Imagen pääkirjoitus: Kaikki ei ole lukijan vastuulla | Image\nPäätoimittaja Niklas Thesslundin pääkirjoitus: Kaikki ei voi olla lukijan vastuulla, eli mistä puhumme, kun puhumme totuudesta?\nLopulta kyse on eri lajityypeistä ja niiden vaatimuksista ja suhteesta totuuteen. Journalismissa peli on tietenkin selvä: jos kaikki ei ole totta, mikään ei ole.\nNorjalaisessa Exit-sarjassa kuvataan neljän oslolaisen finanssipelurin elämää, ympärivuorokautista elostelua luksushuviloilla, -kodeissa, klubeilla ja työpaikoilla. Eräänlainen sekoitus sikamiessarjoja ja Skamia siis. Katsoin sarjan kaksi tiivistä kautta huhtikuussa ja kun mainitsin aiheesta Facebookissa, tuttava muistutti, että sarja nojaa tositapahtumiin. Tiesin sen, asia mainitaan kunkin jakson alkuteksteissä, mutta en ajatellut asiaa sen kummemmin. En sen jälkeenkään, kun tosipohjaisuudesta muistutettiin. Upporikas pörssipeluri, joka ei uskalla kertoa sterilisoinnistaan vaimolleen, joka haluaa lapsia, on hurja juttu riippumatta siitä, onko se käsikirjoittajan kynästä vai todella tapahtunut jollekulle.\nKahden kauden jaksot katsottuani googlasin arvioita ja artikkeleita sarjasta. Enemmän kuin mitään muuta se on tapa pysytellä hyvän sarjan, elokuvan tai kirjan hehkussa vielä sen päättymisen jälkeenkin.\nMonissa artikkeleissa keskityttiin sarjan todenperäisyyteen, siihen, paljonko sarjasta todella oli totta ja tapahtunut niille neljälle oslolaiselle finanssihaille, joita sarjaa varten oli haastateltu. Yli puolet on totta, sanoi sarjan ohjaaja eräässä artikkelissa. Lause jäi mieleen, sillä totuuden määrällinen tarkastelu tuntui huvittavalta. Yli puolet, mitä se edes tarkoittaa? Joka toinen jakso totta ja joka toinen hatusta? Puolet luonteenpiirteistä käsikirjoittajalta?\nLopulta kyse on eri lajityypeistä ja niiden vaatimuksista ja suhteesta totuuteen. Journalismissa peli on tietenkin selvä: jos kaikki ei ole totta, mikään ei ole. Vaade on sama journalismin kaikissa lajeissa. Tarinallinen journalismi ei tarkoita tarinoiden keksimistä vaan sitä, että juttu vetää kuin hyvä tarina.\nExit ei ollut dokumentti, joten en jäänyt miettimään sen totuudellisuutta. Joissain tarinankerronnan lajeissa siihen joutuu kuitenkin väistämättä. Näistä viheliäisin on niin kutsuttu autofiktio, jossa päähenkilön tai kertojaminän elämäntapahtumat seuraavat kirjailijan ja tämän lähipiirin vastaavia. Niin tarkasti ja tunnistettavasti, että teosten tiimoilta on käyty julkisia sukuriitoja.\nTällaisten jälkeen sanaa fiktio ei osaa pitää vastuuvapauslausekkeena vaan enemmänkin työnteon mahdollistajana. Fiktion viitta antaa mahdollisuuden jatkaa kirjoittamista niissäkin tilanteissa, joissa journalistin pitäisi tarkistaa, millainen sää kuvattuna 80-luvun päivänä todella oli. Autofiktion fiktio on pragmatiikkaa, ei kokonaisen maailman keksimistä. Ja kun teoksen maailma ei ole keksitty vaan tunnistettava, tulee autofiktion kertojanääni luettua totena.\nTämä kaikki, totena otettava kertojanääni ja ymmärrys siitä, että vapauksia on otettu ja mutkia oiottu, tekee autofiktion lukemisesta usein erilaista kuin ”perinteisten romaanien”. Lukiessa autofiktio tuntuu kaikesta tosipohjaisuudestaan huolimatta pysyvän usein etäämmällä kuin tarinavetoinen romaani, jonka virtaan tempautuu. Autofiktion luonne nostaa tämän tästä asioita kirjan ja lukijan väliin. Aika jännä, että tuo on tuota mieltä polkupyöräilystä. Kukahan tuo tyyppi oikein on? Miten tuo voi ajatella sunnuntaipäivistä noin? Tarinallinen essee on lajityyppi, jonka lukeminen on samankaltaista. Toinen samansuuntainen olisi ehkä savolainen avainromaani.\nKaikki ei kuitenkaan ole lukijan vastuulla. Tästä kertoo Imagen 5/2021 kansijuttu, joka käsittelee totuutta ja etiikkaa juuri autofiktiossa. Kolme ja puoli vuotta sitten teimme kansijutun kirjailija Saara Turusesta hänen toisen romaaninsa ilmestymisen alla. Turusen tuoreessa kirjassa taas on kuvattu tätä vanhan artikkelin tekoprosessia, autofiktion suomin mahdollisuuksin. Siksi Sonja Saarikoski ja Saara Turunen aloittivat kirjeenvaihdon totuuden merkityksestä taiteessa ja journalismissa.\nImagen pääkirjoitus: Ilmastokriisi politisoitui, eikä huutokilpailussa pärjää elämäntapoja alleviivaamalla\nImagen pääkirjoitus: Onnen esikuvat\nPääkirjoitus: Image uudistui – Minne haluamme katsoa?


Koristeruusu "Rose Elegance" 10 kpl– Decora House\nKoristeruusu "Rose Elegance" 10 kpl\nKauniit koristeruusut hääauton, kirkon tai juhlatilan koristeluun. Ruusut kiinnitetään imukupeilla alustaan, jolloin ne eivät varmasti jätä jälkiä. Ruusujen väri aavistuksen luonnonvalkoinen.\nRuusun halkaisija 5 cm.


Mustaa valkoisella: Pienillä äänimäärillä arvopaikoille\nVaikka kuntavaalit eivät ole henkilövaalit, on henkilökohtaisilla äänimäärillä merkitystä, kun puolueet jakavat vaaleissa mukana olleille luottamustehtäviä. Läheskään aina ei kuitenkaan valintoja tehdä äänimäärien perusteella niin, että tärkeimmät paikat täytettäisiin eniten ääniä saaneilla.\nVarsinkin suurissa puolueissa käydään kovaa kilpailua luottamushenkilöpaikoista, koska valtuutettuja on paljon. Pienilläkin äänimäärillä voi päästä pitkälle.\nEsimerkiksi Lahdessa SDP:n 19 valtuutetusta seitsemän sai alle 300 ääntä, mutta arvopaikkoja näilläkin tuloksilla tuli:\nPekka Komu kaupunginhallituksen puheenjohtajaksi (293 ääntä).\nJarkko Nieminen kaupunginvaltuuston puheenjohtajistoon (257).\nSanna Mäkinen teknisen ja ympäristölautakunnan varapuheenjohtajaksi (241).\nReijo Savurinne rakennus- ja ympäristölupalautakunnan puheenjohtajaksi (231).\nErkki Nieminen tarkastuslautakunnan puheenjohtajaksi (231).\nKokoomuksen 14 valtuutusta vain kaksi jäi alle 300 äänen, ja viimeisenä läpi menneestä Anssi Hälisestä (254) tulee rakennus- ja ympäristölupalautakunnan varapuheenjohtaja.\nKansanedustajat ovat erikoistapauksia. Tähän asti on luultu, että heillä ei ole eduskuntakiireittensä takia mahdollisuutta olla jäseninä esim. kaupunginhallituksessa, vaan heille on aina varattu helpompia tehtäviä. Demarit tosin tekivät tässä poikkeuksen silloin, kun Jouko Skinnari oli kansanedustajana: koska hän ei ollut Lahden suurimman työväenyhdistyksen jäsen, hänelle ei myöskään annettu valtuuston puheenjohtajuutta.\nMika Kari sen sijaan oli valtuuston puheenjohtajana, koska on Lahden työväenyhdistyksen jäsen. Seuraavien neljän vuoden aikana puheenjohtajana toimii kuitenkin Kokoomuksen Milla Bruneau, koska puolueidenvälisissä neuvotteluissa sovittiin vanhaa tapaa noudattaen, että hallituksen ja valtuuston puheenjohtajuudet eivät mene samalle puolueelle.\nPoikkeuksen näihin vakiokuvioihin tekee nyt persujen kansanedustaja Rami Lehto, jolla onkin aikaa olla myös kaupunginhallituksen jäsenenä.


Keskiyöllä otan sielusi **\nKeskiyöllä otan sielusi\nmaanantai 28.06.2010 klo 5:13\nJOSÉ MOJICA MARINS (1964) **
Teema klo 00.15\nBrasilialaisen filmin itseoppineen kauhumaakarin uran alkupuolta, ensi kerran Zé do Caixão -hahmona – Arkku-Joséna, joka kotighetossa terrorisoi köyhää väkeä.\nMerkillinen elokuva merkilliseltä mieheltä: Mojica Marins syntyi 1936 – enteellisesti perjantaina 13. päivä – São Paulossa maahan muuttaneen espanjalaisen härkätaistelijan poikana. Kun Brasiliassa ei härkätaisteluita paljonkaan ole, isä elätti perheensä 200-paikkaisella elokuvateatterilla.\nSe toi pojalle 8-millisen kameran 10-vuotiaana, kaksi vuotta myöhemmin oli vuorossa 16-millinen. Kameroita myös käytettiin: José sai potkut katolisesta koulusta 13-vuotiaana tehtyään lyhytfilmin Viimeinen tuomio, jossa lentävät lautaset laskeutuivat maahan – ja tappoivat kaikki papit.\nJosén isän teatteri oli São Paulon köyhässä teollisuuslähiössä Vila Anastáciossa, ja poika törmäsi siellä eurooppalaispakolaisten suurryhmiin: väkeä on mongertamassa omiaan Espanjasta, Puolasta, Unkarista, Liettuasta, Romaniasta, Italiasta, vanhoja venäläisemigrantteja ja mustalaisia ympäri itäistä Eurooppaa – plus päälle iso musta väestö.\nNiin pojan oppilaitoksena olivat macumba-rituaalit, paikallinen seksuaalisuus, isän teatterin piirretyt ja varsinaiset Hollywood-tuotteet, sarjakuvat sekä erilaiset folklore-tarinat, joissa seikkailivat jaracaca (naisten rintoihin erikoistunut vampyyriolento), saci-perere (metsässä riehuva yksijalkainen kääpiö), lobishomem (ihmissusi, jonka puraisu sai naiset ikikiimaan), homen-marinho (merenneidon paha maskuliininen vastine) ja paljon muuta.\nNe kaikki ynnä kaikkialla oleva katolinen kirkko kietoutuvat yhteen mustakaapuisessa, silinterihattuisessa ateistisessa haudankaivajassa Zé do Caixãossa, joka etsii täydellistä naista saadakseen täydellisen pojan.\nKun Zén nainen Lenita ( Valéria Vasquez) ei pysty saamaan lasta, hän tapattaa tämän hämähäkillä, tappaa ainoan ystävänsä Antonion ( Nivaldo Lima) saadakseen ja raiskatakseen tämän morsiamen Terezinhan ( Magda Mei), joka taas sen jälkeen hirttää itsensä.\nJuju on jo alussa, kun synkkä mustalaisnainen ja pääkallo vannottavat ”Älkää katsoko tätä... Menkää kotiin!”. Mutta sitten kirkonkello lyö jo keskiyötä – liian myöhäistä. Tuttu jippo amerikkalaissarjakuvista ( Tales from the Crypt 1950-55 ja sen ’jälkeläisistä’).\nLopputulos on trashia, mutta sellaisena omalaatuinen sekoite goottikauhua, surrealismia, katolista syyllisyyttä, ekspressionismia ja yli-ihmisajattelua – peilattuna kylän väkeen, joka auttamatta on omien pelkojensa ja taikauskojensa vanki.\nMaailma muuttu: kun 60-luvulla kirkko ja sensuuri raivosivat, jo 90-luvulla São Paulossa lasten sanotaan kiljuneen riemusta ja äitien taputtaneen, kun Zé do Caixão ilmestyi kaduille! KAUHU Jyrki Laelma


Villa Millington: tammikuuta 2016\nMuistanette miltä näytti lämpökameran kuvat pari viikkoa sitten. Nyt olemme saaneet pienen lumipeitteen keski-suomeenkin ja on aika ottaa vanhan kansan eristyskonstit käyttöön eli aika lumettaa kivijalka.\nTätä puuhaa tehtäessä huomasi hyvin kuinka vähän lunta todella on, aika kaukaa saa kolailla että etelänpuoleinenkin kivijalka saa lumisuojan. Niin kevyttä on hahtuvainen pakkaslumi ettei hiki pääse yllättämään, vaikka pakkasta ei ole kuin muutama aste.\nLähettänyt Villa Millington klo maanantaina, tammikuuta 25, 2016 Ei kommentteja:\nTunnisteet: kivijalan lumetus, talvi\nPuuhailin tänään taas jotain sellaista mitä en ole oikeastaan koskaan tehnyt. Kävin pilkillä ja sain kalan. Juu-u iso ahvenainen tarttui koukkuun. Sinällään itse pilkkiminenhän oli jo toinen kokemus tälle talvelle, mutta ensimmäisellä kerralla kyseessä oli lähinnä reikien "porailu" jäähän, koska toukkiahan emme tietenkään olleet ymmärtäneet ostaa (tälle paljastukselle ei ole kyllä isännän lupaa :D :D ). Ja juu tiedän kyllä, että kyseessä on kaira Tuo porailu kuvaa mielestäni paremmin meidän tämän hetkellisiä kalastustaitoja.\nJo pelkkä pilkkivehkeiden ostotilanne oli siinä määrin ilmeisen viihdyttävä, että kaupassa eräs herrasmies pysähtyi sivusta seuraamaan toimintojamme pidätellen nauruaan kun niitä mormuskoja sieltä hyllystä valitsimme - ymmärtämättä aiheesta siis yhtään mitään.\nEi tuosta nyt ihan keitoksi ole, mutta maistamaan päästään. Tosin herra karvakuono-kalastuksen valvoja tämän jo syödä meinasi eläviltään.\nJäältä teimme myös havainnon, joka kesällä jää vain vilahdukseksi. Raivokkaalla pusikonraivauksella tuvan ikkunasta, kuistilta ja tietenkin yläkerrasta on järvinäköala saavutettavissa. Vähänhän tuossa tuota pöpelikköä on edessä, mutta jokohan ensi kesänä voisi istua rappusilla aamukahvikuppi kädessä ja ihailla järveä??? Ai niin... ensin pitäisi varmaan olla ne rappuset.\nLähettänyt Villa Millington klo sunnuntaina, tammikuuta 24, 2016 Ei kommentteja:\nTunnisteet: ahven, järvinäköala, pilkillä, talvi\nKovimmat pakkaset ovat näyttäneet toteen, että Villa Millingtonissa "saattaa" jonkinasteisia lämpövuotoja olla. Tai ehkä oikeammin sanottuna, pahimmilla pakkasilla talo tuntuu vuotavan kuin seula.\nEnsi kevään ja kesän projektien priorisoinnissa meillä on ollut apuna Wemaint Solutions Oy. Wemaint kävi kuvaamassa koko talon ulkoa, sekä sisältä ja tässä on tulokset. Erot lämpötiloissa on hurjia eri pintojen kohdalla.\nKuvat on jaksoteltu niin että ensin on normaali kuva kohteesta ja sen alapuolella lämpökamerakuva.\nUlkoapäin tilanne yllätti lähinnä sen suhteen ettei nurkista ja ikkunanpielistä ole tuon enempää lämpövuotoa. Sen sijaan näiden kuvien perusteella sängyt kannattaisi sijoittaa jatkossa tuonne sokkelin tasolle.\nSisällä ovien peiliosat vuotavat aika rajusti, samoin nurkat ja lattian ja seinän taitekohta. Kuvissa näkyvät myös hurjat huippulukemat sisälämpötiloista, kymmentä plusastetta pukkasi sisälläkin.\nLattianrajan vuodot on sangen yksinkertainen tilkitä ihan näin pikaisellakin aikataululla. Paketti Ekovillaa ja lasta - loppuu se tuuleminen :) Ekovilla on valmistettu uusiutuvista luonnonmateriaaleista ja sillä on todettu erittäin hyvä lämmöneristykyky. Ekovilla on myös erittäin paljon mukavampi käsitellä kun esim. mineraalivilla.\nSeuraavat isommat projektit ovat siis: keittiön ja tuvan lattioiden ylösnosto ja sen myötä alapohjan lahovaurioiden korjaus ja uudelleen eristys. Seuraavassa vaiheessa sitten joko koko yläpohjan eristys tai kamarin ja salin lattioiden nosto. Seinien lisäeristykset saavat siis vielä odottaa.\nLähettänyt Villa Millington klo sunnuntaina, tammikuuta 10, 2016 Ei kommentteja:\nTunnisteet: ekovilla, hirsitalo, lämpökamera, talvi, Wemaint Solutions Oy


Osoite Uruguay, Buenos Aires, Argentiina\nKohteen ID BP9NGUMH\nKännetty Google Translaten avulla Näytä alkuperäinen versio. Erittäin mukava yksiö suuri alue Pohjois District ympäröimänä söpö kahviloita ja ravintoloita, vain 2 korttelin päässä Santa Fe Avenue ja lähellä yliopistot Topnotch, UBA ja UCES. Yhdistetty eri kuljetusmuotoja, kuten bussit ja metro 2 korttelin.\nHinta kuukaudelta alle 2 vieraalle 598 €


Margin Call (2011) ★★★★ – Filmitahti\nDVD/BD, Elokuva-arvostelut, Elokuvat28/06/201228/06/2012 Margin Call (2011) ★★★★\nMargin Call on erinomaisesti rakennettu, tyylikäs ja laatunäyttelijöillä ladattu elokuva Wall Streetillä toimivasta investointifirmasta, jonka viimeistä päivää ennen romahdusta tarina seuraa. Kun 80% työvoimasta saa yhtenä päivänä kenkää on selvää että kaikki ei ole kunnossa. Näiden poispotkittujen joukossa on riskiosaston senioriosaaja Eric (aina yhtä loistava Stanley Tucci), joka ojentaa poistuessaan muistitikun nuorelle Peterille, tikku sisältää lopun alun.\nPeteriä esittää sulavasti yksi elokuvan tuottaneen Before The Doorin omistajista, Zachary Quinto, jonka hahmo analysoi tikun yön pimeinä tunteina ja kutsuu tämän jälkeen apuun työtoverinsa (Penn Badgley), sekä lähimmän esimiehensä Willin (Paul Bettany). Tarina etenee rauhallisesti mutta taustalla voi melkein kuulla kellon tikityksen joka tikkaa tuhoa tuhansille ihmisille kun totuus paljastuu; firman arvo ei riitä kattamaan tulevia tappioita. Apuun kutsutaan raakoja päätöksiä tekemään hyytävän rauhalliset ”isot aseet” Demi Mooren ja Simon Bakerin muodossa. Kevin Spacey on riskiosaston pomo; mies tekee jälleen kerran erinomaista työtä kaiken nähneenä Wall Street-miehenä joka on mennyt samanlaisen myllyn läpi ennenkin. Työt hoidetaan loppuun saakka vaikka mieli onkin muualla; miehen koira on kuollut samana päivänä. Tämä ristiriita kylmän rahamaailman ja poismenneen rakkaan ystävän välillä on se mikä vie lopulta homman kotiin; korkeissa pilvenpiirtäjissä istuu tuhatmäärin ihmisiä, jotka paperia pyörittämällä ja riskejä ottamalla säätävät miljoonien ihmisten tulevaa elämää.\nHelikopteri taivaalta tuo paikalle lopullisen tuhon tuojan, firman omistaja John Tuld (Jeremy Irons) pyytää selittämään kiperän tilanteen ilman kimurantteja sanahelinöitä. Puhu minulle kuten olisin lapsi tai kultainen noutaja, John toteaa ja hyvä niin sillä finanssipuhe voisi lentää yi hilseen tavallisesta pulliaiselta, ellei asiaa väännettäisi rautalangasta. Kuivakkaa brittihuumoria viljelevä mutta teräsvillaa sielussaan kantava herra Tuld päättää pelastaa firmansa selkänahan muiden kustannuksella, ja tästä alkaa lopullinen isku finanssimarkkinoille.\nElokuva keskittyy 36:n tunnin ajanjaksoon jonka aikana käydään läpi kokonainen tunneskaala ja katsojaa vihastuttaa. Tarina on kuitenkin luultavasti enemmän tosi kuin ei, se kertoo vuoden 2007-2008 finanssikriisistä eikä ole kovin hankala kuvitella että kaikki olisi tapahtunut juuri näin. Ohjaaja J.C.Chandor tekee vakuuttavan debyytin, ja elokuva oli ehdolla Berliinissä Kultaisen Karhun saajaksi. Margin Call on hieno ja vähäeleinen elokuva yhdestä pienestä osasesta suuressa kriisissä ja sen erinomainen näyttelijäkaarti on kuin piste iin päälle erinomaisilla suorituksillaan.\n[box type=”info”] Margin Call ★★★★★. Ohjannut: J.C.Chandor. Käsikirjoittanut. J.C.Chandor. Pääosissa: Stanley Tucci, Zachary Quinto, Jeremy Irons, Paul Bettany. Genre: Draama / Trilleri. Alkuperämaa: USA 2011. IMDb[/box]\nKommentit Tags from the storydemi moore, Draama, jeremy irons, kevin spacey, paul bettany, stanley tucci, zachary quinto Facebook Twitter Pinterest Google +\nSinua voi kiinnostaa 09/07/2014\nTähtiin kirjoitettu virhe hurmaa elämisen tuskalla\nKotiteatterissa:Aavelaiva Triangle (C.Smith, 2009) ★★★★\nDredd (2012) ★★★★\nEdellinenTom Cruise rokkaa! SeuraavaThe Grey – Suden hetki (2011) ★★★ More Stories