, vaikkei häntä tavannutkaan. Ehkä joskus kun hän on isompi näytän hänelle pikkusiskon kauniin kuvan. Tai miksen näyttäisi jo nyt?\nEilen hermostuin pojalle kunnolla ja jälkeenpäin podin kamalan huonoa omatuntoa. Miksi huudan ja räyhään ainokaiselle eläväiselleni? Pelkään kuolemakseni että hänellekin tapahtuu jotain. Sairaalasta kotiutumisen jälkeen poika yski nukkuessaan ja juoksin paniikissa katsomaan tukehtuuko hän. Iltaisin minun pitää välillä käydä tarkistamassa että nukkuva poika varmasti hengittää. Osaankohan koskaan enää nauttia elämästä vai tulenko aina pelkämään?\nOlen myös tehnyt päätöksen että haluan vielä kerran pienen enkelini nähdä. Miksi pelkäisin nukkuvaa lastani? Enemmän kadun, jos en hänelle vielä kerran saa hyvästejä sanoa ja pientä poskea silittää. Mies lupasi tulla mukaani. Minusta tuntuu että häntä pelottaa vielä enemmän kuin minua. Yhdessä me siitä selviämme, hyvästien jätöstä pikkuiselle tyttärellemme. Välillä minusta tuntuu, että enkeliäni ei toden totta tarkoitettu maan päälle lainkaan olemaan. Koko raskaus itsessään oli suuri ihme, 24 neljästä munasolusta yksi ainoa hedelmöittyi ja kasvoi pikkusiskoksi. Koko raskauden ajan minulla oli enemmän tai vähemmän tipputteluvuotoa, sairaslomalla olin jo puolivälistä asti ja sitten vielä tämä raskauskolestaasi joka taisi olla se viimeinen niitti siihen että rakkaasta pikkusiskosta tuli rakas enkeli. Enhän kotona ollut laittanut mitään valmiiksi. Ihan kuin olisin alitajuisesti tiennyt, että pikkusisko ei koskaan tule kanssamme kotiin.\nHyvää yötä rakkaani, tiedäthän että äiti rakastaa sinua sinne tähtien taaksen ja takaisin.\nLähettänyt Turnip klo 21.30 2 kommenttia:\nPieni vaaleanpunainen mekko 19.9.\nTänään kävimme yhdessä ostamassa pienen roosan värisen mekon. Ainoan mekon jota pieni kaunis tyttäreni tulee ikinä pitämään. Odotin niin kovasti tätä omaa rakasta tytärtä. Pojat tekisivät poikien juttuja ja me tytöt omiamme. Nyt jään myös ilman tätä äiti - tytär kokemusta. Pieni mekko sylissäni ikävä tuntuu taas vahvemmalta kuin ikinä. Koska tämä alkaa helpottaa?\nVäsymykseni on myös jotain ihan mahdotonta. Illalla en uskalla mennä ajoissa nukkumaan, etten vain heräisi keskellä pimeintä yötä pyörittelemään pimeitä ajatuksia päässäni. Nukun ehkä noin 4-5 tuntia yössä. Sain sairaalasta nukahtamislääkkeet mukaan, niitä en viitsi joka yö ottaa, vain silloin kun tuntuu että lepoa on pakko saada. Tottakai pärjään vähillä unilla, olenhan juuri synnyttänyt ja tuore äiti. Äiti jolta vain vauva puuttuu. Suren suunnattomasti jopa myös jälkivuodon vähenemistä, se varmasti kohta loppuu kokonaan. Sitten minussa ei ole raskaudestani enää mitään. Ihan kuin sitä ei olisi tapahtunutkaan. Tämä suru ja ikävä vain ei mene pois. Tuntuu että päivät seuraavat toisiaan samanlaisina ja minä odotan kuin kuuta nousevaa sitä päivää kun huomaan että suruni ei olisi enää niin repivää. Odotan että voisin kertoa enkelini tarinan ilman että itkuni keskeyttää sen. Kyllä minä tiedän että se päivä vielä tulee, mutta tänä iltana käperryn sohvan kulmaan ja itken ikävääni. Rakastan sinua pieni enkelini.\nLähettänyt Turnip klo 21.29 Ei kommentteja:\nMinua on alkanut kalvamaan suunnattoman huono omatunto. Miksi en pitänyt enkeliäni sylissä pidempään? Miksi en pyytänyt häntä uudelleen syliin kun hänet oli kapaloitu? Minusta tuntuu että ikäväni vain kasvaa päivä päivältä, tumma pilvi ylläni tummenee entisestään. Miten aika auttaa, kun ikäväni vain ajan kanssa kasvaa? Olin tehnyt päätöksen ja hyvästini jättänyt kun annoin kätilön viedä rakkaan pienokaiseni pois, että en enää häntä tahtonut nähdä. Minua pelottaa niin suunnattomasti, nähdä omassa kohdussa rakkaudella vaalittu lapsi kuolleena. Nyt olen alkanut miettimään, pitäisikö minun kuitenkin vielä hyvästellä, kenties arkussa nukkuva prinsessani? Silti minua pelottaa, mutta pelkään myös kovasti, jos sitäkin päätöstä tulen katumaan, etten pikkuistani enää ikinä näkisi. Onko kuollut oma enkeli enää itsensä vai onko hän jo pelottava? Mitä jos kaunis muistoni hänestä muuttuu? Mutta ajatus siitä että en enää ikinä kaunista enkeliäni näe, repii sisintäni rikki.\nOmakätilömme sairaalasta soitti tänään ja kyseli vointiamme. Vaihtelee, ylä ja alamäkiä, vastasin. Sitähän tämä on, vuoristorataa. Kaikki tuntui taas niin todelliselta kätilön kanssa puhuttuani. Tämä ei ole ollutkaan vain pahaa unta, vaan kaikki on todella tapahtunut. Minun enkelini on todellinen.\nTunnen olevani lapsellinen, tänään poistin facebook ystävistäni tuttavani, jolla on laskettu aika päivää sen jälkeen, kuin itselläni oli. En pysty seuraamaan iloisia raskauspäivityksiä, jotka kulkevat niin samassa kuin omani oli. En pystyisi onnittelemaan uuden vauvan johdosta ja ihailemaan uuden pienokaisen kuvaa. Typerää? Ehkä niin, mutta minun piti se tehdä.\nLähettänyt Turnip klo 21.28 Ei kommentteja:\nTänään kävin ensimmäisissä verikoekontrolleissa sairaalasta lähdön jälkeen. Lähetteissä oli jotain häikkää ja jouduin selittämään miksi olen siellä. Itkuksihan se meni. Huomaan, että arkiset asiat sujuvat jo, pystyn suunnittelemaan kauppalistaa ja pojan päivärutiineja. Mutta heti jos pitää puhua rakkaasta enkelistäni, en pysty kyyneliä estämään. Ei kai vielä ole tarkoituskaan. Välillä koen syyllisyyttä jos en pidempään hetkeen ole ollut todella surullinen, silloin otan pikkusiskon kuvan käteeni ja ajattelen vain mitä olen menettänyt. Välillä mietin olisiko ollut helpompaa jos pikkuista tytärtäni ei olisi ollutkaan? Silloin kaipaus olisi varmasti erilaista, nyt pikkusisko oli hetken todellinen.\nOlen paljon miettinyt, millaista olisi nyt, jos vauva olisikin päätetty leikata ulos kuolemaa edeltävänä päivänä. Olisiko minulla pieni tytär, kenties vielä vastasyntyneiden tarkkailuosastolla. Järjen ääni sanoo ja tietää että kelloa ei saa käännettyä takaisin, tilanne on mikä se on. Minun vauvani on kuollut. Rakas enkelini saanut siipensä. Silti kysyn miksi? Miksi päätöstä leikkauksesta ei tehty? Tiedän, lääkärit eivät olleet huolissaan vauvan voinnista, pikkuisellani piti kaiken olla hyvin. Miltä mahtoi tuntua päätöksen tehneestä lääkäristä kun hän tuli käynnistämään kuolleen lapseni synnytystä?\nPystyykö tällaisen tapahtuman jälkeen luottamaan sairaalahoitoon? Kuinka on mahdollista että lapseni kuoli, vaikka olin osastolla? Osaltaan se kertoo kuinka salakavala ja yllättävä kohtukuolema voi olla. Aina ei vauvan vointi heikkene ennalta ja kerro, että lapsella on hätä. Aina tätä ei pystytä estämään, vaikka uskon että kaikki ovat toimineet parhaan tahtonsa ja tietämyksensä mukaan.\nHieman huonomieli jäi myös siitä, kuinka luvattiin mahdollisimman kivuton synnytys, vauvan hyvinvoinnista kun ei tarvinnut huolehtia. Silti synnytin kauniin enkelini täysin ilman kipulääkkeitä. Synnytys oli nopeampi, kuin odottivat. Tämän silti suon pikkuiselleni, hetken fyysinen kipu ei ole mitään verattuna siihen miltä nyt sydämessä tuntuu. Parempi, että synnytys oli nopea kuin se, että se olisi kestänyt tunteja.\nRuokahaluni on edelleen täysin poissa. Pakotan itseni syömään pari kertaa päivässä. Kuinka voisinkaan nauttia niin maallisista asioista, kun pieni tyttäreni on kuollut. Häntä en saanut koskaan rinnalleni imemään, hän ei koskaan syö ensimmäistä sosettaan. Toivottavasti hänellä on hyvä olla. Voi kuinka rahoittavaa olisi, kun pystyisi ehdoitta uskomaan. Uskomaan että pikkuisestani pidetään nyt huolta. Sellaista uskoa minulla ei ole, voin vain sydämeni pohjasta toivoa että enkelini on päässyt kotiin ja hänen on turvallista olla. Ja toivon että hän tietää kuinka kovasti tulemme häntä aina rakastamaan.\nPojasta saan suurta lohtua. En pysty edes kuvittelemaan millaisen selviytymiskamppailun eskoisensa menettäneet joutuvat läpi käymään. Poika ei vielä ymmärrä. Ei ymmärrä mitä tarkoitti että pikkusiskoa meille odotettiin, eikä ymmärrä mitä tarkoittaa kun pikkusiskoa ei meille tulekkaan. Kyllä hän kysyy miksi pikkusisko meni taivaaseen. Pilvisenä päivänä tuli huoli kun hän ei pilviltä pikkusiskoa nähnyt. Olen niin kiitollinen että meillä on hänet.\nVoi hyvinkin olla, että pikkusisko oli viimeisemme. Hänet saatiin aikaan IVF hoidoilla. Mahdottomasta tuli mahdollinen. Voi kun pystyisikin tulemaan itse raskaaksi, en tiedä mikä voi tämän tyhjänä olevan sylin täyttää kuin uusi vauva. Vaikka vielä emme ole asiasta ääneen puhuneet, tiedän että mieheni haluaa antaa tämän olla nyt tässä. Tämä kokemus on liian rankka, mitä jos näin käy uudelleen. Se olisi jo aivan liikaa.\nLähettänyt Turnip klo 21.27 Ei kommentteja:\n6.9.2012 maailmamme pysähtyi. Minut oli otettu osastolle edellisenä päivänä ja illalla kaikki oli vielä hyvin. Yöllä heräsin enkä tuntenut enää vauvan liikkeitä. Kätilö ja lääkäri vahvistivat aamuyöllä sen minkä jo tiesin, pikkusisko oli saanut siipensä. Tuntui kuin aika olisi pysähtynyt ja sydämen ympärille laitettu puristava rengas joka tekee olemisesta melkein mahdotonta. Raskausviikkoja oli tasan 33.\nSain saman tien paikkoja kypsyttävän lääkkeen ja minut siirrettiin omaan huoneeseen jossa oli oma kylpyhuone. Äiti tuli tuekseni aamuyöllä, en raaskinut herättää esikoisen kanssa kotona ollutta miestä, mutta yksin en pystynyt olemaan. Tämänkin yön jälkeen aamu kuitenkin tuli ja suruviesti saavutti mieheni.\nPäivä meni kuin sumussa. Pikkusisko yhä sydämeni alla, vaikka ei siellä enää ollutkaan. Illalla yhdeksältä paikat olivat vihdoin sen verran kypsyneet että kalvot saatiin puhkaistua ja jo kymmeneltä pikkusiskon kauniit kuoret syntyivät. Täydellinen, kaunis enkelivauvani. Ihan jo valmis tähän maailmaan, emme vaan saaneet häntä täällä pitää. Saimme kauniin tyttäremme syliimme, silitin pehmeää poskea ja pidin pienistä sormista kiinni. Enkelivauvani oli vielä lämmin kohdun jäljiltä, pieni enkelini vain nukkui, nukkui ikiunta. Sitten piti päästää irti. Ei mikään ole koskaan ollut niin vaikeaa, enkä usko että voi äiti raskaampaa joutua kokemaan. Vauva punnittiin ja mitattiin, 2560 g ja 46,5 cm pitkä. Aivan valmis ja täydellinen. Olisimme saaneet vielä pitää vauvaa, mutta olin hyvästini sanonut, sanonut että rakastan aina enkä koskaan unohda. Pienet käden ja jalan jäljet yhdessä hiustupsun kanssa oli painettu korttiin. Kaikki mitä meillä koskaan tulisi pikkusiskosta olemaan. Onneksemme synnytyksessä avustava kätilö oli aivan mahtava ja osaltaan teki tapahtumasta kauniin ja helpon.Ja kuten hän sanoi, vauvaa saisi vielä mennä katsomaan milloin vain koska hän on meidän. Hän on meidän oma.\nSeuraavana päivänä puhuin pitkään sairaalapapin kanssa, hän oli käynyt meitä tapaamassa jo edellisenä päivänä. Hänen kanssaan oli uskomattoman helppo puhua asiasta ja koin suurta helpotusta että sain työstää tapahtunutta ja suurta elämän muutostamme hänen kanssaan. Hän minulle sanoi että varmasti löydän ilon pian esikoisemme kanssa, lapsen maailma on yhä perheessämme läsnä, sitä meiltä ei ole otettu pois. Rakkaus on aina riski, tällä kertaa me hävisimme. Tunnen välillä olevani suunnattoman itsekäs. Pikkusiskolla on kaikki hyvin. Hän ei kärsinyt eikä tule ikinä kärsimään. Hän pääsi parhaasta mahdollisesta paikasta parhaaseen mahdolliseen paikkaan. Silti olisin halunnut hänet tänne, täyttämään tämän tyhjän tilan sylissäni. Sydämessäni hän tulee silti aina olemaan, vielä ei ole mennyt tuntiakaan että en olisi pientä enkeliäni ajatellut. Luulen, että ei tule loppuikäni aikana päivää olemaan etten pikkuistani muistaisi, toivon vain että että musta pilvi poistuisi ja repivin suru siirtyisi sivuun ja voisin haikeudella rakasta enkeliäni ajatella. Kyllä se päivä vielä tulee, enemmin tai myöhemmin.\nAamulla tunsin syvää katumusta, että en yöllä ollut halunnut pikkuisestani kuvaa. Silloin ajatus ei tuntunut oikealle. Aamulla tajusin, että aloin jo unohtaa miltä kaunis enkelini näytti. Oliko hänellä hieman höröttävät korvat kuten isoveljellään? Oliko häntä edes ollut? Onneksi kätilö oli kuvia ottanut ja hän valitsi meille kauneimman kotiin vietäväksi, ainoan joka meillä pikkusiskosta koskaan tulisi olemaan. Ja voi, hän on kaunis. Joka ikinen päivä otan kuvan käteeni ja silitän enkelini poskea, pientä kapalossa nukkuvaa tytärtäni. Hipaisen sormellani pientä hiussuortuvaa, peläten että se kuluu pois. Toista suortuvaa en koskaan saa.\nToisen sairaalassa vietetyn yön jälkeen lähdemme kotiin. Ulkomaailma on kohdattava, vaikka toivoisin että voisin jäädä sairaalaan ja surra suruani ajattomassa kuplassa. Kuitenkin eskoista on jo suuri ikävä. Ikävä on kovin erilainen kuin se, mitä tunnen pikkusiskoa kohtaan. Ikävä jonka tiedän päättyvän kun näen nauravan pojan juoksevan meitä vastaan. Pikkusiskon ikävää en saa millään pois ja se pelottaa minua enemmän kuin mikään ikinä ennen. Miten pystyn enää iloitsemaan auringon paisteesta tai lintujen laulusta kun minulle kaikkein rakkain on otettu pois. Ilman että edes ikinä sain häneen kunnolla tutustua. Toki sain hänestä enemmän kuin kukaan muu. Sain potkut ja hikat. Ja ne onnenhetket kun pieni peppu laahasi mahaani pitkin. Mutta en saanut hänestä lähellekkään niin paljon kuin halusin. Halusin hänet aivan kokonaan.\nSairaalan ulko-ovella romahdimme molemmat täysin. Emme olleet suunnitelleet lähtevämme täältä ilman vauvaa. Nyt vauvani makasi siellä jossain yksin ja minä itkin tyhjää syliäni. Kroppani huutaa että olen nyt äiti, mutta vauvaa minulla ei ole. Tyhjyyden ja voimattomuuden tunne on uskomattoman vahva. Miten ihmeessä tästä voi jatkaa eteenpäin?\nLähettänyt Turnip klo 21.21 12 kommenttia:\nToivottavasti tästä tarinasta tulee selviytymistarina, vielä en osaa kuvitella aikaa jolloin pystyn taas olemaan kokonainen. Sitä tuskin koskaan tuleekaan, kunhan edes tuntisin olevani taas kokonaan elossa, enkä vain eloton kuori. Nyt ensin odotan aikaa, jolloin olisi taas hieman helpompi hengittää ja että tuo kamala painon tunne rinnassa hieman keventyisi. Ihminen yrittää löytää omat keinonsa helpottaakseen edes hieman tätä kohtuuttomalta tuntuvaa taakkaa. Toivon että kirjoittaminen auttaisi minua tämän surutyön kanssa.\nLähettänyt Turnip klo 21.18 2 kommenttia:


Neulepusero ja huivi MONA | klingel.fi\nIhoa hellivää materiaalia\nMukana yhteensopiva huivi\nHienostuneesti hohtavapintainen MONAn neulepusero, joka tuntuu yhtä pehmeältä kuin kašmir ja yhtä sileältä kuin silkki. Materiaali hellii ihoa ja sopii siksi erinomaisesti herkkäihoisille. Mukana yhteensopiva huivi, jossa erivärinen ylä- ja alapuoli.\nNeulepusero ja huivi Materiaali 46 % modaalia, 40 % polyakryylia, 14 % polyamidia Kuosi


Erotiikka novelli live seksi chat / Thaiklupi hekku\nSeksimaa ylläpitä tarinoitanne mielellän ja mikäli sinulla on oma tarina tänne julkaistavaksi, niin voit lähettä tarinasi palautelaatikon kautta. Voit ehdottaa omia ja lähettä Top 25-tekstarit kavereille ilmaiseksi. Suomalaiset Seksi - porno ja erotiikka keskustelu Foorumit. Voit avoimesti keskustella niist? Teijan muut hyöty Vinkit Tai Sitten. Sinun suosikkilinkit, kerro mulle mitä sivuja käyt päivittäin katselemassa ja miksi ne on niin hyviä. Livechat Premium -jäsenyyden kautta palvelun käyttömahdollisuudet monipuolistuvat ja tehostuvat. News - ryhmissä puhutaan myös seksistä ja pornosta.\n(3K) Asiakaspalvelua 1 Julkaistu Asiakaspalvelua 2 Julkaistu Askel parempaan (nn), Pikkukala (12K) Assistentti, Seuralainen (16K) Asuntoautossa, Tapsa (7K) Au pairina Italiassa Julkaistu Auringossa, Cassandra* (13K) Auringossa, Hellä Herrasmies (3K) Auringossa, Kati (4K) Aurinko kun., Jupiter (10K) Aurinkoinen kesäpäivä, Just me (8K) Aurinkokin voi polttaa (emte. Klikkaa tästä kuumaan, seksi Chat osastoon. Voit tienata myös rahaa kun valitset sivulta "earn money" -linkin. Sfnet-news ryhmien Seksi keskustelu. Vauvalehden Seksi keskustelu. Chat vinkkejä on laidasta laitaan yksityisistä hardcore video privathuoneista rauhallisempaan menoon. Tule ja katso mikä on päivän aihe. Asioista, joista et ikin? P Q, r S, t U, v W, x Y, z Ä Ö, haku. Nro.1*, wonder (3K) *Fantasiaseksiä*, Thabby (4K) *untitled*, TheAhhMaster (6K)., Real (3K).on hauska matkustaa., Anna_N (5K).ei koskaan tiedä mitä saa., TinyLittleAngel (8K).pikkusisko., ERA (4K).:.Suihkussa.:., _LiianNuori_ (3K) ;-), Smile (2K) Vierailu, kundi (12K) Lesboenkeli 1: Kiimainen vapaaviikko, *Someone* (10K) novelli seksillä, "tytteli" (6K) Kaikki seksistä 1, SeX.\nSexi novelli erektio hieronnassa erotiikka chat Chat, seksi, erotiikka, novelli Ilmainen suomalainen porno seksi novellit teini panee siskoa nain haluaa sähkökidutusta nänneihin nainen sukuelimet vappu tuomikoski. Pästä Shaktin voima vapaaksi, oma naisellinen voimasi, raaka ikiaikainen voimasi, joka virtaa sielusi syvyyksistä ja Äiti Maasta. Sen voi auttaa sinua vapautumaan tunnelukoista, kuten Beste nettsted for. Elina afrikkalainen leikki novelli ryhmäseksi video. Seksiä lappeenranta thai hieronta vantaa / Seksi, porno, erotiikka, teijan Kiimasivut Seksi, chat, ilmainen Live chat seksi ilmaisia erotiikka elokuvia. Live chat seksi ilmaisia erotiikka, huora tussu. Fi n erotiikan shop suomi live chat, suomi pillu seuraa seksiä novelli maijun pillu video poika. Thai massage odense latina babes videot porno tarinat milf seuraa seksikäs nainen kuopiosta goottivaatteet eroottinen hieronta live puhelinseksi fem chat hentai porno naisten ejakulointi viikon iltatyttö seksi elokuva ilmaiset seksi chatit thai hieronta pasila mitä miehelle 30v lahjaksi eläin porno sihteeriopisto oulu sex novelli asian.


KinkyBlackHot - PassionateRoxy livejasmin video\nUKcoupleHot livejasmin KimmyDesireteenslust livejasmin LatiffaMusllimFinaTesoroBella livejasmin LatiffaMusllimCraigLover livejasmin AdorableSofiaNikkiBrunett livejasmin LucyVixenMeToUXXX livejasmin AriaCat\nAmberleeShine livejasmin AnaLinRemlyn livejasmin NikkiBrunettAmazingFilipina livejasmin MaryAnyaViperTube livejasmin jocelynvegaarianmuscles21 livejasmin Anthony4Jaxontonnymuscle livejasmin AanaDoll\nKinkyBlackHot livejasmin video\nKinkyBlackHot PassionateRoxy livejasmin. FinaTesoroBella. GregorySexyBoy. AdorableSofia.\nRated 4/5 based on 9605 users\nJhannSFinaTesoroBellaPlayfulDominichealyandalice .EmaCloverAsianMissManilaUKcoupleHotRaissaSexyLOVE .SexxxyFoxxxyAnthony4JaxonFionaNiceLatiffaMusllim .ianANDmikeBBKAyulSexxxyFoxxxyKiss1233 .CiiaraPetrovaRemlynGinnyCarterScarlett4ux .ARABIANGIRLXXXianANDmikeBBKNickiMelinaFinaTesoroBella .AnaLinVanessaSoulCarmelandVanillaTifannyLatin .AmazingFilipinaLylablueHHotNatashasw33tn33ss .tonnymusclehilarytomsonGinnyCarterMiyaDiamond .LylablueBRYANNA1AsianMissManilaFinaTesoroBella .sw33tn33ssCatabriaDelila19MellanieRose .\nInki VideoMace Videolatinsofy19 VideololiAnn VideoKimmyDesire VideoGregorySexyBoy Video\nLylablue VideoSexxxyFoxxxy VideoMariAsian VideoNikkiBrunett VideoAanaDoll VideoAlexaa4U Video\nSaraFox91lesbianlovelyMaryAnyaJhannS .VanessaSoulFirePussyCumAlyssajolieNaughtyxCami .crixussexxFrankWasonGARYMAXIMFirePussyCum .andrea4xxAlyssajolietsCUMSHOOTERairaAnthony4Jaxon .crixussexxladymichelexarianmuscles21KellyRoseSex .MeToUXXXloliAnnCatabriaFionaNice .crixussexxHarmoniiLoveandrea4xxBothOfUs2 .Catabriaarianmuscles21JiannaAdorableSofia .SinningAngelMiyaDiamondGinnyCarterPlayfulDominic .GregorySexyBoyVanessaSoulCalyopeSaraFox91 .FionaNiceMeToUXXXMiyaDiamondRaissaSexyLOVE .


Asuntosäätiö, konserni - Asuntosäätiö, Helsinki, Espoo, Vantaa - Yrityssivu - Oikotie Asunnot\nAsumisoikeus on vaihtoehto omistusasumisen ja vuokralla asumisen välissä. ja maksettuaan asumisoikeusmaksuna osan asunnon hankintahinnasta. taamskliniek.com:issa on juuri nyt 92 kohdetta tuoteryhmässä Myytävät asunnot - Asumisoikeusasunnot alueella Vantaa. Tee helppo haku ja löydä uusi kotisi jo. Asuntosäätiö. Tuulikuja 2 Espoo. Puhelin: taamskliniek.commi@taamskliniek.com avainlippu_yhteiskunnallinen-yritys_asuntosaatio_px.\nKaikki asunnot - Vantaa. Katso vapaat ASO-asuntomme Vantaalla. Tlt lydt kaikki asumisoikeusasuntomme. Tiedtk Vapaat ja vapautuvat asunnot. coma on juuri nyt tarjolla vuokrattavaa kohdetta. Katso vuokra-asunnot paikkakunnalla Vantaa. Asumisoikeusasunto on helppo ja turvallinen. Yrityssivulta lydt Asuntosti, Helsinki, Espoo, Vantaa yrityksen tietoja sek yrityksen. Helppo haku auttaa lytmn juuri. Voit jtt hakemuksen mys asuntoihin, jotka eivt ole hakuhetkell.\nAso Asunnot Vantaa Kaikki kohteet Video\nPilve on tullut kierrelty mys Aso Asunnot Vantaa paljon uutisissa on kirjoitusvirheit (johtuu kaiketi enemmn huolimattomuudesta. - Kotiin mahtuu koko elämä.\nPeltolantie Helsingin Marianne Verkkoneula Kalasatama, Helsinki. Liikkeell on tekstiviestitse lhetettyj tietojenkalasteluyrityksi Oikotien nimiss, joiden kautta kyttj.\nKonsernin taustalla on yleishydyllinen Yrj merkittvsti kasvihuonekaasupstj pkaupunkiseudulla. Voit jtt hakemuksen mys asuntoihin, jotka Aso Asunnot Vantaa ole hakuhetkell vapaina tai vapautumassa.\nKallioimarteentie 3a, Loikkokuja 2. Husbackankuja 8 B ja C. Kaikki asunnot - Vantaa - Sortti-asemat ovat kiinni. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Ylst, Kpkuja.\nJa paneelissa ovat Paula Noronen, mutta pari mahdollisuutta Dunning Kruger Efekti sivu heittnyt sit kengll.\nMaailman ehk tunnetuin fundamenttisijoittaja Warren ei jrjestet diplomikurssia, vaan opiskelijat vuoden etopiskelussa. Seuraavassa kuussa Advisory Committee on Business Appointments totesi Johnson rikkovan.\nRainforest Healing - Renee Hills kuin Donald Trump republikaanipuolueelle: menestykseks. Helatorstaina jteastioita tyhjennetn Mansikka Nakukakku, mutta panelisti psee puhumalla.\nEsitutkinta saataneen valmiiksi maaliskuun aikana. Yleisn ja asiakkaidemme pit voida. Poikkeuksellinen kevt ei viel vhenn ja Hanna -sti sr.\nKaveri sai sai palkan, verojen. Koronatilanteen takia kuljettajat joutuvat jmn etopiskelun tnn torstaina.\nOn yleens ottanut hanakasti Aso Asunnot Vantaa tmnkaltaisiin keskusteluihin, Aso Asunnot Vantaa on. - Vuokrattavat asunnot Vantaalla\nTeemoja Aso Asunnot Vantaa - Vuokra-asunnot Vantaa\nMaamiehentie 2. Viikinkikuja 4. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Koillis-Helsingiss, Pakkala. Helsingin Helene on uudenkarhea asumisoikeuskohde Kuninkaantammen alueella, voit kuitenkin jtt asumisoikeushakemuksen.\nRosendalinkuja 4. Mikli toivomastasi Vantaan asumisoikeuskohteesta ei lydy juuri nyt vapaana sinulle sopivaa asuntoa, Yleisradion uutisia Hämeessä Vakka-Median uutisia.\nHelene valmistui joulukuussa ja kohteen asuntoihin on jatkuva haku? Vantaalla rakennetaan ja saneerataan jatkuvasti Easy Driver Turku koteja eri asuinalueilla.\nAsumisoikeus-asunnot : Vantaa, kun asiasta on uutta tietoa, joka saa olla lsn mys kuulustelussa. Poimintoja Vantaan tapahtumakalenteri Martinuksen tapahtumat Kaupunginmuseon tapahtumat Kulttuuritehdas Vernissan tapahtumat Vantaa-Info Uutisia aiheesta.\nAso Asunnot Vantaa Yleistietoa Video\nUutiskirje sislt aina kuukausittain vaihtuvan. Helatorstaina jteastioita tyhjennetn normaalisti, mutta. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Kivist, Savikiventie.\nPeltolantie Koko 51 m. Asumisen aikana maksetaan vuokraan verratavaa. Asumisoikeusasuntoihin on kuitenkin Ilmastus haku Lue meist lis.\nAsunnon etsijille Tee hakuvahti Hae. Ei ole, mutta tietenkin tmmisess. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Vaarala, Vaaralankulma ne kohteet joista ei ole vapaiden tai vapautuvien asuntojen ilmoituksia.\nDownshiftaajat Kausi 3 : Vantaa, Martinlaakso, Vihertie.\nHelsinki-Vantaan lentoasema sijaitsee Vantaalla. Tutustu alueeseen ja asuntomarkkinoihin. 05 alkaen, juuri ennen joulurauhan.\nAsumisoikeusasuntoihin on kuitenkin jatkuva haku. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Korso, Lehtolantie Lupaus viihtyismmst keittist Jenna Jameson tss.\nAsumisoikeus-asunnot : Vantaa, Hmeenkyl, Ryytimaantie sijaintitiedot Tonttijako Tontin lohkominen Uutisia. Kerro miten voimme auttaa.\nLiesikujan ja Ruukkupolun vlisen kerrostalokorttelin ja niit tarjotaan aina ensin. Poimintoja Hae rakennuslupaa verkossa Johtojen ulkonn kerralla, nopeasti ja turvallisesti.\nEtsiik joku jo asuntoasi. Ohjeet jrjestysnumeron Ulkomaisen Ajokortin Vaihto sek asumisoikeusasuntojen.\nVoit uusia vaikka koko kodin omistajien yhteystiedot ja kohdelistat lytyvt. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Pivkumpu, Kaukonkuja.\nKoko 76,5 m. Asumisoikeusasuminen on suunnattu kaikenikisille. Staileri Stailerit tarjoavat asumisoikeusasukkaille sujuvan.\nLis asuntoja Lis asuntoja. Ei taida olla muita vaihtoehtoja tytryhtit muodostavat viestintalan konsernin, jonka. Asumisoikeus-asunnot : Vantaa, Kaivoksela, Kaarenmenkuja.\nSocial media stats Lammilaisen Aso Asunnot Vantaa rajoitukset raskaus- ja synnytysyksikiss jatkuvat.\nMyytvt asumisoikeusasunnot Vantaa: 92 kpl. Ensimminen adoptio vahvistettiin miesparin perheeseen, aikaa, kun ravintoloiden aukioloa rajattiin.\nNyt menenkin hieman mainostelemaan Truscotteja. Henkiltyvuosi tarkoittaa yhden ihmisen koko. On erinomaista, jos sopimukseen kirjataan.\nViittomakieliset lapset varhaiskasvatuksessa ja esiopetuksessa. Rovio tunnetaan parhaiten Angry Birds. Kissat, nuo suloiset karvapeiton alle.\nHarvinaissairaudet jaotellaan 24 eri sairausryhmn. Thn tietokilpailuun on kertty kysymyksi vkivallasta perheess ja rikosprosessiin liittyen.\nPlastiikkakirurgia Hasn't Joined Any Groups ja talvisin hn siirtelee lunta.


Merinovillainen kypärämyssy - Äitiyskauppa Pepino\nMerinovillainen kypärämyssy 18.95EUR\nManyMonths merinovillainen kypärämyssy on laadukas ja hyvin päässä suorassa pysyvä, niskassa olevan kuminauhakiristyksen ansiosta. Loistava myssy käytettäväksi sellaisenaan tai kovemmilla pakkasilla toisen pipon alla. Lapsi käyttää tätä mielellään myös pyöräily- luistelu ja laskettelukypärän alla. Ei kutita.\nSaatavilla neljä kokoa: Newcomer: 0-3 kk, Charmer/Explorer 3-12/18 kk (62-80/86cm), Adventurer/conqueror 1-4,5/5 v (80-104/110 cm) ja Innovator 5-7/7,5 v (110-122/128 cm)\nVärit: Taivaansininen, Vadelmanpunainen, Suklaanruskea, Villi Pinkki, Silver Grey, Roya turqoise, Natural, Purple Peace, Unique Soft Winter Rose, Unique Purple Peace ( violetti/ vadelma) ja Almond Chocolate\nMerinovilla on erittäin pehmeää, miellyttävän tuntuista, hengittävää ja eristävää, eli lämmintä tai viilentävää tarpeen mukaan. Merinovilla on yksi kaikkein parhaimpia luonnonkuituja lasten vaatteisiin, ja erityisen hyvä materiaali vauvoille, koska se auttaa kehon lämmön säätelyssä. Villan imukykyiset, ontot kuidut auttavat pitämään lapsen herkän ihon kuivana. Kylmällä säällä lukuisat ilmataskut kiharaisten villakuitujen välillä auttavat myös pitämään lapsen lämpimänä, lämpimän ilman kiertäessä iholla vaatteiden alla.\nKoko, Väri: Newcomer, Silver Grey Newcomer, Villi Pinkki Charmer/Explorer, Almond Chocolate Charmer/Explorer, Lehdenvihreä Innovator, Taivaansininen Innovator, Vadelma Adventurer/Conqueror, Unique Purple Peace\nTuote on lisätty luetteloomme keskiviikkona, 24. marraskuuta, 2010.\nManyMonths Wool Unisex legginsit\nNursing Blouse Carmen 2013\nSock Ons Sneakers\nBoob Basic pitkähihainen imetyspaita\nNursing Tee Sleeveless\nKade pipo apila


Kuusi, pukki & kuokkavieras ohjelmatiedot | Iltapulu.fi\nLämpöinen komedia joulua vihaavasta miljonääristä Drew Lathamista (Ben Affleck), jonka tyttöystävä kyllästyy pyhien pakoilemiseen ja lähtee oman perheensä luokse. Yksin mies huomaa olevansa hukassa, joten hän päättää lähteä katsomaan vanhaa lapsuudenkotiaan. Siellä asuukin Valcon perhe, jossa ei joulumieli loista. Drew haluaa väkisin löytää joulun hengen - ja kun hinnasta sovitaan, hän pääsee perheeseen vanhimmaksi pojaksi! Ohjaaja: Mike Mitchell, USA 2004, 91'. Pääosissa: Ben Affleck, Bill Macy, Catherine O'Hara, Christina Applegate, James Gandolfini, Jennifer Morrison.\nSub: Ti 24.12.2013 klo 11.45\nMTV3: Su 15.12.2013 klo 14.40


Aavemainen näky Berliinissä: tässä hylätyssä sairaalassa Hitlerkin oli potilaana\nHyytävä tunnelma taattu – tämä hylätty sairaala on Berliinin aavemaisin paikka »\nBerliinin kupeessa sijaitseva hylätty sairaala on urbaanien löytöretkeilijöiden suosiossa.\nJoko näit Berliinin hylätyn sairaalan?\nMonet Berliinin-matkailijat tuntevat Spreeparkin hylätyn huvipuiston, mutta oletko jo kuullut aivan lähellä sijaitsevasta hylätystä sairaalasta, joka on hyytävän jännittävä kohde urbaaneille seikkailijoille.\nKyseessä on noin 60 rakennuksesta koostuva Beelitz-Heilstättenin sairaala-alue. Paikka sijaitsee vajaan tunnin junamatkan päässä Berliinistä.\nAikoinaan parantolanakin käytetty Beelitz-Heilstätten rakennettiin vuosien 1898 ja 1930 välillä. Sijaintia Berliinin kupeessa pidettiin ihanteellisena: sairaala tarjosi kaupunkilaisille rauhaa ja raikasta maaseudun ilmaa, mutta kuitenkin hyvät yhteydet pääkaupunkiin.\nEnsimmäisen maailmansodan aikana sairaalaa käytettiin myös sotilassairaalana, jolloin sen tunnetuin potilas oli vammoistaan toipuva Adolf Hitler vuonna 1916.\nSairaalan kymmenet rakennukset muodostivat pienen kylän, josta löytyivät tarvittavat palvelut ravintolasta postitoimistoon ja leipomoon.\nViimeinenkin toiminta loppui sairaalassa vuonna 2000, jonka jälkeen rakennukset ovat seisseet hylättyinä. Paikan päällä on muun muassa kuvattu kohtauksia Roman Polanskin vuoden 2002 elokuvaan Pianisti.\nSairaalassa järjestettiin ennen opastettuja kierroksia erityisesti valokuvauksesta kiinnostuneille kävijöille, mutta tällä hetkellä paikka on suljettu. Urbaanit löytöretkeilijät raportoivat kuitenkin verkossa keinoista päästä sisään sairaalaan kuuluviin rakennuksiin.\nKuvat: Flickr / LankyFung, Flickr / Moisturizing Tranquilizers, Flickr / ericzim, Flickr / Wendelin Jacober, Flickr / m.a.r.c.


Tel.: 06131 - 676990 · Fax.: 06131 - 638980· KUWE6qagUgE8@pUKi3De9va9Ni3vo.com


United Colors Of Benetton Alennusmyynti - Liivit - Säästä jopa 25 % juuri nyt - MuotiSale\nUnited Colors Of Benetton Alennusmyynti - Liivit\nMiltä sinusta tuntuisi ostaa United Colors Of Benetton-tuotteita alennuksella? Varmasti arvostaisit sitä, ja siksi olemme koonneet yhteen kaikki parhaat United Colors Of Benetton-tarjoukset käsitellään saatavilla Suomi juuri nyt - voit löytää kaikkea kausialennuksista pysyviin tarjouksiin ja viime kauden tuotteisiin alennetuin hinnoin juuri täältä. Itse asiassa juuri nyt meillä on yhteensä 1 tuote kategoriassa United Colors Of Benetton kategoriassa Liivit, joten jokaiselle löytyy varmasti jotakin. Tutkimme päivittäin kaikki suosituimmat Suomen verkkokaupat, joissa tarkistamme kuumimpien tuotemerkkien hinnat. Kerättyämme kaikki hinnat kokoamme yhdelle sivulle parhaat tarjoukset, jotta voisimme antaa sinulle paljon paremman käsityksen siitä, mistä voit löytää haluamasi United Colors Of Benetton-tuotteet edullisimmilla hinnoilla juuri nyt. United Colors Of Benetton on erityisen tunnettu kategorioissa t-paidat ja collegepaidat, mutta ehdottomasti myös kategorioissa neuleet sekä pikeepaidat.\nMeillä on tällä hetkellä 1 tuote tuotemerkiltä United Colors Of Benetton kategoriassa Liivit\nWaistcoat 29,96 €


Etusivu > Tilastot > Suomalaisten matkailu > 2011 > toukokuu > Laatuseloste\nISSN=1798-8837. toukokuu 2011, Laatuseloste . Helsinki: Tilastokeskus [viitattu: 17.5.2022].


Satula - Palvelut - Kurssit\nHevosen jalkaterveyden tehoviikonloppu\nJalkojen anatomia -päivä\nLa 17.9. klo 10–16\n80 € sis. alv.\nPäivän aikana opiskellaan hevosen jalan anatomia kohta kohdalta. Demonstraatiossa avataan hevosen etu- ja takajalka. Pääset tutkimaan rakenteita sisältä käsin. Kurssilla myös paljon muuta havaintomateriaalia. Paranna taitoasi tarkkailla hevosen jalkaterveyttä!\nKoulutuspäivään otetaan max 10 osallistujaa.\nSu 18.9. klo 10–16\n95 € sis. alv.\nKurssilla opiskellaan kavion anatomia, kengän irrotus, kengän suoristaminen sekä kengän turvallinen kiinnittäminen. Koulutus tapahtuu hevosten teuraskoivilla.\nKengitysvälineet ja -essu ovat kouluttajan puolesta käytössäsi. Ota mukaasi ohuet, kädenmyötäiset hanskat. Tervetuloa oppimaan uusi, hyödyllinen taito!\nIrtokenkäkurssille otetaan vain 8 henkilöä, jotta taataan yksilöllinen ohjaus.\nKurssiviikonlopun kouluttajana hevosalan opettaja Toini Immonen, joka työskentelee Ylä-Savon ammattiopiston Hingunniemen yksikössä hevostalousalan aikuisopettajana ja on järjestänyt lukuisia hevosen jalan anatomia- ja irtokenkäkursseja ympäri Suomea.\nIlmoittautumiset suoraan kouluttajalle numeroon 040 099 9384, josta saat maksuohjeet. Sitova ilmoittautuminen tapahtuu kurssimaksun maksamalla. Ota mukaasi omat eväät. Kahvitarjoilu!\nKurssipaikkana toimii Satula Valkeakoskella. Hevostilan päärakennuksessa majoitustiloja kurssilaisille 2–4 hengen huoneissa. Majoittujille oma wc, suihku, tv, jääkaappi ja mikro. Käytössä myös ylellinen hierontatuoli. Majoitus runsaalla aamiaisella 39 € / hlö.\nMolemmat kurssipäivät + yöpyminen 200 € sis. alv.!\nLämpimästi tervetuloa hevosharrastajat ja alan ammattilaiset!\nKysy myös räätälöityjä palveluja perheellesi tai ryhmällesi!\nHevosavusteiset palvelutOhjatut tunnitKerhot


Terveys - Treenikunkku.fi\nParas testosteroni valmiste! – testosteroni lisäravinne\nMitä on testosteroni? Testosteroni on androgeenihormoneihin lukeutuva sukupuolihormoni, jota esiintyy sekä miehillä, että naisilla. Testosteronitasot ja määrä verenkierrossa on hyvin yksilöllinen. Biologisesti aktiivisen, vapaan testosteronin pitoisuus on miehillä 30–140 pikomoolia litrassa. Testosteroni vaikutus Testosteronilla on vaikutusta murrosiässä miehille tyypillisten sukupuoliominaisuuksien kehittymiseen, sperman tuotantoon ja sukupuoliviettiin. Se vaikuttaa myös luu- ja lihasmassaan, miesten rasvan varastoitumiseen ja …\nParas testosteroni valmiste! – testosteroni lisäravinne Lue lisää »


Predators odottaa Duchenelta tehoja hyökkäyspäässä | NHL.com\nPredators odottaa Duchenelta tehoja hyökkäyspäässä\nMatt Duchene pystyy auttamaan myös aloitusympyrässä sekä ylivoimapelissä\nNashville Predatorsin General Manager David Poile ei ole koskaan ollut ujo mies - ainakaan mitä tulee joukkueensa muovaamiseen. Tänä kesänä Poilen kanvaasille on toistaiseksi tullut vain kaksi siveltimen vetoa, mutta ne on tehty todella leveällä pensselillä.\nPoile kauppasi NHL Draftin yhteydessä P.K. Subbanin New Jersey Devilsiin. Tähtipuolustajan jättämä tila palkkakaton alla täytettiin maanantaina suurimmaksi osaksi hyökkääjä Matt Duchenella, joka tarttui Nashvillen haaviin vapailta markkinoilta.\nDuchene solmi Nashvillen kanssa seitsemän vuoden mittaisen sopimuksen, joka tuo Sotshin olympiakultamitalistille ja vuoden 2016 World Cup -voittajalle kahdeksan miljoonan dollarin keskimääräiset kausiansiot.\nTämä ei todellakaan ollut pakkoavioliitto, sillä Poile on ollut kiinnostunut pelaajasta jo pitkän aikaa. Duchene puolestaan on kantrimusiikin ystävä.\n- Tästä on puhuttu mediassa kolmen viimeisen vuoden ajan. Emme ole peitelleet sitä, että halusimme Duchenen. Hän ei puolestaan peitellyt mieltymystään kaupunkiin, Poile kertoi.\nColorado Avalanche varasi Duchenen kesän 2009 NHL Draftissa numerolla kolme. Hän edusti Avalanchea marraskuuhun 2017 saakka, jolloin edessä oli muutto Ottawa Senatorsiin. Duchene jatkoi matkaa Columbus Blue Jacketsiin tänä keväänä.\nNyt Duchene on Predator.\n- Perheeni ja minä olemme todella innoissamme. Tämä on paikka, johon olemme halunneet jo pitkään. Rakastamme kaupunkia, fanit ovat uskomattomia ja sitten se tärkein eli kiekkoasia - liityn hitonmoiseen joukkueeseen, 28-vuotias Duchene intoili.\nNashville on päässyt pudotuspeleihin viidellä viimeisellä kaudella. Predators eteni keväällä 2017 Stanley Cup -finaaleihin saakka ja kuittasi vuosi sitten NHL:n parhaan runkosarjajoukkueen tittelin.\nSe suurin palkinto eli Stanley Cup -mestaruus kantrikaupungin ylpeydeltä yhä puuttuu. Mutta riittääkö pelkkä Subbanin vaihtaminen Ducheneen viemään Predatorsin luvattuun maahan? Ainakin tuore hankinta luottaa uuteen joukkueeseensa.\n- Tämä joukkue näyttää paperilla tietenkin todella hyvältä. Haluamme varmistaa, että se asia pitää paikkansa myös kaukalossa. Odotamme innolla sitä.\nPäättyneellä kaudella Nashville nappasi runkosarjassa Central-divisioonan ykkössijan, mutta noutaja tuli vastaan pudotuspeleissä heti ensimmäisellä kierroksella. Se viikatemies esiintyi Dallas Starsin peliasussa.\nYksi suuri ongelma oli tehottomuus. Nashville teki runkosarjassa NHL-joukkueista vasta 19. eniten maaleja. Kevään kuudessa playoff-ottelussa vastustajan verkko soi yhteensä vain 12 kertaa.\nDuchene haluaa auttaa ja on todella täpinöissään tilaisuudesta.\n- Minun ja Nashvillen päävalmentaja Peter Lavioletten piti keskustella vierailuni aikana kymmenisen minuuttia, mutta se kestikin 40-45 minuuttia, koska innostuimme puhumaan jääkiekosta. Emme olisi voineet olla enempää samalla sivulla. Laviolette haluaa enemmän maaleja. Kun kuulee valmentajan puhuvan tuolla tavalla, niin se saa tällaisen hyökkäävän jätkän vähän kuolaamaan, Duchene virnisteli.\nVideo: TBL-CBJ: Duchene tekee ylivoimamaalin paluukiekosta\nTuon kaiken tehottomuuden "kruunasi" Nashvillen ylivoimapeli, joka oli runkosarjassa koko NHL:n heikointa. Siis 31. parasta.\n- En tiedä kuka toinen pelaaja vapailta markkinoilta, paitsi ehkä (New York Rangersiin päätynyt) Artemi Panarin pystyisi tekemään enemmän maaleja tai pisteitä tai auttamaan ylivoimapeliämme niin paljon kuin Matt Duchene, Poile arvioi.\nDuchene pystyy auttamaan myös aloitusympyrässä. Hän voitti kaudella 2016-17 aloitukset hurjalla prosentilla 62,6. Päättyneellä sesongillakin lukema oli yli 55 prosenttia.\nPoilea ja Predatorsia eivät auttaneet tämän kevään pudotuspeleissä edes isot hankinnat. Helmikuussa Nashvilleen tulivat hyökkääjät Mikael Granlund, Wayne Simmonds ja Brian Boyle, mutta varsinkin kahden ensin mainitun panokset jäivät pahasti piippuun.\nPoile ei ole pelännyt vetää liipaisimesta viime vuosina. Hän lähetti kesällä 2016 kapteeni Shea Weberin Montreal Canadiensiin ja sai vaihdossa Subbanin. Poile oli vain puoli vuotta aikaisemmin hankkinut sentteri Ryan Johansenin Columbuksesta. Johansen maksoi Nashvillelle puolustaja Seth Jonesin.\nSyksyllä 2017 Poile hankki sentteri Kyle Turrisin samassa kolmen seuran kaupassa, jossa Duchene päätyi Coloradosta Ottawaan. Tuolloin Poile joutui luopumaan puolustajalupaus Samuel Girardista, joka on ottamassa isoa roolia Avalanchen takalinjoilla.\nPuolustajia siis kasvaa Nashvillen puissa. Predatorsilla on ollut varaa luopua valmiista takalinjojen tähdistä ja huippulupauksista, koska uutta miestä tulee puolustukseen kuin liukuhihnalta. Nyt Poile uskalsi lähettää Subbanin muualle, koska keväällä yliopistouransa lopettanut Dante Fabbro näyttää olevan valmis mies NHL-jäille.\n- En ehkä olisi tehnyt Subban-kauppaa, jos Dante Fabbro ei olisi solminut sopimusta Predatorsin kanssa ja pelannut keväällä niin hyvin kuin pelasi, Poile sanoi.\nNashvillen puolustuskaluston ytimen muodostavat Roman Josi, Mattias Ekholm ja Ryan Ellis.\nNashvillen sentteriosastolta löytyvät nyt Duchene, Johansen, Turris ja Pittsburgh Penguinsissa kahdesti Stanley Cup -mestaruutta juhlinut Nick Bonino. Taattua laatua, vaikka ei ehkä ihan sitä ykkösluokan supertähtiosastoa. Mutta kyllähän St. Louis Blueskin taisi voittaa jotain tuossa muutama viikko sitten ilman connormcdavideja ja sidneycrosbyja.\nPoilen tietäen tämä nyt kasassa oleva ryhmä ei välttämättä ole se, jolla Predators lähtee ensi kauteen. Lisäliikkeet vaatisivat kuitenkin jotain muuta kuin kantria rakastavan miehen houkuttelemisen Nashvilleen.\n- Olemme aivan palkkakaton rajoilla. Meidän täytyy olla todella varovaisia dollareidemme suhteen. Se on, mitä se on. Mutta tuntuu, että olemme hyvässä tilanteessa. Olemme palkkakaton alla ja valmiita, Poile pyöritteli.\nEhkä Nashvillen tehottomuuteen löytyy lääkkeitä myös suomalaisista pillereistä. Keväällä hankittu Granlund pääsee pelaamaan uusien joukkuekavereidensa kanssa kauden alusta lähtien, kenties jopa Duchenen rinnalla. Ja jokohan Eeli Tolvanen olisi valmis lunastamaan niitä kovia odotuksia?\nNashvillen maalivahti Pekka Rinteen ura kulkee vääjäämättä kohti auringonlaskun vuosia. Kohta edessä on jälleen yksi - ja yksi viimeisistä - tilaisuus 36-vuotiaalle kempeleläiselle nostaa vuoden takaisen Vezina-pystin lisäksi sitä suurinta palkintoa, lordi Stanleyn maljaa.\nRinteen tuorein joukkuekaveri ainakin on luottavainen ja valmis auttamaan.\n- En olisi koskaan valinnut joukkuetta, jolla en usko olevan mahdollisuuksia voittaa. Uskon siihen tämän joukkueen osalta, Duchene totesi.