Paksu Perhonen: 2013\nOnneksi tämä vuosi on jäämässä eletyksi elämäksi.\nTämä vuoteni on ollut katastrofista seuraavaan selviämistä. Puoletkin kaikesta tapahtuneesta olisi voinut jäädä tapahtumatta. Mutta näillä mennään ja yritän selviytyä!\nTässä vuodessa ei ole ollut muuta hyvää kuin luvut 29 tai 33 - riippuu mistä katsoo. Mutta ne luvut ovat pitäneet minut hengissä ja suunnilleen järjissäni.\nToivon totisesti, että vuosi 2014 on parempi kuin edeltäjänsä. Toivon sitä täydestä sydämestäni.\nToivon, että minä jaksan pysyä säännöllisessä ruokailussani. Se riittää.\nOnnellista Uutta Vuotta - minulle ja Teille!\nLähettänyt Unknown klo 16.29 2 kommenttia:\nMielestäni joulu meni aivan hyvin. Ei tule enää kummemmin vietettyä kun ei ole pieniä lapsia. Ne lapset jotenkin tekevät joulun. Ainakin minun.\nAattona kävimme Turussa vesisateessa seisomassa ja kuuntelemassa joulurauhanjulistuksen.\nRuokailut menivät kuten oletinkin. Minulle jouluruoat ei ole mikään juttu. Suurin osa ei sovi.\nYhden kerran pääsin syömään jouluruokaa ystäväni luo. Kotiin en ollut laittanut mitään. Eli muuten joulu meni aivan minun nykyisen normaalin ruokailun merkeissä\nHerkuteltua tuli yhden joulutortun ja yhden suklaarasian verran.\nAikaisemminkaan joulu ei ole tuonut minulle lisäkiloja ja en usko sen tuoneen tälläkään kertaa. Tästä on hyvä jatkaa kohti uutta vuotta!\nLähettänyt Unknown klo 19.14 Ei kommentteja:\nRavintoterapeutin tapaaminen 6 (part 3)\nKeskustelimme tietystikin tulevasta joulusta ja siitä, miten painontarkkailija voi siitä suoriutua.\nMeidän joulunviettoomme kuuluu perinteenä se, että aamupävä pantataan ja iltapävästä/alkuillasta syödään itsemme ähkyksi. On perinteisesti lupa syödä paljon.\nJos toteuttaisimme säännöllistä ateriarytmiä joulunakin, niin ylilyöntejä tuskin tapahtuisi. Ja siltikään ei tarvitse luopua niistä jouluherkuistakaan. Ja kun söisi ruoka-aikoina vielä niitä kasviksia ja salaatteja paljon, niin herkuille ei olisi niin paljon tilaa.\nMinun kohdallani joulu ei ole ollut koskaan ongelma. Minä en ole ikinä lihonut joulunaikaan. Koska suurin osa perinteisistä jouluherkuista on minulta allergioiden takia kiellettyjä. Eikä niitä tee edes mieli. Minun jouluuni on kuulunut oikeastaan vain laatikot ja joulutortut. Ja tietysti pakolliset suklaat. Nyt kun vielä tuo keliakiaepäily on päällä, niin rajoitaa entisestään.\nOmalta kohdaltani joulu ei varmastikaan aiheuta tänä vuonna mitään muutoksia ruokailuuni.\nRavintoterapeuttini näytti minulle kuitenkin, miten jouluruokailukin voidaan tehdä järkevästi ateriarytmin mukaan. Tämä ehdotelma sisältää 1400 kcl.\nTuo lautasmalli on piirretty muistuttamaan siitä, että joulunakaan ei tarvitse unohtaa sitä.\nSiitä keskustelimme myös, että perinneruokamme ovat "ravinneköyhiä". Eli tätä esimerkkiä tehdessä on ollut vaikeuksia saada kasaan vitamiinien ja kivennäisaineiden vuorokausitarve. Kalkki- ja proteiinitarve on helpompi täyttää.\nLähettänyt Unknown klo 15.29 2 kommenttia:\nTuli sitten vihdoin.\nJa sieltäpä löytyikin sitten epäily keliakiasta. Sehän tästä vielä puuttuukin!\nLääkäri oli soittaessaan kovin kiireinen ja ei oikein selittänyt sen kummemmin. Sanoi laittavansa kiireellisenä lähetteen ravintoterapeutille. Ja mumisi kotimaisten viljojen kiellosta.\nNo, tämähän ei sinänsä ole uutta. Keliakia on sen verran tuttu juttu kuitenkin.\nMutta jäin vähän siihen käsitykseen, että tämä olisi este lihavuusleikkaukselle. Lääkärin muminasta olin erottavinani, että kun leikkauksessa poistetaan myös sitä ohutsuolta, niin lopun pitäisi olla kunnossa. Sitten puhelu katkesi, eikä hän soitanut takaisin. En nyt sitten tiedä lähteekö lähetettä lihavuusklinikalle.\nEn ole jaksanut nyt tätä asiaa pohtia enkä kysellä sen enempää. Minulla on jotenkin sellainen olo, että elimistöni päättää tämän asian puolestani.\nJännittävää tässä on se, että nyt kun minulla on takaraivossa ajatus, että en saa syödä viljaa - joka on minulle yhtä kuin leipä. Ja sehän on heikkouteni. Nyt minulla on niin kamala leivän mieliteko ollut muutaman päivän, että todella olen helisemässä sen kanssa.\nMuistuu niin mieleeni siitä aiemmin linkittämästäni luennosta, että kun jotakin kielletään niin sen kulutus varmasti kasvaa!\nLähettänyt Unknown klo 23.46 4 kommenttia:\nPitkän viikonlopun reissusta selvitty. Kaikki ei mennyt aivan suunnitelmien mukaan, mutta ikimuistoisimmat matkat syntyvätkin kommelluksista ja vastoinkäymisistä! Päätarkoitus toteutui; sain yhdestä pienemmästä mustastamme kansainvälisen muotovalion.\nMutta tähän reissuun sisältyi paljon muutosta parempaan. Kun vertailukohtana on kesäkuun ensimmäisenä viikonloppuna tehty laiva- /hotellireissu. Ensinnäkin minä pystyin nyt kävelemään edes välillä niitä laivan portaita. Jos oli hissille hirveä jono, niin valitsin sitten rappuset. ja rappusissakin sellainen havainto, että muut ihmiset eivät jääneet ala- tai ylätasanteelle odottamaan, että minä pääsen edestä pois.\nMinä mahduin istumaan hyvin erilaisilla käsinojallisilla tuoleilla siten, että läskini eivät tursunneet tuolin yli eivätkä levänneet käsinojilla. Myös ylös pääsin niin, että "tuoli ei lähtenyt mukaan".\nTällä reissulla minä tein uuden askelennätykseni! 10 254 askelta. Sunnuntaiaamuna minä kävelytin kaikki kolme koiraamme. Ensimmäinen lenkki ison mustan kanssa kahdestaan ja heti perään toinen lenkki kahden pienen mustan kanssa. Ennen näitä olin jo käyttänyt kaikki kolme pikapissalla ja siellä ei ollut edes askelmittari mukana.\nNäihin lenkkeihin sisältyi myös sellainen kynnyksen ylitys minulta, että olen aika tyytyväinen itseeni. Minullehan on portaat aika vaikeita vieläkin. Nyt vasta tajuan, että lihavimmillani on suuren ongelman tuottanut huono tasapainoni. Varsinkin alaspäin tulo on ollut kamalaa. Minähän en ole mahani yli nähnyt mitään mihin jalkani asetan ja minun on ollut aina pakko pitää kaiteesta kiinni, että suoriudun. Nyt olen tietoisesti harjoitellut portaiden kävelyä "vapaasti".\nTuon aamulenkkimme varrella oli sellainen ylikulkusilta. Ensimmäisen kerran vain katselin sitä ja mietin, miten hyvää harjoitusta/kokemusta se olisi meidän maalaismoukkakoirille - avoportaat, mistä näkyy askelmien välistä alla ajavat autot. Mutta epäluulostelin miten itse suoriutuisin niistä, kun vielä luntakin oli satanut ja portaat olivat oletettavasti liukkaat. Toisen kerran tullessamme niiden kohdalle päätin, että mennään kokeilemaan, koska muita kävelijöitäkään ei siihen aikaan ollut liikkeellä. Niinpä menimme ison mustan kanssa. Minä suoriuduin kompuroimatta. Vaikka ei ollut kaiteita. Ja vaikka se iso musta aika vauhdikkaasti minua raahasi eteen päin. Ja myös iso musta suoriutui loistavasti uudesta kokemuksestaan.\nPikkumustien kanssa kävellessäni mietin, että en muista, milloin olen näin kävellyt koirieni kanssa. Ja onneksi ihmisiä ei tullut vastaan, sillä minulla kyyneleet valuivat silmistä kun ihmettelin "tässä minä vaan kävelen aamulenkillä". Oikeasti oli ensimmäistä kertaa nyt todella hyvä ja onnellinen olo tämän projektin alkamisen jälkeen. Menimme myös uudelleen sinne ylikulkusillalle. Myös pikkumustat suoriutuivat ilman kakoilemisia ja pakitteluja. Kuten minäkin.\nJa ihan hurjan suuri juttu minulle oli se, että kun koiramme pääsi ryhmäkehään siellä näyttelyssä, niin minä itse halusin mennä esittämään sen sinnekin. Sitä en ole tehnyt siis yli 10 vuoteen! Minä en ole vain kehdannut mennä sinne kaiken yleisön eteen. Nyt minä menin. Ja minä en tuntenut oloani mitenkään ahdistuneeksi. Ja minulla oli täysi työ pitää kyyneleeni hallinnassa. Vaikka koira ei pärjännytkään ryhmässä!\nJa nyt minä niin odotan sitä hetkeä, kun tunnen pystyväni viemään myös tuon meidän ison mustan kehään. Se tulee olemaan "hirveätä". Minä varmasti itken ja esitän. Pitää etsiä joku perähikiän pikkunäyttely, missä ei ole suunnilleen muita kuin me! Mutta kyllä minä sen vielä esitän. En laita aikatavoitetta itselleni, mutta joskus.\nVielä suihkukoppikokemukseni on pakko kertoa. Viimeksi en meinannut mahtua suihkukoppiin ollenkaan. Siis siitä ovesta. En muista enää miten päin vääntäydyin sinne, mutta joka tapauksessa meinasin jo luovuttaa suihkussakäynnin kokonaan kun tuntui, että koko koppi hajoaa. Jotenkin sitten vain väkisin tungin läskini sen oven läpi. Tosin jostain kohtaa karmeista tuli aika ikävän näköinen skraadu navanseudulle.\nNyt minä mahduin suihkukoppiin sujuvasti. Piti jälleen oikein useamman kerran mennä siitä ovesta edestakaisin - että uskoin asian.\nTämä on vain niin jännä tunne kun minä mahdun! Pääkoppa tulee vaan sen verran hitaammin muodonmuutoksen perässä, että joudun varmistelemaan itselleni asioita toistojen kautta - jos ei ole yleisöä paikalla.\nLähettänyt Unknown klo 15.47 Ei kommentteja:\nPieni huomio 9\nTeemme lähtöä reissuun. Huomenna aamulla aikaisin kohti Balttiaa. Jos laivat kulkee!\nMutta pikapäivitystä tässä pakkaamisen ohessa. Pakkaamiseen se liittyykin. Apua - minulla on hirrrrrrrveästi pakattuna vaatetta. En muista milloin olisi ollut näin paljon valinnanvaraa. Ja nyt sitten kun iski valinnanvaikeus niin pitää ottaa varulta matkaan kaikenlaista. Paitoja on joka lähtöön, vaikka minä en enää edes ruokaillessa sotkekaan rinnuksiani.\nKorkokenkiäkin on kahdet. Olen muka varautunut siihen, että jos vaikka illalla pääsisi johonkin.\nYksi iso kassi on pelkästään minun vaatteita. Siis minun - kenen vaatteet puoli vuotta sitten mahtuivat normaaliin reppuun viikonloppua varten. Huh, huh.\nEilen illalla kävin paikallisessa kebabbilassa syömässä kebabin salaatilla. Kävipä nyt niin, että jaksoin syödä annoksesta puolet ja loput otin dogbagiin. Sellaisen annoksen vetelin aikaisemmin aivan surutta ja ilman tuskia napaani.\nViikonloppu vietetään sitten jälleen hotellielämää ja ruokailut vain ja ainoastaan seisovasta pöydästä. Katsootaanpas taas miten minun käy. Paitsi, että tiedän hyvin käyvän. Alan luottamaan itseeni.\nLähettänyt Unknown klo 20.13 Ei kommentteja:\nRavintoterapeutin tapaaminen 6 (part 2)\nEn olisi todellakaan uskonut näin hyvään kilojen pudotukseen tällä jaksolla. Ja kerronpa teillekin nyt saman kuin RT:llenikin.\nSiis syömisistäni tällä jaksolla. Minähän syön nyt kolmena päivänä viikossa seisovasta pöydästä lounaan. Ja kun tämä järjestely alkoi, tunsin itseni jotenkin aika ahdistuneeksi ja epävarmaksi, että kuinka minä siitä suoriudun. Se on aivan tavallista ruokaa kastikkeineen ja jälkiruokineen. Päätin ottaa tämän mahdollisuutena ja tutkimusmatkana itseeni. Onhan normaalia sinänsä, että ihminen syö välillä ulkona. Päätin, että opettelen edelleen niitä valintoja ja hitaasti syömistä kehoani kuunnellen.\nJa minä olen viimeiset kuusi viikkoa syönyt kolmena päivänä lounaan aivan tavallista ruokaa. Ja olen myös ottanut sitä jälkiruokaakin joka kerta, enkä ole edes kysynyt onko sokeritonta vaihtoehtoa olemassa!\nToki minä kerätessäni annosta katson, että kasvisten ja vihannesten määrä on suuri. Seuraavaksi otan lihaa sopivasti. Ja sitä jälkiruokakippoakaan en täytä reunojaan myöten piripintaan, kuten olisin vielä puoli vuotta sitten tehnyt. Se mitä olen sieltä jättänyt pois, niin on mahdollisuuksien mukaan kastikkeet ja leipä.\nUusia huomioita itsestäni on kertynyt tämän ulkoruokailun suhteen. On ollut kuitenkin useita kertoja niin, että en olekaan jaksanut syödä sitä varaamaani jälkiruokaa kokonaan! Ja ihmeellisintä on ollut se, että olen malttanut jättää sen syömättä. Olen malttanut viedä loput biojätteisiin. Tämä kaikki on minulle hyvin uutta.\nTähän jaksoon kuuluu myös paljon muuta sellaista, mitä ei ehkä mielletä laihdutuskuurilaisen syömisiksi. Sen kismet jutun kerroinkin jo teille aikaisemmin. Olen myös syönyt tällä jaksolla päiväkahvin aikaan esim. joulutortun, pipareita, unelmakääretorttupalan. Periteisellä paikallisen huoltamoliikkeen iltakahveillani olen usein ottanut mustikkajäätelötuutin. Varsinkin jos minulla on ollut seuraa.\nEli kaikenlaista "ei laihduttajan" ruokaa on mennyt. Ja onhan minun myönnettävä, että jossain takaraivossa olen tuntenut huolta valinnoistani johtuen - enhän muuten olisi etukäteen psyykannut itseäni pienempään painonpudotukseen. Kuitenkaan en yhtäkään kertaa tuntenut sortuneeni. Koska minun tärkein tehtävä on edelleen noudattaa sitä ateriarytmiä ja siinä minä olen pysynyt, muttamaa ajopäivää lukuunottamatta.\nMinä olen oppinut, että minä suoriudun syömisistäni kotini ulkopuolella. Minä olen oppinut, että oikeasti kaikki on sallittua. Kohtuudella. Oikeina aikoina. Kunhan vain huolehdin siitä, että perusasia l. kasvikset/vihannekset/liha ovat siellä pohjalla kantavana voimana. Että niillä poistan nälkäni.\nMinun ei tarvitse olla huolissani siitä, että miten selviän kodin ulkopuolella. Minun ei tarvitse missään tehdä numeroa siitä, että yritän hallita painoani. Sekin on aikaisemmissa kuureissani ollut sellainen asia, mitä en ole halunnut tuoda julki. Minun ei tarvitse sanoa kahvitarjoilun kohdalla "kiitos ei" tai kysyä "olisiko hedelmää". Minun ei tarvitse vastata kysymyksiin "oletko laihdutuskuurilla". Nämä kysymykset ovat aina olleet mielestäni kiusallisia.\nTämän säännöllisen ateriarytmini kanssa minä elän kaikkialla kuin normaalit ihmiset. Ja RT:ni mukaan minä olen tehnyt hyvän opintomatkan itseeni. Ja myös näyttää siltä, että olen oikeasti oppinut jotakin! Itsestäni tuntuu myös siltä.\nLähettänyt Unknown klo 10.13 6 kommenttia:\nRavintoterapeutin tapaaminen 6 (part 1)\nHulluimmissa toiveissanikaan en uskaltanut ajatella tämän päiväistä tulostani tällaiseksi! Käteni tärisevät vieläkin.\nTämän jakson pudotus oli 5,7kg. Yhteispudotus nyt 29,5kg projektimme alusta ja kevään suurimmasta painosta 33,5kg.\nPainoni tänään oli 104,2kg. 105kg rajapyykki rikkoutui, jota en olisi uskonut.\nJa se toinen rajapyykki mikä rikkoutui: BMI:ni meni nyt alle 40. Siis minä en ole enää sairaalloisen lihava, vaan siirryin vaikeasti lihavien kastiin! Tämä on iso juttu. Tämä on aivan käsittämättömän iso juttu!\nHyviltä kyyneliltä en tänäänkään välttynyt. Sulattelen taas keskustelujamme.\nLähettänyt Unknown klo 16.44 6 kommenttia:\nOnneksi meillä on ravintoterapeutin kanssa tapaaminen huomenna. Pääsen jälleen kertomaan tuntemukseni ja tekoni; sekä hyvät että pahat. Ja eritoten saan jälleen itselleni uskon vahvistusta.\nViimeiset kolme viikkoa ovat olleet jollain tapaa vaikeita. Ei syömisrytmini kanssa, mutta valintani eivät ole välttämättä aina olleet niitä suotavimpia. Lapasesta tämä homma ei kuitenkaan ole lähtenyt. Olen kuitenkin jälleen pohtinut, että otan vähäksi aikaa hymynaama ruokapäiväkirjani käyttöön.\nMinusta on kiva kertoa RT:lleni, että liikkumista on pikkuhiljaa aloiteltu ja lisättykin jo! Tänään minä kävelin 1km. Yhteen soittoon. Ja minä kykenin keskustelemaan personal trainerini kanssa. Ja minä uskalsin olla hengästynyt, eikä se tuntunut minusta kovin pahalta.\nNyt en usko, että kovin "suuria" kilomääriä on lähtenyt. Toivon salaa, että 2kg - rikkoisin pienen rajapyykin. Mutta jos on vähemmän mennyt, niin sitten on. Ei haittaa.\nMinulla on olo, että nyt voi olla ilmassa jonkinlaista jumitusta. Tai tähän mennessä ovat lähteneet "löysät" pois. Eli se, mikä helpoiten lähteekin. Jatkossa varmasti hidastuu. Mutta vuosia niitä kiloja on kerättykin!\nPitäkää peukkuja. Kumminkin!\nSalilla me aloitimme hyvin pikkuhiljaa. Aluksi kuntopyöräilimme 3 minuuttia ennen lihaskuntolaitteita. Alkuun näissä lihaskuntovälineissä (älkää kysykö mitä, kun en edes tiedä niiden nimiä) oli 5kg:n paino vastuksena ja toistoja oli 2 x 5. Ja lopuksi aina teemme keppijumppaa; tasapainoliikkeitä ja venytyksiä.\nEnsimmäisellä kerralla meillä meni tähän ohjelmaani aikaa vähän reilu 10 minuuttia.\nTänään oli taas kuntosalia. Kuntopyörällä ajetaan nyt n. 6 minuuttia ja siinä ajassa poljen n. 2,3km. Vauhti on parantunut ja vastustakin otettu enempi. Erilaisia lihaskuntolaitteita on otettu lisää ja niihin laitetaan n. 10kg vastusta. Vatsalihaksia teen 2:lla eri vempeleellä. Toistoja tehtiin tänään 2 x 15. Ja ohjelma viedään läpi ilman kummempia taukoja. Yhteensä aikaa kuluu n. 30 minuuttia. Vielä en ole saanut lihaksiani kovin kipeiksi, mutta tänään on vähän tuntunut reisissä ja vatsalihaksissa.\nHengittämisestä minulle joutuu muistuttamaan koko ajan. En ymmärrä miksi se on minulle niin vaikeata. Yritän nyt työstää itseni kanssa tosissani, ettei hengästyminen ole paha asia.\nMieluisa havainto on se, että koordinaationi on kehittynyt verrattuna ensimmäiseen kertaan. Enää ei tunnu ollenkaan ylipääsemättomältä että vasenta jalkaa viedään vastakkaiseen suuntaan kuin oikeaa kättä. Oli se sitten sivulle tai eteen!\nOlen myös ylittänyt pienen rajapyykin - kävin tänään koiran kanssa korttelin pituisen kävelyn. Vapaaehtoisesti! Ja varovasti koitan nyt psyykata itseäni siihen, että jos vähän useammin edes pienen kävelykierroksen tekisi. Kun se ei tunnu enää ollenkaan niin pahalle.\nLähettänyt Unknown klo 18.06 12 kommenttia:\nPieni huomio 8\nTasapainoni on parantunut huomattavasti. Pystyn pukemaan seisaaltaan housut jalkaan. Aikaisemminhan olen joutunut istumaan, koska tasapainoa ei ole ollut sen vertaa, että olisin pystynyt seisomaan yhdellä jalalla niin kauan, että olisin saanut jalan pujotettua housunlahkeeseen.\nSuullista palautetta pienentymisestäni alkaa nyt tulla lähes päivittäin! Kasvoista ja yläkropasta on lähtenyt selvimmin.(Tulipa ajatus; "sen näkee naamasta kun lakkaa saamasta...". Ruokaakin.). Minun kaulani on jälleen löytynyt ja silmäni myös. Eräs kommentti oli sellainen, että aivan kuin minä olisin lyhentynytkin!\nMinua on alkanut palelemaan. Kuten eräs hyvä ystäväni sanoi: hylje-efekti on poistunut. Tämä ei välttämättä ole mukavaa. Nyt jo joudun käyttämään kunnon talvitakkia, lapasia, pipoa. Ja silti palelen lähes koko ajan. Tämä on täysin uutta ja outoa minulle!\nPari viikkoa sitten yövyin hotellissa. Ja mahduin kylpyammeeseen. Tai olenhan siihen jotenkin aina mahtunut, mutta viime vuosina en ole halunnut mennä, koska poispääsy on ollut niin vaikeaa. Nyt nautin täysin siemauksin ammeessa lilluttelusta.\nLähettänyt Unknown klo 18.54 1 kommentti:\nAskelmittari kulkenut taskussa ahkeraan ja kyllä vapaaehtoisessa liikkumisessani on tapahtunut muutosta parempaan.\nMinulla on nyt olemassa myös "personal trainer". Muun terveyteni hoidon yhteyteen olen saanut nyt fysioterapeutin työskentelemään kanssani.\nHänen kanssaan maanantaisin meillä on pieni kävelylenkki. Ei vielä mitään päätähuimaavaa, mutta n. 30 min minun tahtiini kävelyä. Ja tiistaisin ja torstaisin minulla on sitten hänen kanssaan kuntosalia. Siis minä opettelen liikkumaan uudelleen ja ohjeistus tulee kädestä pitäen.\nEtenemme varovasti ja rauhallisesti. Positiivinen suhtautumiseni liikuntaan yritetään herättää kiirehtimättä. Haetaan minun kroppani hallintaa ja ryhtiä. Opetetaan minua siihen, että liikkuessa saan hengästyä. Tämä hengästyminen on minulle niin kamalan suuri peikko ja pohjautuu ainoastaan siihen, että olen aina jotenkin ajatellut hengästyessäni kaikkien ajattelevan vain sitä, että koska olen niin lihava niin hengästyn ainoastaan siksi. Osin se on tietysti pitänyt paikkansakin.\nOlen minä sen verran edistynyt ajatustasolla, että olen harkinnut salivaatteiden hankintaa...\nLähettänyt Unknown klo 15.22 Ei kommentteja:\nTänään se vatsalaukuntähystys sitten tehtiin.\nEikä se ollut yhtään miellyttävämpi kokemus kuin 20 vuotta sittenkään. Niin - eihän se satu, mutta se yökkimisen määrä ja rajuus on vaan vähemmän mukavaa. Ja nyt minusta tuntui ne koepalojen napsaisutkin vähän ikäviltä. Ja nielu on hellänä. Sitä ei puudutettu.\nOnneksi se on ohi. Tuloksia saan odottaa n. 2 viikkoa ja jos kaikki on kunnossa, niin sitten lähete lähtee lihavuusklinikalle. Sitä odotellessa.\nUrhealle minälleni piti suoda jotain lohdutusta. Tosin oli näille tilaustakin, sillä käytössäni olevista kengistä pohjat nauravat. Vähän nolo niillä kulkea!\nIlokseni huomasin monenlaisia juttuja. Ensinnäkin, minullahan ei ole ollut yli 10 vuoteen oikeita vuorillisia talvikenkiä. Ja näissä on nyt karvavuorit. Eikä nilkkureissakaan ei ole mennyt pitkiin, pitkiin aikoihin vetoketju kiinni. Nyt meni. Ja kaikista sovittamistani kengistä, siis nilkkureista, meni vetoketjut kiinni! Ja sekin, että sovittelin useampaa paria kenkiä. Ilman tuskanhikeä. Ja vieläpä niin, että nostin jalan toisen päälle kun puin kengän jalkaani. Jouduin avittamaan housunlahkeesta, mutta silti. Tätä en muista milloin olisi tapahtunut.\nJa sinne kauppaan jäi vielä toisetkin kengät, jotka minua vähän himottaisi. On tämä jännää, miten elämäni muuttuu pikkuhiljaa.\nLähettänyt Unknown klo 15.01 3 kommenttia:\nMietin pitkään, että jotain tärkeätä me vielä puhuimme edellisellä käynnillä. Ja mistä halusin myös kirjoittaa. Tänään muistin mikä se juttu oli.\nKeskustelumme lähti liikkeelle siitä, että ennen seuraavaa kertaa minulle on sitten tehty se gastroskopia ja sitten varmaan saadaan lähetettä eteen päin sinne lihavuusklinikalle. Keskustelimme aatoksistani tämän asian suhteen. Kerroin, että olen ihan pihalla nyt, enkä ollenkaan varma haluanko minä sinne vaiko enkö.\nEdelleen minä näen sen hyötyinä, että poistuneiden kilojen takaisin syöminen vaikeutuisi. Ymmärrän täysin sen, että leikkaus ei ole poppakonsti ja oikotie laihtumiseen. Ymmärrän senkin, että varsinkin minun kohdallani siihen liittyy suuria riskejä. Nimenomaan nukutukseen.\nEnkä ole vakuuttunut, että haluaisin ottaa sitä riskiä.\nJa nyt toisaalta kun alan itse uskomaan tähän säännöllisen ruokailun systeemiin. Eikä tämä ole edes ollut vaikeata. Mikään ei ole minulta kiellettyä. Niin suunnattomasti kyllä mietityttää, että haluanko oikeasti itselleni lisää mahdollisesti kieltoja ja rajoituksia ruokailuni suhteen? Kun allergianikin rajoittavat melkoisen paljon. Toki tämän kautta en toisaalta usko, että lisärajoitukset olisivat minulle kovinkaan vaikeita.\nSamoin mietityttää se, että jos kaikki ei menekään putkeen. Minun elämässäni asioiden on ollut tapana mennä vaikeimman kautta ja niin skeptinen olen, että helposti voin kuvitella tämänkin menevän. En tiedä, olenko valmis ottamaan esim. hypoglykemia-riskin kaikkien muiden diagnoosieni joukkoon? Tai mahdolliset muut ongelmat.\nToisaalta en epäile itseäni, ettenkö oppisi elämään pikkumahan kanssa. Ja tämä pohjatyö on ainakin hyvin onnistunut. Oletan.\nJa vaikka nyt luotan itseeni, että hallitsen tämän homman, niin takaraivossani on kuitenkin suurena peikkona se, että jossain vaiheessa homma lipeää käsisitäni ja syön takaisin kaikki kilot - ja vieläpä 10kg:n bonuksen kanssa. Niin kuin historiassani on aina käynyt!\nSanoinkin RT:lleni, että jos hän vannoo kautta kiven ja kannon, että minä saan loppuelämäni käydä hänen luonaan silloin tällöin vahvistamassa uskoani, niin silloin on hyvinkin suuri mahdollisuus sille, että minä skippaan leikkauksen.\nHän ei pitänyt tätä hulluna ajatuksena.\nMutta minulla on vieläkin aikaa puntaroida tämän leikkauksen etuja ja haittoja.Ja kunhan pääsen sinne lihavuusklinikalle keskustelemaan, niin eiköhän se päätös tästä selkiydy.\nVastaanpa nyt ensimmäiseen haasteeseeni, jonka sain.\nKiitokset haastajalleni: http://laardisulaa.blogspot.fi/2013/11/haaste.html\n1. Kiitä antajaa ja linkitä bloggaaja, jolta haasteen sait\n2. Vastaa annettuihin kysymyksiin\n3. Keksi 11 uutta kysymystä, jotka haluat antaa seuraavalle\n4. Valitse viisi blogia, joilla on alle 100 lukijaa ja kerro se heille jättämällä kommentti heidän blogiinsa\n1. Miksi aloit bloggaamaan?\nMinä olin miettinyt sitä tosi pitkään. Myös muista aiheista. Aiheita elämässäni kyllä piisaisi. Tämä on minulle itselleni "terapiaa". Ehdottomasti. Ja tykkään kirjoittaa!\nKaikki, mille en ole allerginen. Ei minulla sellaista ehdotonta suosikkia. Allergiat rajoittavat melkoisen paljon ja myös se, että en ole mikään kokkikolmonen. Mieluiten sieltä, mistä aita on matalin. Pidän kyllä hyvin ja reilusti maustetuista. Aikalailla kasvispohjaisilla mennään, mutta täysin vegetaristia minusta ei saa - sillä välillä iskee armoton lihanhimo.\n3. Jos saisit valita kielen mitä puhuisit sujuvasti, mikä se olisi?\n4. Tämän hetken lempi biisisi?\nMinä olen jo niin vanha, että mieluummin kuuntelen puhetta kuin musiikkia. Siis poppikoneesta. Livenä saisin käydä useammin kuuntelemassa. Mitään tämän hetken lempparia ei ole. Mutta nuoruuteni lempparit sykähdyttävät edelleen; Hassisen Kone, Pelle Miljoona...\n5. Mitä pidät karppausbuumista?\nEn pidä (tai paremminkin, en tiedä). Enkä mistään muustakaan buumista. Minä en usko niihin ja perustelut löytyvät blogistani. Varmasti toimii toisilla, mutta itselläni olen nyt vaan kokenut parhaiten toimivan tämän systeemin, mitä nyt vedän. Kaikki on sallittua ja en ole millään kuurilla. Minä vain syön säännöllisesti.\n6. Katsotko realityä tv:stä?\nJoskus olen jotain katsonut, mutta jotenkin niistä on mennyt maku! Ja tunnustanpa sellaisenkin omituisuuden, että en ole katsonut nyt telkkarista mitään elokuun alkupäivistä lähtien. En ole avannut koko rakkinetta. Ja hyvin pärjään ilman. Netissä notkuessani laitan usein taustalle kuulumaan Yle Arkistosta vanhoja keskusteluohjelmia. Esim. Inhimillinen tekijä - ohjelmia tykkään kuunnella. Tarinoita laidasta laitaan. Ja varsinkin -70 ja -80 lukujen keskusteluja on hupaisaa kuunnella!\n7. Tiedätkö syyn lihomiseesi?\nTiedän. Mitä enemmän olen yrittänyt olla syömättä ja olla laihdutuskuurilla, sitä enemmän olen mennyt metsään!\n8. Milloin uskot olevasi tavoitepainossa?\nEn ole ajatellut. En ole asettanut itselleni mitään tavoitteita. Tai tavoite on se, että opin syömään oikein ja oikeina aikoina. Jos siinä sivussa tippuu sitten kiloja niin se on hyvä asia. Tavoitteet eivät ole sidoksissa kiloihin. Toivon, että elämänlaatuni ja jaksamiseni paranee.\n9. Parasta treenimusaa?\nMinä en treenaa. Vielä. Toivottavasti jotain liikuntaa tulee kuvioihin jossain vaiheessa. Uskoisin treenaavani mieluummin hiljaisuudessa.\n10. Kissat vai koirat?\nEihän tähän ole vaihtoehtoa. Koirat. Koirat ja koirat. Mieluummin enemmän kuin 1, mutta ehdottomasti vähemmän kuin 6. Ja ehdottomasti musta!\n11. Paras sipsimaku top 3?\n1. perinteinen vain suolalla maustettu.\nHaastan seuraavat bloggaajat:\nJa kysymykseni haastamilleni:\n1. Onko tämä ensimmäien laihdutuskuurisi?\n2. Tiedostatko omat kompastuskivesi matkalla kevyempään olotilaan?\n3. Milloin painosi on muuttunut ongelmaksi?\n4. Miten palkitset itseäsi hyvästä suorituksestasi?\n5. Mihin olet tyytyväinen itsessäsi?\n6. Mihin haluaisit matkustaa - jos vain taivas olisi rajana?\n7. Ihanin lapsuusmuistosi?\n8. Milloin olet halunnut vaipua maan alle?\n9. Jos sinulle annettaisiin miljoona euroa lahjoitettavaksi, kenelle/mille sen lahjoittaisit?\n10. Mitä muuttuu elämässäsi kun paino putoaa?\n11. Oletko onnellinen?\nTässä on ollut nyt sellaisia härdellipäiviä muutama, että en ole pystynyt pitämään niin tiukasti kiinni ruokailuajoistani.\nJa siinäpä käy heti niin, että se vanha tuttu näläntunne (oksettaa, pyörryttää, hikoiluttaa) tulee takaisin. Ja sen seurauksena käy vaan niin kovin helposti se, että ottaa pahimpaan nälkäänsä aivan mitä sattuu. Yhtenä päivänä ostin 3 Kismetiä (kun halvalla sai) ja ei muka ollut muutakaan järkevämpää, mitä pystyy autolla ajaessa syömään.\nSöinpä sitten ne kaikki kolme kerralla.\nMutta - niistäpä tulikin aivan kamalan huono olo. Fyysisesti. Ja manasin vaan itsekseni, että olisi kannattanut pysähtyä ja syödä vaikka joku salaatti. Edelleenkään minulle ei tullut henkisesti niistä paha olo. Edelleenkään en ole sortunut, enkä repsahtanut. Se oli sen päivän illallinen ja piste.\nHavaitsinpa sitten senkin, että kun on huonosti hoidettu ateriarytmi yhden päivän osalta, niin se kostautuu vielä seuraavaan päiväänkin. Eli seuraavana päivänä tuntui, että joka aterialla olisi voinut syödä hevosen. Ratkaisin homman siten, että vihanneksia ja kasviksia laitoin sitten taas reilummasti.\nJa nyt on palattu jälleen normaaliin.\nLähettänyt Unknown klo 22.55 8 kommenttia:\nPuhuimme myös liikunnasta. Ja siitä, että minulla on vähän huonommuuden tunne sen takia, että en ole saanut itseäni mitenkään tietoisesti liikkeelle. Siis huomaamattani liikunta on vähäisessä määrin lisääntynyt, mutta lenkille lähtö on ylipääsemätöntä.\nRavintoterapeuttini sanoi, että tämä riittää. Ja hän näytti minulle sellaista kaaviota, missä oli toisiinsa verrattuna ruoan määrä ja laatu sekä liikunta ja tämä kaikki suhteutettuna BMI:hin.\nHarmi kun en löydä netistä mistään sitä kuvaa, mutta siitä siinä kävi ilmi, että sairaalloisen ja vaikean lihavuuden ollessa kyseessä, niin liikunnan määrän lisäyksellä ei ole oleellista merkitystä painonpudotuksen kannalta. Tässä vaiheessa suurin ja tärkein merkitys on sillä ruoan määrällä ja laadulla.\nVasta kun ollaan siellä BMI 30 paikkeilla, liikunnan merkitys alkaa suurenemaan. Ja minun tapauksessani ollaan vieläkin vähän yli 40 BMI:ssä.\nEli minä sain RT:n siunauksen sille, että minun ei tarvitse hötkyillä. Liikunnasta minun ei pidä tehdä nyt mitään pakkomiellettä ja -pullaa! Nyt on jo tapahtunut se, että luontaisesti liikun vähän enemmän. Enkä ajattele miten pääsisin vähimmillä askelilla! Ja se halu liikkumiseen tulee kyllä sitten myöhemmin kuvioihin, kunhan maltan odottaa. Ja kyllähän minä jo psyykkaan itseäni siihen, että liikunnasta on minulle hyötyä. Ja osaan nauttia siitä, että en hengästy niin helposti kuin viime keväänä.\nTämä helpotti minua kovin.\nSeuraavan kerran tapaammekin sitten joulukuussa. Sitä odotellen.\nLähettänyt Unknown klo 16.57 4 kommenttia:\nEihän se riitä, että tämä sairaalloinen ylipanoni olisi elämässäni/elämässämme ainoa ongelma. Ei elämän sinänsä ruusuilla tanssimista pidä ollakaan - mutta pitääkö sen olla ohdakkeillakaan tanssimista?\nFyysisten voimavarojeni lisäksi myös henkiset voimavarani ovat kulutettu lähes loppuun. Välillä voisi päästä ehkä helpommalla? Mutta eihän se niin mene.\nTällä hetkellä tuntuu, että tämä minun säännöllinen ateriarytmi on minua monella tapaa kasassa pitävä elementti elämässäni ja arjessani. Tämä säännöllinen ruokailu on se, joka pitää minut kiinni arjessa ja minä tiedän pienellä aikavälillä mitä minun pitää tehdä ja mitä tulee tapahtumaan. Ainakin tämä yksi asia on minun hallinnassani!\nMuutoin tämän jatkosarjan viimeisen osan haluaisin sivuuttaa.\nVastoinkäymiset ja murheet eivät tällä hetkellä aiheuta minulle syömisten muuttumista - päin vastoin haluan pitää viimeiseen asti kynsin hampain kiinni syömisajoistani. Tämä on se minun juttuni ja syvällä sisimmässäni tiedän, että tätä kautta minä osaltani saan takaisin vahvan minäni ja sen minussa olevan kapasiteetin käyttööni täysitehoisesti.\nNyt käytettävissä olevat voimat käytän tärkeimpään. Ja kyllä minä sisältäni jostain ne voimat kaivan!\nLähettänyt Unknown klo 11.37 6 kommenttia:\nViime viikolla tajusin parkkeerattuani auton, että en hakenut sitä parkkiruutua, jonka vasemmalle puolelle ei pääsisi kukaan parkkeeraamaan. Enkä myöskään ollut sihdannut autoani siihen ruudun oikeanpuoleisen viivan tuntumaan. Siis minä mahdun auton ovesta ulos huomattavasti helpommin kuin ennen!\nNe joku aika sitten ostamani 100C rintsikat saan laittaa jo kiinni viimeisiin hakasiin. Osahan on tietysti sitä, että rintsikat venytvätkin käytössä, mutta silti.\nMinun ei tarvitse istua tuolilla enää jalat niin harallaan. Ei ne vielä siveästi yhdessä voi olla, mutta istuinosalle jo mahdun jalkoinenikin. Ja mahdun myös käsinojallisiin tuoleihin istumaan niin, ettei se tunnu minusta enää epämiellyttävältä.\nLähettänyt Unknown klo 14.36 Ei kommentteja:\nTätä juttua minä en meinannut edes kirjoittaa. Tämä on minusta nolo. Mutta koska olen päättänyt, että tyhjennän itsestäni kaiken, niin koetanpa nyt sitten muodostaa tämän hölmön kokemukseni sanoiksi.\nViime tapaamistamme ennen minä vaivasin päätäni sellaisen ajatuksen kanssa, että "voi harmi, kun punnitus on vasta klo 14-15", kun aikaisemmat ovat olleet aamupäivällä. Ajatuksissani harmittelin, että punnitukset eivät ole samaan vuorokauden aikaan...\nOikeasti mietin aamulla liikkeelle lähtiessäni, mitä minulla oli edellisessä punnituksessa päälläni. Minä jopa puntaroin käsissäni kaksien housujen väliltä, että kummat olisivan ehkä vähän kevyemmät!\nAamupalan söin kummempia miettimättä, mutta sitten lounasajan lähestyessä houkutus oli suuri, että jättäisin lounaan väliin - siirtäisin sitä ja söisin vasta punnituksen jälkeen.\nKoko päivän koitin ravata vessassa.\nJa takaraivossani kummitteli vasta-ajatus, että ne kilot eivät ole se pointti. Ja sillä ei ole mitään väliä kun ihminen painaa yli 100kg, että näyttääkö se lukema muutaman 100g suuntaan tai toiseen!\nTämä järkevä puoleni onneksi voitti. No, ne vähän kevyemmät housut minä aamulla valitsin jalkaani, mutta ateriarytmistäni pidin kiinni. Siitä olen erittäin tyytyväinen itseeni.\nJa siitä, että kerroin tämän pään sisäisen taisteluni ravintoterapeutilleni. Ja itse olin jo ajatellut, että tämä on psyykkisesti sitä aivan samaa tempoilua kuin anorektikolla ennen punnitusta - vaikkakin päinvastoin; yritys saada lukemaa suuremmaksi vippaskonstein. Mutta tämä ihmeellinen "tarve" yrittää huijata sitä vaakaa! Käsittämätöntä tämä psyykkinen yhtäläisyys sairaalloisen laihan ja sairaalloisen lihavan välillä.\nIhan kuin se kenenkään muun elämää hetkauttaisi mihinkään suuntaan, jos vähän pienmpi lukema tulisi näyttöön? Eihän se edes minun elämääni heilauttaisi mihinkään suuntaan. Enhän minä tätä elämäntapamuutosta halua muiden takia. Vain itseni takia ja itselleni. Ja eihän mikään voi toimia, ellen ole rehellinen itselleni.\nTämä rehellisyys itselleni on minulle tärkeä oivallus! Ja se että järkeni otti voiton - pidin ateriarytmistä kiinni. Koska ymmärsin sen, että jos pidän liian pitkän ruoattoman ajan, niin se kostautuu koko loppupäivään ja vielä varmasti seuraavaankin päivään.\nRT:ni mukaan tämä psyykeni kanssa tekemäni työ on vähintäänkin yhtä arvokasta, ellei arvokkaampaa, kuin säännöllisen aterioinnin opettelu.\nLähettänyt Unknown klo 18.27 3 kommenttia:\nMinulle on tapahtunut kaikki ruokailuun liittyvät muutokset, mitä säännöllisen ateriarytmin myötä sanotaan tapahtuvan. Viittaan jälleen linkittämääni Patrik Borgin luentoon (Kuunnelkaa tää juttu...). Siinä luennossa on aivan ne samat asiat, mitä oma ravintoterapeuttini on kertonut minulle ensimmäisellä tapaamisellamme ja tässä matkan varrellakin.\nAnnoskokoni on pienentynyt radikaalisti aivan huomaamatta. Tästä oli nyt parina päivänä hyvä esimerkki itselleni kun kävin ulkona syömässä seisovasta pöydästä. Minä otin ruokaa itselleni perinteiseen tapaan koko rahan edestä. Toki salaattia ja vihanneksia laitoin isolla kauhalla, mutta myös leivät ym. lisukkeet keräsin tarjottimelle.\nAloitin harkitun hitaasti syömisen salaatista. Ja sitten kun siirryin lämpimän ateriani kimppuun, niin huomasin jo alkuun, että minä en tule jaksamaan syödä lautastani tyhjäksi. Lämpimästä ruoasta valitsin ensin juurekset ja lihan. Ja loppujen lopuksi en jaksanut syödä kahdesta lihamurekepalasta kuin 1½ ja perunamuusi jäi kokonaan syömättä sekä varaamani leipäviipale. Jälkiruokarahkasta en jaksanut syödä kuin neljä kahvilusikallista. Ja jälkkärikahvia en halunnut ottaa enää lainkaan.\nTämähän on minulle aivan ennenkuulumatonta! Enhän minä koskaan ole jättänyt lautaselle keräämääni ruokaa syömättä.\nToinen aivan selkeä muutos on se, että elimistöni kertoo minulle nyt myös aamu- ja alkuiltapäivisin, että se tarvitsee ruokaa. Minulla on se pieni näläntuntemus ja minun ei enää tarvitse katsoa kellosta milloin minun on syötävä. Kolmas huomio on tämä iltanapostelujen ja mielitekojen poistuminen. Päinvastoin iltapalan syöminen on nyt viime aikoina alkanut tuntumaan turhalta, koska ei ole nälkä. Mutta sitkeästi pidän siitä iltapalastakin kiinni, koska se on osa tärkeätä ateriarytmiä. Vaikka en sitten söisi kuin sen yhden viilin tai n. 100g marjoja tai yhden hedelmän.\nMinähän en ole myöskään laskenut kaloreita/päivä koko aikana. Ja se on myös niin vapauttavaa psyyken kannalta. Minun ei tarvitse yhtenäkään päivänä ajatella, mitä minä vielä voin syödä, paljonko minulla on vielä tälle päivälle kaloreita jäljellä. Ja luulen, että koska luontaisesti tulee päivittäiskalorimäärissä vaihtelua, niin elimistöni ei "jymähdä" mihinkään kaloritasoon ja painonputoaminen pysähtyisi sen takia. Vaikka niitä suurempikalorisia päiviäkin on ollut, niin silti minun painoni on pudonnut tasaisesti n. kilon viikkovauhdilla.\nEli minussa on lähtenyt elimistön oma nälkä-/kylläisyyssäätelyjärjestelmä toimimaan. Tasaisen ruokinnan kautta annoskoko on pienentynyt ja sen ansiosta varmasti myös mahalaukkuni on lähtenyt pienentymään ja se sitten edelleen helpommin pystyy reagoimaan saamansa ruoan määrään.Tämän tapahtumaketjun toipuminen on minulla kestänyt sen n. 4½-5 kuukautta.\nJa aivan ehdottomasti parasta tässä on se, että mikään ei ole kiellettyä. Kaikkea saa syödä. Mutta normaalin järkevän ruoan syöminen säännöllisesti on aiheuttanut sen, että mitään pulla/karkki/sipsi -mättöjä ei tee edes mieli. Ei ole koskaan se kiljuva nälkä, mihin pitää äkkiä saada jotain! Ja sitten kun tekee mieli esim. pullaa, niin voin iltapäiväkahvin kanssa sen nauttia ja se ei heilauta painonputoamista tai mielialaani mihinkään suuntaan. Ja ihmeellistä on myös se, että se yksi riittää!\nLähettänyt Unknown klo 12.58 4 kommenttia:\nKeskustelimme ryhdistä. Tai paremminkin ryhdittömyydestä. Minun.\nKeskustelu lähti varmaan siitä kun kerroin, että olen aina kadehtinut lihavia (enemmän tai vähemmän) naisia, jotka ovat kantaneet läskinsä ylväästi, tyylikkäästi ja ryhdikkäästi. Taiteilijoissa, varsinkin oopperadiivoissa (esim. Anita välkki) on useampiakin ihailemiani kookkaita naisia. Eikä se johdu pelkästään heidän upeasta pukeutumisestaan, vaan nimenomaan siitä, kuika he kantavat itsensä!\nItse en ole vähemmänkään ylipainoisena pystynyt olemaan ryhdikäs, vaan olen aina yrittänyt painua kasaan ja lysyyn - näyttääkseni pienemmältä. Ja siinähän käy juuri päinvastoin. Näyttää entistäkin isommalta. Eikä pelkästään se miltä näyttää, vaan miten huono ryhti myös rasittaa kehoa.\nRavintoterapeuttini sanoi, etten ole ainoa ylipainoinen, joka koittaa piiloutua painumalla kasaan. Tämä aiheuttaa huonon ryhdin; hartiat ovat kasassa, selkä "kilpikonnana". Hän suosittelikin, että jos vain suinkin olisi mahdollista, niin minun kannattaisi käydä fysioterapeutin luona muutaman kerran. Ammatti-ihmisen olisi hyvä katsoa miten minä kannan kroppani ja miten minä voisin harjoitella, että löytäisin oikean ryhdin.\nRyhti on hakusessa nyt myös tämän painonputoamisen takia. Kehon painopiste muuttuu ja minä joudun opettelemaan kehontuntemukseni uusiksi. Minun on löydettävä oikea tapa kantaa muuttuva kehoni. RT:n sanoin; minun on opeteltava ottamaan tilani.\nLähettänyt Unknown klo 14.43 4 kommenttia:\nLähettänyt Unknown klo 17.43 Ei kommentteja:\nKeskustelimme ruokailustani ja sen säännöllisyydestä. Kerroin tuntemuksistani.\nKerroin, että tämän jakson aikana minä olen kuitenkin syönyt esim. pullaa; luonnetestipäivänä ja Lahden näyttelypäivänä. Ja jäätelöä useammankin kerran. Eli tilanne on ollut se, että reissussa minä en kanna eväitä mukanani ja sen hetken ateriakertaan, ei sitten ole ollut muuta valittavissa tai olen vain halunnut herkutella.\nJa se mikä tässä on ollut ihmeellisintä, niin minä en ole y h d e l l ä k ä ä n kerralla kokenut, että olen sortunut. Minulle ei ole tullut huonoa omatuntoa! Minä olen ajatellut sen herkuttelun joko välipalaksi tai iltapalaksi ja sillä selvä. Ja tämä ajatustasolla tapahtunut muutos minussa on aivan uutta, ihmeellistä ja käsittämätöntä. Aikaisempien kuurieni aikana pullan tai jäätelön syöminen olisi aiheuttanut sen, että olisin ajatellut "sen olevan siinä". Ja repsahdus olisi aiheuttanut holtittoman herkkujen syömisen ja kuurin loppumisen.\nRavintoterapeuttini sanoi, että niin se toimii. Säännöllinen kehon ravitseminen pitää "nälkä/kylläisyys tasapainon" ja kaikki syöminen normalisoituu. Tämä ei tapahdu hetkessä, mutta se tapahtuu. Näiden kiellettyjen ruokien varaan rakennettu laihduttaminen ei vain kanna pitkän päälle. Tästähän se Patrik Borg myös puhuu sillä luennolla, jonka linkitin aiemmin. Minua kehoitettiin unohtamaan myös käsitykseni herkuista kiellettynä ja pahana.\nMinä alan uskoa tähän pikkuhiljaa! Ja tämä minun tähänastinen matkani on ollut aivan ihmeellinen. Sanoinkin RT:lle, että voiko tämä olla oikeasti näin yksinkertaista? Miten minä olen voinut hakata päätäni seinään koko aikuisikäni - yli 30 vuotta? Ja nyt minä en v i e l ä k ä ä n koe edes olevani laihdutuskuurilla.\nTokihan minä mietin ääneenkin, että olisiko paino voinut tippua tämän jakson aikana vähän enemmän ilman herkutteluja. Ja olisihan se voinut. Siihen RT sanoi, että se ei ole nyt tärkeintä. Vaan tärkeintä on se, että mitä minun ajatuksissa on tapahtunut. Se, että minä syön säännöllisesti. Ja se, että minun kehoni on alkanut toimimaan ja minä olen alkanut ymmärtämään kehoani ja sen viestejä. Ja että edelleen mennään sillä noin kilon viikopudotuksen vauhdilla! Eikä pulla tai pari ole hidastanut tahtia lainkaan.\nJa niinhän se on.\nLähettänyt Unknown klo 11.28 Ei kommentteja:\nRavintoterapeutin tapaaminen 5 (part 1)\nNyt ihan pikapikakuulumiset.\nKaino toiveeni oli kuultu; 110kg meni rikki, vaikkakin rimaa hipoen, mutta meni kuitenkin!\nPaino tänään 109,9kg ja viiden viikon pudotus oli yhteensä 4,7kg. Yhteispudotus nyt siis RT:n kanssa yhteistyössä 23,8kg ja viime kevään korkeimmasta painosta yli 27kg.\nOlen viimeksi ollut tämän painoinen n. 12 vuotta sitten. Olen tyytyväinen ja ihmeissäni!\nLähettänyt Unknown klo 17.30 2 kommenttia:\nKuunnelkaa hei tää juttu...\nLemmikkipalstoilta bongasin tämän luennon:\nEn ole aikaisemmin itse kuunnellut. Ja nyt olen kuunnellut jo parikin kertaa. Pitkähän se on, mutta niin täyttä asiaa!\nKuunnellessa edistyy hyvin neuletyö.\nMinä voin allekirjoittaa kaiken tuosta. Ja minua itseäni helpottaa kovin se seikka, että sillä liikunnalla ei ole niin merkittävä osuus painonpudotuksessa. Kun edelleenkään en ole saanut itseäni varsinaisesti minnekään kävelylenkeille. Se kynnys minulla on korkealla.\nHuomenna olen itse menossa kuuntelemaan omaa ravintoterapeuttiani. Levollisin mielin ja mielenkiinnolla odotan mitä tuleman pitää. Hyviä etiäisiä saatte laittaa liikkeelle...\nLähettänyt Unknown klo 8.00 4 kommenttia:\nTänään minä kuulin ensimmäistä kertaa useammalta ihmiseltä Lahden koiranäytelmissä, että olen laihtunut.\nLähettänyt Unknown klo 21.43 4 kommenttia:\nMinä kävin tänään vaatekaupassa. Siis minä tosiaankin kävin tänään vaatekaupassa. Housuostoksilla!\nJa olipahan reissu.\nPakko oli mennä hakemaan itselleen motivaatiohousut, koska kaikki mitä nyt käytän ovat sen verran löysiä, ettei nappia ja vetoketjua tarvitse avata kun riisuu housut.\nHalusin saada nyt sen kokoiset housut, että ovat vähän vielä tiukat, mutta kuitenkin pidettävissä päällä julkisestikin.\nNämä nyt käytössä olevat ovat n. kokoa 52 ja ajattelin, että se n. nro 50 on lähtökohtana. Oikeasti piti ajatella etukäteen asiaa, että osaa sitten vaaterekistä hakea edes lähellekään mahdollisesti sopivia.\nKokeilin ensiksi kaksia farkkuja (koko 50), joista toiset eivät menneet kiinni ja toiset menivät. Viime keväänä olisin ottanut suoraan kainalooni ne kiinnimenevät housut ja painellut kassalle maksamaan. Mutta nyt oli sellainen olo, että ne olivat vähän lahkeista pitkät ja päätin vielä sovitella muitakin.\nSiis minä päätin sovitella muitakin housuja. Eihän sitä ole tapahtunut miesmuistiin!\nSitten otin seuraavat nro 50:n housut. Ja sovituskopissa minä meinasin hukkua niihin! Tutkailin kokolappua ja ne olivat D-mitoituksen housut. Siis tosi isojen mitoituksella. Minä siinä sitten mietin, että viime keväänä ne eivät olisi menneet lähellekään päälle, mutta nyt hukun niihin. Tajusin siellä kopissa, että minun on haettava sellaiset D-mitoituksen housut joiden koko alkaa 4:lla (siis nelosella).\nLähdin etsimään kokoa D48. Sitä ei ollut rekissä. Oli vain D46. Pyörittelin niitä käsissäni ja mietin uskallanko kokeilla. Menin ja koitin - nekin olivat vielä liian isot!\nJälleen vaihtamaan kokoa pienempään. Aivan äimänkäkenä puin D44:set jalkaan. Ja ne menivät. Apua! Eihän tämä voi olla totta. Katselin ja kuulostelin niitä housuja ja tulin tulokseen, että ne eivät ole hyvät motivaatiohousut - päivän käytön ja venymisen jälkeen ne ovat liian löysät. Ja ei menisi kauan kun voisi riisua nappia ja vetskaria avaamatta.\nRiisuuin D44:set ja puin omat housuni jalkaan. Ja menin sinne housurekille ihmettelemään. En voinut uskoa, että vertailen siinä kaupan käytävällä D44 ja D42 kokoja. Mittailen kuinka paljon pienemmät ne 42:set on. Ja sitten minä otan ne pienemmät kainalooni. En uskalla mennä suoraan sovituskoppiin vaan olen muka katselevinani puseroita ja paitoja.\nLopulta sitten menen sovittamaan niitä D42:sia ja olen aivan varma, että en tule saamaan siellä kopissa nappia ja vetoketjua kiinni. Joutuisin sitten miettimään, menisikö ne kiinni sängyssä selällään ja uskaltaisinko ostaa niin pienet motivaatiohousuiksi.\nNappi meni kiinni ja vetoketjukin meni kiinni. Tosin joutui kiemurtelemaan ja vetämään mahaa sisään ja selkää kaarelle. Mutta ne meni kiinni. Seisaaltaan. Ja kun pelistä katselin niin totesin, että niitä voi ihan jo heti julkisestikin pitää päällään! Vyötäröläskimakkara on siedettävän näköinen.\nAivan käsittämätöntä. Minä oikeasti sovitin kuudet housut, joista yhdet eivät menneet kiinni. Ja sitten minä lähden kaupasta pois D42 kokoisten housujen kanssa. Siis ne oli vaan pakko ottaa sen takia, että tuo 42 näyttää niin ihanalta. Olkoonkin, että on "valtavan" mitoituksella.\nMinulla ei nyt ollut kuvaukseen venytysapua. Ei nämä uudet aivan noin paljon pienemmät ole, venytettyinä ne on n. 2cm kapeammat kuin nuo taimmaiset. Mutta minun uudet housuni alkavat olla jo sen näköiset, että kehtaisikohan pihalla kuivattaa narulla?\nLähettänyt Unknown klo 16.12 4 kommenttia:\nSain niin nenilleni tänään vaa'alta! Ja se on minulle aivan oikein.\nKäyn nyt sellaisessa paikassa n. 3 kertaa viikossa, että siellä on henkilövaaka. Ja vieläpä sellaisessa sopivassa kohdassa, että minun olisi siinä hyvin helppo kenenkään huomaamatta punnita itseni.\nViime viikolla kiersin ja kaarsin sitä vaakaa ja aina ohikulkiessani mietin, että josko minun pitäisi "ihan vaan vähän" punnita itseni. Mutta sain pidettyä sen päätökseni, että minua ei punnita kuin ravintoterapeuttini luona.\n(Selkeästi minua alkaa jälleen jännittämään seuraava tapaamisemme RT:n kanssa!)\nEilenkin vielä sain kierrettyä sen vaakan suht' sujuvasti. Sitä tosin helpotti, että siinä lähistöllä oli lähes koko ajan muitakin ja minun oli helpompi pysyä päätöksessäni.\nMutta tänään - aamupäivällä kuljin sen ohi kolme kertaa ja ympäristössä ei ollut ylimääräisiä silmäpareja yhdelläkään kertaa. Ja minua vaivasi se vaaka. Ja ne lukemat. Ja se, että siellä olisi hiljaista...\nJa olihan se sitten neljännenkin kerran tehtävä tikusta asiaa vaakan luokse. Ja minä nousin vaa'alle - pälyillen ympärilleni.\nNäyttöön tuli ERROR.\nAstuin vaa'alta pois. Ja yritin uudestaan. Jälleen näyttöön ilmestyi ERROR.\nMinä hymyilin itsekseni, että vaakakaan ei suostunut pettämään päätöstäni. Se nimenomainen vaaka haluaa, että minut punnitaan vain RT:n luona! Todellisuudessahan se vaaka näytti ehkä max. 100kg. Tai minä en vain osannut punnita itseäni - nämä digitaalivempaimet ovat minulle aivan täyttä hebreaa. Tai patterit olivat vähissä. Tai jotain.\nMutta minua tämä ei masentanut, vaan huvitti ja kertoi sen, että parempi nyt vain odottaa sitä 29.10 tapaamistamme!\nLähettänyt Unknown klo 21.23 2 kommenttia:\nPieni huomio 5\nPeilikuvassani minä näen edestä päin katsottuna muutosta itsessäni pienempään, mutta sivuprofiilissa en näe mitään muutosta, vaikka sitäkin on pakko olla, koska niin paljon pienemmät vaatteet minulle menevät päälle.\nMuutoinkin tuo pelistä itsensä katsominen on vielä karmeata. Tämä on hassu juttu, kun olossani tunnen itseni paljon, paljon pienemmäksi kuin mitä peilikuva kertoo. Ja se on raivostuttavaa! Se peili on niin rehellinen - voisi olla vähän armeliaampi!\nEli edelleen vältän peilit ja nautin vaan siitä tuntemuksesta, että olen pienempi.\nOlen nyt yli kymmenen vuoden tauon jälkeen kutonut. Tein tuossa reilu parissa tunnissa itselleni lapasen ja toisen aloitan huomenna.\nAikaisemmin olen kutonut paljonkin, mutta sitten se jäi, koska käteni puutuivat niin, etten pystynyt edes yhtä (lapasen) puikollista kutomaan ilman käsien ravistelua. Ja se työn edistyminen kävi niin hitaaksi, että lopetin koko harrastuksen. Nyt käteni eivät puutuneet lainkaan.\nJa tästä tulikin mieleeni, että eilen kun ajelin autolla yhteensä yli 800km (koiranäyttely päiväreissuna...), niin käteni eivät myöskään puutuneet. Aiemminhan olen joutunut ohjaamaan vain toisella kädellä pitkän matkan ajossa ja ravistella/lepuuttaa sitä toista kättä.\nVoi olla, ettei tällä käsien puutumisella ole mitään tekemistä sairaalloisen ylipainon kanssa. Mutta toisaalta muuta muutosta elämässäni ei ole tapahtunut kuin tämä keventyminen.\nOstin myös viime viikolla itselleni korkokengät. Avokkaat. Sellaisiakaan en ole voinut ajatellakaan yli 10 vuoteen. Täytyy opetella uudestaan kävelemään korkkareiden kanssa!\nLähettänyt Unknown klo 19.41 4 kommenttia:\nViime viikonloppuna minä pystyin sellaiseen suoritukseen, johon en ole pystynyt n. kuuteen vuoteen.\nYksi koiristamme oli luonnetestissä ja minä olin siellä hihnan toisessa päässä. Eihän siinä testiradalla tule kävelyä juuri lainkaan, mutta se on silti ollut minulle ylipääsemätön suoritus.\nYksin sellaisen kävelyn olisin voinutkin tehdä - omaan tahtiin ja ilman yleisöä. Mutta kun testaustilanteessa on yleisön lisäksi mukana myös luonnetestituomarit lähietäisyydellä, niin en ole voinut mennä itse koirani kanssa, koska en olisi vain pysynyt niiden tuomareiden vauhdissa. Ja olisin hengästynyt niin, ettei hommasta olisi tullut mitään.\nMutta viikko sitten menin itse. Ja halusin mennä. Se oli iso ja merkittävä juttu minulle. Minä pystyin puhumaan testin aikana sen verran mitä tuomarit halusivat ja tämähän kertoo siitä, että en hengästynyt niin paljoa, että puhuminen olisi vaikeutunut.\nTämä vähäinen liikkuminen ei myöskään aiheuttanut hikoilua. Tai suurta janoa. Testin jälkeenkään ei ollut sellainen olo, että on heti päästävä istumaan ja lepuuttamaan jalkojaan!\nNämä tälläiset onnistumiset ovat minulle henkilökohtaisesti mittaamattoman arvokkaita, kannustavia ja motivoivia . Koirani ovat minulle tärkeitä ja minä haluan löytää takaisin sen minäni, joka jaksaa touhuta koirien kanssa. Ja nimenomaan siten, että osallistun itse siihen muutenkin kuin katselemalla sivusta!\nLähettänyt Unknown klo 10.50 3 kommenttia:\nNyt minä varmaan olen vähän ilkeä, mutta minun on pakko kertoa tämä. Koska sain siitä niin hyvät kicksit!\nMeidän kylällä, niin kuin varmaan joka kylällä, on yksi sellainen nainen, josta voi sanoa aivan oikeasti että on kiertopalkinto. Ja tämä nainen ei ole mikään ruudinkeksijäkään, mutta kuvittelee aivan tosissaan olevansa kaikkien muiden naisten yläpuolella koska hän on niin laiha ja hänellä on hyvät tissit. Eikä tämä ole yhtään liioiteltua, vaikka ilkeältä voi kuulostaakin.\nHän on aivan käsittämättömän moukka ja häikäilemätön. Esimerkiksi hän on ääneen ihmetellyt minullekin, että kuinka noin ruma ja lihava on voinut saada miestä ikinä itselleen... Kerran on tapahtunut jopa niin, että kun olemme istuneet paikallisen huoltamokahvilan pöydässä, niin tämä supernainen on käynyt mieheni haaruksiin kiinni! Aivan pokkana siinä minun silmieni edessä. Ja paljon, paljon muita säälittävän hauskoja yrityksiä, joita en jaksa edes kirjoittaa.\nNo, mutta pari päivää sitten törmäsimme kylillä vastakkain (emme olleet nähneet pitkään aikaan) ja tältä naiselta jäi oikeasti juttu kesken ystävänsä kanssa ja hänen leukansa loksahti alas ja hänen tuijotuksensa jäi vaan päälle. Tämä hänen ystävänsä, jonka minäkin tunnen, kertoi minulle myöhemmin, että perääni oli tuijotettu pitkään ja sitten oli vielä kommentoitukin; "mitä tuolle on tapahtunut?".\nTämä hiveli jos mikä!\nLähettänyt Unknown klo 19.37 9 kommenttia:\nOn ollut vaikeita päiviä. En taida edes tietää miksi on ollut vaikeata!\nEhkä tässä nyt käyn sitä kamppailua itseni kanssa kun pienentyminen on niin hidasta. Järjellä ymmärrän, että niin pitääkin olla, mutta jokin sisälläni toivoisi ja odottaisi enemmän ja nopeammin.\nAjatuksiini on hiipinyt useasti niitä pohdintoja, että jos en olisi tätä painoani päästänyt repsahtamaan siihen 137kg:n järkyttävään lukemaan, jos olisin tämän tilani tajunnut jo vaikka siinä 120kg:n kohdilla, niin nyt olisin jo alle 100 kiloinen. Minulla taitaa nyt olla mieletön kiire päästä alle 100kg:n. Se on nyt minulle jokin maaginen raja!\nParin viikon ajan minulla on nyt ollut tunne, että painoni ei ole laskenut mihinkään. Onkohan nyt sellainen jumitus menossa? Ja järjellä tiedän, että sellainenkin voi tulla ja on täysin normaalia! Järjellä tiedän myös senkin, että painon jumitus on parempi kuin painonnousu.\nJa näin se vaan tuntuu menevän, että kun alan miettimään mitään etappeja, niin silloin joudun kamppailemaan myös sen tunteen kanssa, että tämä on vaikeaa.\nTämä kamppailuhan on täysin minun pääni sisällä ja tunnetasolla. Syömisiin ei ole aiheuttanut ongelmia. Välillä olen huomannut itseni kaupan tuoreleipätiskin edessä tutkimassa ihania tuoreita - vielä lämpöisiä leipiä ja miettinyt miten hyvää se olisi päällysten kera syödä, mutta sitten kuitenkin tulen tulokseen, että ei minun kannata kokonaista leipää ostaa. Ei se oikeasti niin hyvää ole! Ja ostan sitten tuoreen vastapaistetun sämpylän, jolla saan leivän mielitekoni tyydytettyä.\nUskon kuitenkin, että tämä rytmini on jo helpottanut valintojen tekemistä. Näkyyhän se jo siinäkin, että kauppaan mennessäni minulla on ajatus siitä mitä haluan lautaselleni kasata. Eli siis minähän en nyt ostele enää heräteostoksia lainkaan!\nJa kaikesta tästä huolimatta minulla on vaikeuksia nyt hallita itseäni siinä, että minä en odota ja toivo liikoja.\nLähettänyt Unknown klo 13.44 3 kommenttia:\nOlen nyt parinakin päivänä havainnut itsessäni nälän tunteen! Molempina päivinä nälkä on tuntunut puolenpäivän aikaan. Ja tämä nälkäisyyteni ei ole ollut se sellainen sudennälän tuntu, ei sellainen kuin olisin juuri kuolemaisillani nälkään. Luulen nyt tämän olevan sellainen normaali nälän tuntemus.\nTämä on minulle aivan uutta.\nPalautuu mieleeni ravintoterapeuttini puheet elimistön omasta nälän/kylläisyyden säätelyjärjestelmästä ja siitä kuinka olen vuosikausia tuhonnut sen normaalia toimintaa epäsäännöllisellä syömisellä. Kuinka tämän järjestelmän normalisoituminen vie pitkän ajan. Ja tämän takia pikakuurit eivät tuota pysyvää tulosta.\nRT taisi puhua aivan totta! Olisikohan nyt niin, että oma säätelyjärjestelmäni alkaa toipumaan? Lähes viiden kuukauden ateriarytmin harjoittelun jälkeen. Hieman aikaisemminhan minä huomasin jo, että olen kylläinen ja en ole syönytkään lautastani tyhjäksi ruokailukerralla. Ja sen havainnon jälkeen olen vähän pienentänyt kerta-annoksiani.\nTästäkin RT sanoi, että kun se säätelyjärjestelmä eheytyy, niin ruoka-annoksetkin alkavat pienentymään automaattisesti. Ei tarvitse "syödä silmillään" vaan keho tietää tarpeensa. Ja kun ne annoskoot lähtevät pienentymään, niin silloin myös vatsalaukku kutistuu automaattisesti ja vatsalaukun pinnalla olevat "tunnistimet" pystyvät reagoimaan helpommin vatsan saamaan ruokamäärään.\nTämä kuulostaa aivan loogiselta tapahtuma-/reaktioketjulta. Alkaakohan minulla nyt olla lähellä tämän tapahtumaketjun elpyminen ja normaali toiminta? Minä varovasti alan uskomaan niin!\nJatkan kehooni tutustumista ja kehoni kuuntelemista. Tämä on päivä päivältä jännittävämpää ja mielenkiintoisempaa matkantekoa!\nOn jännä ilmiö se, että kun aletaan laihduttamaan niin sen painonpudotuksen pitäisi mielestämme tapahtua heti. Mahdollisimman nopeasti. Hypätään vaa'alla joka aamu, vähintään joka viikko ja odotetaan aika mahdottomia siltä lukemalta, minkä vaaka näyttää. Tältä minusta tuntuu.\nMinä ainakaan en ole hypännyt silloinkaan siellä puntarilla, edes puolivuosittain, kun painokäyräni oli nousujohdanteinen. Kiersin vaa'at kaukaa ja kun pakosta punnitukseen jouduin, lähinnä lääkärissä, niin se oli niin masentavaa, ettei sitä lukemaa halunnut edes kuunnella.\nMinulle ei taida nyt tällä hetkellä "sopia" laihdutusfoorumeiden lukeminen. Sieltä saa kyllä hyviä vinkkejäkin, mutta meinaan ahdistua tästä ihmisten kiireestä ja lähes epätoivosta jos paino ei ole pudonnut riittävästi ja tarpeeksi nopeasti. Minun ei nyt oman itseni takia kannata verrata omaa tahtiani kenenkään muun tahtiin. Eikä ne kilot ole tulleetkaan minulle kuukaudessa tai puolessa vuodessa. Kyllä niiden eteen pitkään ja hartaasti söin hyvin epäterveellisesti ja epäsäännöllisesti.\nVälillä on hiipinyt päähäni niitä ajatuksia, että pitäisikö minun ottaa jonkinlainen tehokuuri - vaikka vain viikoksi. Mutta minä en nyt lähde siihen. Nämä kaikenmaailman tehokuurit ovat minun kohdallani tuhoon tuomittuja. Minä uskon nyt vahvasti ravintoterapeuttini ammattitaitoon ja ohjeisiin. Siitähän puhuttiin jollain tapaamisella, että jos tällä systeemillä tulee eteen painon jumitus, niin hänellä on kyllä sitten järeämpiäkin keinoja. Minulle ei ole vielä suositeltu niitä otettavaksi käyttöön! Ja RT sanoi myös, että näiden tehokkaampien kuurien eräs ongelma on se, että sieltä pitää sitten palautua järkevästi takaisin. Se paastopäivä tai parikaan ei auta mitään jos ei tiedä, miten sen jälkeen jatketaan. Minä edelleen luotan vain nyt siihen, että syön säännöllisesti ja teen tätä ajatuksella, että en ole laihdutuskuurilla! On nyt vain uskottava, että tämä toimii minulla.\nJa toimiihan se! Olenhan minä sen jo itselleni "todistanut". Oloni ja elämäni on aivan eri mallilla kuin se oli 4½ kuukautta sitten. Miksi minun pitäisi lähteä nyt tätä hyväksi havaittua sotkemaan mitenkään?\nMinä teen omasta elämästäni terveemmän ja helpomman ja minä en saa nyt verrata itseäni mihinkään muuhun. Enhän minä painon noususuhdanteenkaan aikana vertaillut muihin ylipainoisiin omaa tilannettani, enkä ollut kateellinen jos joku toinen lihoi nopeammin!\nIhmeellinen tämä ihmisen mieli. Nyt vaan malttia itselleni ja uskoa siihen, että hitaasti hyvä tulee.\nLähettänyt Unknown klo 10.54 7 kommenttia:\nPieni huomio 4\nMinun alushousut pysyvätkin kohdallaan, eivätkä rullaudu nivusiin mahan alle. Mukavampi olla kun ei tarvitse olla aina nykimässä niitä "huomaamattomasti" ylös. Ja T-paidat puolestaan pysyvät helmat alhaalla, eivätkä rullaudu ylös rintojen alle. Helmoja ei tarvitse nykiä sen takia alaspäin.\nRintaliivien olkaimet pysyvät paljon paremmin paikoillaan ja niitäkään ei tarvitse olla jatkuvasti nostelemassa ylös takaisin olkapäille.\nSiis minullahan alkaa olla melkein kotoinen olo vaatteissani, vaikka lahjoitusvaatteita suurin osa ovatkin!\nMahdun myös jo autoni ratin ja selkänojan väliin niin, ettei maha osu lainkaan rattiin. Ahtaissa paikoissa ajaminen on helpottunut paljon ja kädetkin mahtuu pyörittämään rattia tehokkaammin. Ja vaatteet eivät nuhraannu siitä ratista. Olen voinut ottaa penkkiäkin piirun verran lähemmäksi rattia ja nyt ei tarvitse enää varpistella kytkimen kanssa.\nLähettänyt Unknown klo 7.18 5 kommenttia:\nPainoni on ollut minulle aina ongelma. Kilomääriä en ole koskaan halunnut sanoa kenellekään ääneen.\nKouluajoilta muistan niin hyvin, mitä painajaisia olivat ne liikuntatunnit kun meidät tytöt punnittiin. Seisoimme jonossa ja kukin vuorollaan meni vaa'alle. Minä jättäydyin yleensä aivan jonon päähän ja toivoin, että kaikki muut olisivat poistuneet paikalta minun punnituksen kohdalla. Mutta eihän se niin mennyt. Aina oli joku olkapään takana kurkkimassa, mitä se vaaka näyttää. Jossain vaiheessa minä uskalsin uhmata tätä ja kieltäydyin menemästä punnitukseen jos kukaan on kurkkimassa.\nAivan samanlaisia painajaisia olivat myös terveystarkastukset. Vaikka niissä oltiin yksi kerrallaan terveyssisaren huoneessa, eikä kukaan päässyt kuulemaan tai näkemään mitä painoni oli. Mutta pahin oli se, kun pienissä ryhmissä piti odottaa alusvaatteisillaan siellä terkkarin odotushuoneessa!\nJa näiden punnitussessioiden jälkeen painajainen jatkui suunnilleen viikon kun kaikki koulukaverit kyselivät toisiltaan, paljonko kukakin painoi. Ja vertailivat tuloksiaan. Ja minulta yritettiin tivata sitä myös vaikka minkälaisilla verukkeilla ja minä yhtä monta kertaa kieltäydyin kertomasta vaikka minkälaisilla verukkeilla. Yläasteikäisenä sitten sai vielä kuunnella niiden kavereiden voivottelua omasta painostaan ja siitä, miten ainakin yksi tai kaksi kiloa pitäisi laihduttaa.\nTai kun olen ollut sairaalassa potilaana, niin ne monet ahdistavat hetket kun hoitaja tulee vaakan kanssa huoneeseen ja punnitsee. Usein hänellä on sitten mukanaan joku toinen, joka kirjaa painoni ylös. Ja kun tämä punnitsija sanoo sen lukeman ääneen, niin jokaisesta naapurisängystä ovat päät kääntyneet katsomaan. Ne ovat olleet joka ikinen kerta niin nöyryyttäviä tilanteita, että olisin halunnut vajota maan alle. Puhumattakaan siitä, että jos ensiksi on tuotu vaaka ei edes mittaa painoani ja sitten hoitajat miettivät ääneen mikä tässä on vikana. Kunnes tajuavat mistä on kysymys ja senkin keskenään puhuvat niin kovaa, että kaikki huoneessa olijat varmasti kuulevat.\nPainoani ei ole koskaan edes puolisoni tiennyt. Se on ollut asia, mistä vaan en voi puhua. Sitä lukemaa en vain ole voinut sanoa ääneen.\nJoskus viime syksynä minulle oli aivan järkytys kun ystäväni, lihavuusleikattu ex-lihava, kahvipöydässä sanoi oman painonsa aivan kuin minkä tahansa asian. Keskustelimme lihavuudesta ja hänen tulevasta operaatiostaan. Minulle tämä oli piinaava kokemus ja ajattelin, että kuinka hän noin vaan voi sanoa kilomäärän ääneen. Koska nythän myös paljastui samalla se, minkä verran minäkin suunnilleen painan. Ja mieheni istui myös siinä samassa seurueessa. Mieleni teki melkein kiljua ex-lihavalle ystävälleni, että ole hiljaa!\nMutta nyt minä olen kokenut tämän prosessini aikana "suuren vapauttavan" tunteen. Tähän blogiini minä olen kirjoittanut kiloni näkyville, vaikka ensimmäisessä tekstissäni se tiukkaa tekikin. Mutta tämä kirjoitettu muoto on avannut joitakin patoja minussa - nyt minä olen pystynyt myös ääneen sanomaan lähimmille ihmisilleni paljonko olen painanut ja paljonko painan tällä hetkellä. Ja se ei olekaan ollut niin kamalaa. Se onkin tuntunut helpottavalta. Äärettömän vapauttavalta. Kukaan ei ole alkanut peloistani huolimatta kauhistelemaan. Kaikilta olen saanut ihanaa kannustusta projektiini.\nPieni avautuminen on kannattanut!\nLähettänyt Unknown klo 17.07 3 kommenttia:\nTärkeä huomio 1\nMarraskuussa 2011 minulla oli se massiivinen keuhkoveritulppa. Eli kaikki keuhkoihin menevät valtimot olivat tukossa ja sen oli aiheuttanut oikean jalan laskimotukokset, jotka olivat lähteneet verenkierron mukana liikkeelle ja päätyneet sydämen oikean kammion kautta keuhkoihin. Ultraäänitutkimuksen tehneen lääkärin mukaan oikean jalan laskimossa veri oli aivan "hyhmäinen" koko matkaltaan nilkasta nivuseen.\nNo, tästä selvisin, mutta tuo oikea jalka ei ole ollut tämän episodin jälkeen oikein koskaan entisellään. Jalka on ollut enemmän ja vähemmän turvoksissa koko ajan ja olen sen mieltänyt, että johtuu tästä huonohkosta verenkierrosta. Varsinkin jalkaterä on ollut kovin turvonnut jatkuvasti. Se on näyttänyt sellaiselta vauvan "taikina" jalkaterältä. Oikeaan jalkaan on ollut vaikea saada kenkää ja esim. jos nauhakengän olen saanut siihen mahtumaan niin sitten en ole nauhoja sitonut ollenkaan kiinni. Sukkiakaan en ole oikein uskaltanut käyttää, koska siitä sukanvarresta jää niin kamalat puristusjäljet, että en ole uskonut sen tekevän hyvää.\nMyös atooppinen ihottumani on noissa jaloissa ollut jotenkin erilaista tämän viimeisen 2 vuotta ja en ole millään normaaleilla hoitokonsteilla saanut niitä kuntoon. Ja se iho on rikki juuri sen tyyppisesti kuin alkavassa säärihaavassa ja myös samanlaisissa kohdissa; nilkat, pohkeen takaosa ja pohkeen ulkosyrjä.\nKaikkiin näihin oireisiinhan syynä on huono alaraajojen laskimoverenkierto. Ja minun tapauksessanihan on olemassa ne kaikki riskitekijät, mitkä tähän vaikuttavat ja tulppariskiä nostavat.\nMutta nyt se tärkeä huomio. Ja mielestäni tämä on tärkeä huomio nimenomaan terveyteni kannalta!\nOlen nyt n. viikon päivät tarkkaillut tuota oikean jalan jalkaterää ja se ei ole mielestäni enää niin turvoksissa. Se ei näytä enää vauvan jalkaterältä. Näyttää lähes samanlaiselta kuin vasemman jalan jalkaterä. Myös iltaisin, jolloin turvotus on yleensä pahempaa.\nHuomaan sen turvotuksen vähentymisen myös kenkiä pitäessäni. Avokkaita käyttäessäni se jalka ei tursua reunojen yli juuri lainkaan ja viikko sitten ostamiini kävelykenkiin oikeakin jalka mahtuu nyt helpommin (kun ostin ne, niin jouduin venkslaamaan kenkälusikan avulla kengän jalkaan) ja voin sitoa kengännauhatkin kiinni. Nyt olen käyttänyt myös sukkia ilman, että on tarvinnut päivän aikaan tarkastella, miten paljon sukanvarsi on puristanut. Ja illalla sukat riisuessani en ole ollut huolissani!\nJa myös nuo rikkonaiset ihonkohdat ovat lähteneet nyt parantumaan melkein itsestään. Ei ole ollut mitään "tehohoitoa" päällä.\nNämä näkyvät muutokset kertovat mielestäni siitä, että verenkiertoni alaraajalaskimoissa on parantunut ja tähän muutokseen minä en näe mitään muuta syytä kuin painoni putoamisen ja sen mukanaan tuoman pienen liikkumisen lisääntymisen! Ja tämä on kyllä erittäin merkittävä positiivinen havainto.\nLähettänyt Unknown klo 10.17 4 kommenttia:\nVoihan - sanonko mikä!\nJuuri kun olin kerinnyt tuon edellisen päivityksen tehdä, niin sitten soittivat sairaalasta, että huominen aika perutaan.\nOlivat vasta tänään alkaneet ihmettelemään minun marevan-lääkitystä ja sen vaikutusta toimenpiteeseeen. Lääkärin kanssa puhuimme siitä silloin kun lähete laitettiin ja hänen piti selvittää asia ja ilmoittaa minulle myöhemmin. No, tässä mennään nyt. - olivat havainneet, että marevan pitää laittaa tauolle tuon tutkimuksen takia. Huomenna selviää, milloin on uusi yritys.\nLähettänyt Unknown klo 15.07 Ei kommentteja:\nHuomenna minulla on sitten mahalaukun tähystys. VOI YÄK!\nMinulle on tehty se kerran aikaisemmin ja tiedän tasan tarkkaan kuinka inhottava se toimenpide on. Eihän se ole mitenkään kivulias, mutta hyvin epämiellyttävä. Toivon vaan, että osuvat heti ensimmäisellä kerralla ruokatorveen eikä henkitorveen niin kuin ensimmäisellä kerralla.\nTämä on ymmärtääkseni nyt viimeinen välietappi sinne lihavuuspoliklinikalle pääsemiseksi. Eli näin minä nyt olen ymmärtänyt, että tämän jälkeen minä saisin sen lähetteen vihdoin.\nLähetteen toivossa minä suoriudun huomisesta.\nLähettänyt Unknown klo 11.32 1 kommentti:\nMinun on nyt aivan pakko hehkuttaa!\nEn ole vielä kovin pitkään opetellut tätä h i t a a s t i ja rauhallisesti syömistä, mutta nyt minä alan jo tuntemaan merkkejä edistyksestä.\nMinulle todellakin tulee jo ruokailun aikana kylläisyyden tunne ja nyt on useamman kerran käynyt niin, että sen mitä olen varannut aterialleni syötäväksi ei menekään kaikki. Tämä on oikeasti merkittävä muutos syömisissäni!\nTämä hitaasti syömisen harjoittelu on tuottanut paljon nopeammin tulosta kuin tämä säännöllisen ruokailun harjoittelu. En olisi uskonut. Toki varmaan tämä säännöllisyys on helpottanut tätä kylläisyyden tuntemuksen oppimista. Ja en tarkoita tuloksella tai edistyksellä painon keventymistä vaan sitä, että opin tunnistamaan itsessäni normaalin ruokailun merkkejä.\nNyt minä sitten suosiolla pienennän ruoka-annoksiani, koska vähempikin tuntuu nyt piisaavan. Ja kasvisten määrästä minulla on vara pienentää. Eli ainakin nyt vähän aikaa koitan, miten pärjään sillä, että aloitan annoksen rakentamisen n. 100g kasviksia + esim. yksi tomaatti ja tämän lisäksi sitten proteiinin lähde. Nythän olen aloittanut sen n. 200g kasviksia.\nJos sitten tuntuu välillä, ettei riitä, niin suurempi määrä kasviksia takaisin.\nLähettänyt Unknown klo 22.24 2 kommenttia:\nPieni huomio 3\nTai vähän useampi.\nOmalta kannaltani merkittävä huomioni on, että nyt pystyn puhumaan puhelimessa samalla kun kävelen. Tämän tajusin ehkä viime viikolla. Minun ei tarvitse enää toimia niin, että keskeytän kaiken tekemiseni kun vastaan puhelimeen. Aikaisemmin minä esim. ajaessa puhuessani en lähtenyt edes pankkiautomaatille ennen kuin olin lopettanut puhelun. Siksi koska ne muutamatkin askeleet saivat minut hengästymään ja puhumisesta ei tullut sitten mitään.\nJouduin tai paremminkin sain käydä alusvaateostoksilla. Rintsikat otin kokoa 100B. Summamutikassa. En halunnut niitä kuitenkaan vielä mitenkään sovitella kaupassa. Kotona pukiessani päälleni ne, ilokseni huomasin niiden olevan hyvinkin sopivaa kokoa. Eivätkä uppoa edes pahemmin selkäläskeihini. Edelliset rintsikkani olivat kokoa 105C ja nekin olivat jo ostaessani aivan liian pienet. Heti ensipukemisella kuului vaan rutina kun kuminauhat paukkuivat äärirajoillaan ja selän puolella ne todellakin uppoutuivat läskin sekaan.\nKaupassa käydessäni mahduinkin ohittamaan pitkän pitkästä aikaa siinä kassojen välissä erään mummon, joka jäi tupeksimaan siihen jotain. Minun ei tarvinnut jäädä odottamaan, että hän siirtyy edestäni pois vaan pääsin kiemurtelemaan hänen ohitseen. Ei se nyt ihan helposti käynyt, mutta mahaa sisäänvetämällä vältyin kontaktilta.\nHykerryttävin huomio on nyt se, että päivittäin on niitä tilanteita kun sellaiset "moi"-tutut tervehdittyään katsovatkin toiseen kertaan tarkemmin minua. Edelleenkään "luotettavaa" palautetta ei ole tullut, mutta siihen on varmasti syynä se sanomisen vaikeus. Mieltä lämmittävät kyllä nämä tarkemmin katselutkin!\nLähettänyt Unknown klo 21.55 2 kommenttia:\nRavintoterapeutin tapaaminen 4 (part 3)\nJa se toinen tärkeä puheenhaiheemme liittyi ruokailutottumuksiin ja -tapoihin ja niihin omiin ajatuksiin syömisestä.\nLähti varmaan siitä liikkeelle kun kerroin, että olen nyt paneutunut itseni kanssa siihen, että syön hitaasti, pureskelen kunnolla ja keskityn siihen syömiseeni. Minusta oli ihana kun RT sanoi "minä en ajatellutkaan, että olet jo näin pitkällä". Tein hänelle tunnustuksen: tiedän että ei olisi hyvä lukea syödessään. Tai että se ei kuulu hyviin ruokailutapoihin. Mutta RT sanoi heti, että kun minä tunnen sen helpottavan sitä hitaasti syömistä, niin se on aivan OK.\nJa hän kertoi myös, että esim. anoreksian hoidossa käytetään Aku Ankkaa siinä vaiheessa kun potilas opettelee syömään. Sillä lukemisella saadaan myös tässä tapauksessa ajatus pois ruoasta ja helpotetaan sen potilaan oloa. Ja hän kertoi myös, että ravintoterapeutin kannalta katsottuna sairaalloisen ylipainoisen ja anorektikon tilanteessa on hyvin paljon samaa. Kuulostaa hullulta, koska ongelmat ovat aivan ääripäissä toisistaan. Mutta toisaalta minä olin itsekin tätä ajatellut ja ollut havaitsevinani samaa.\nMinä olen pohtinut paljon tätä ihmisen perustarpeisiin kuuluvaa ruokailua, että miten se voi olla niin vaikeata. Ja tavallaan olin jo tajunnut itsekin sen, että pohjimmiltaan anorektikko ja lihava kamppailee samantyyppisten ongelmien kanssa. Siellä on pohjalla tyytymättömyys, kieltäytyminen, kieroutunut suhtautuminen ruokaan, vääristynyt minäkuva ja ties kuinka paljon kaikkea muuta. Molemmissa tapauksissa on sotkettu täysin elimistön oma ravinnonsäätelyjärjestelmä. Ja kummassakin tapauksessa kun aletaan parantumaan, niin joudutaan opettelemaan ruokailu uudestaan. Lähtemään alusta, annetaan keholle uusi mahdollisuus. Ja sen opettelun vankkana kivijalkana on ruokailun säännöllisyys!\nMinä olen nyt vasta mielestäni ymmärtänyt erittäin tärkeitä asioita. Ensinnäkin minä työstän tätä asiaa nyt kuitenkin enemmän psyyken puolella. Minä harjoittelen ajattelemaan niin, että minä saan syödä. Saan syödä kaikkea. Saan syödä 4-5 kertaa päivässä. Saan syödä rauhassa ja nauttia syömisistäni. Minä olen tietoisesti nyt poistanut sanavarastostani sanat sortuminen ja repsahdus! Ja tämän oivallus on oikeasti aivan käsittämättömän vapauttavaa. Tämä pieni oivallus on auttanut minua aivan mielettömästi keskittymään niihin oikeisiin asioihin.\nKävimme sen verrran läpi ruokailuani, että RT halusi tarkistaa proteiinin ja kalkin riittävän saannin. Edelleenkään minä en ole hänelle kirjoittanut yhtään ruokapäiväkirjaa, johon olen esim. viikon ajalta merkinnyt kaikki syömiseni. Enkä edelleenkään sitä tee. Kalkin saannin turvaamiseksi sain ohjeen, että lisään kovien juustojen määrää. Ja vitamiinilisä otettiin nyt käyttöön, koska painonpudotus tahti on nyt vähän liian suuri (n. 1,3kg/vko)! Kun se pudotus olisi sitä max. kilon viikkovauhtia, niin silloin en tarvitsisi vitamiinilisää.\nRT näytti minulle sitten rusinaharjoituksen. Sanoi, että se on nyt vähän turha, koska olin jo alkanut työstämään tätä hitaammin syömistä, mutta kun oli minulle sen kaivanut esiin, niin katsotaan se sitten vielä läpi.\nKlikkaa kuva auki, niin saat sen luettavammaksi.\nNäine evästyksin minä lähdin käsittämättömän hyvin mielin jatkamaan harjoitteluani kotiin seuraavaksi viideksi viikoksi.\nLähettänyt Unknown klo 10.11 3 kommenttia:\nTaempana ne harmaat housut, jotka olivat edellisessä havainnoinnissa etummaisena. En ole näitäkään poistanut käytöstä vaikka ne ovat nyt sen verran väljät, että vessassakaan ei tarvitse nappia avata vaan voi laskea alas kuin collegehousut. Nautin nyt siitä vähän aikaa, että joku vaate on oikeasti löysä ja iso!\nNämä siniset ovat nyt viimeisimmäksi otettu käyttövaatteisiin vajaa viikko sitten ja heti pystyi menemään kylillekin nämä jalassa - ei jää häiritsevää vyötärönauhamakkaraa.. Ja näiden kohdalla on nyt hyvin merkittävää se, että ovat ihan farkkukangas farkut - ilman mitään stretch-ominaisuutta. Äkkiseltään muisteltuna "venymättömät" farkut on ollut edelliskerran käytössä joskus viime vuosituhannen loppupuolella.\nLähettänyt Unknown klo 17.14 Ei kommentteja:\nRavintoterapeutin tapaaminen 4 (part 2)\nToinen tärkeimmistä keskustelunaiheistamme oli miten minä tunnen nälän tai kylläisyyden. Ja enhän minä tunne! Ei minulla ole vieläkään koskaan mielestäni nälkä, vaan minä katson kellosta, että nyt on ruoka-aika.\nVuosikausia olen syönyt niin, että koko päivä on mennyt pääsääntöisesti kahvilla (ja tupakalla). Eikä tämä ole ollut minulle edes mitenkään vaikeata. Sitten illalla huomaan, että minulla on aivan karmea, kiljuva nälkä. Kuinka usein minun suustani onkaan kuulunut kommentti "minulla on nyt niin nälkä, että oksettaa".\nJa tähän nälkään olen sitten vasta tajunnut syödä ja senhän tietää miten siinä käy: syön kamalaa vauhtia ruokani ja elimistöni ei kerkeä edes tajuta, että se saa ravintoa. Kylläisyyden tuntemushan tulee n. 20 minuuttia perässä. Mutta tässä ajassa minä olenkin jo kerennyt syödä moninkertaisesti yli minkään järkevän tarpeen.\nTällä ruokailutavallani minä olen saanut sekaisin koko elimistöni ja varsinkin sen luontaisen nälkä- / kylläisyystunteen ja niiden säätelyn. Olen sotkenut tämän hienon järjestelmän täysin ja sen seuraukset näkyvät ja sitä satoa niitän nyt.\nMinullahan on suuria vaikeuksia edelleen syödä aamuisin ja alkuiltapäivästä. Minun elimistöni ei edelleenkään, vaikka sitä on nyt opetettu 4 kuukautta säännöllisyyteen, ilmoita etenkään aamupäivisin, että se tarvitsisi ruokaa. Ja tästä minä jo melkein päästin itseni lipsumaankin ja jouduin ottamaan sen ateriapäiväkirjan takaisin käyttöön. Joudun edelleen keskittymään aamupalan ja lounaan syöntiin - oikealla ajallaan!\nRavintoterapeuttini mukaan tämä johtuu juuri siitä, että tämä elimistön luontainen "häiritty" säätelyjärjestelmä ei toivukaan niin nopeasti, vaan se vaatii pitkän ajan huomatakseen sen että tämä isäntäeläjä osaa nyt ruokkia itseään oikein. Eli tämä painonpudotus kulkee hirveästi edellä elimistön luontaista säätelytoimintaa ja sen vuoksi laihduttaja joutuu miettimään ja keskittymään tekemisiinsä. Ja tässä olisi juurikin syy myös sille, miksi ne nopeat ihmedieetit ei sitten pitkän päälle toimikaan. Ja tämän vuoksi minun tärkein tehtävä on opetella oikeat ruokailuajat!\nSisäistin tämän asian nyt täysin. Sitähän minunkin elämäni on ollut - jojoilua. Painon olen kyllä saanut tippumaan vaikka minkälaisin konstein, mutta elimistöni ei ole kerennyt sopeutua muutokseen vielä mitenkään. Ja sitten kun kuurini on syystä tai toisesta lopahtanut, niin homma on palannut vanhoihin uomiinsa aivan itsestään ja kilot ovat tulleet bonuksien kera takaisin. Yhtä nopeasti.\nLähettänyt Unknown klo 20.12 1 kommentti:\nRavintoterapeutin tapaaminen 4 (part 1)\nTänään meillä oli tapaaminen. Tätä tapaamistamme minä en varmaan unohda koskaan. Minä odotin tätä kertaa kuin kuuta nousevaa tai kuin pikkulapsi joulua. Edellisestä käynnistäni oli 7 viikkoa aikaa ja tässä vaiheessa se tuntui vaan niin kovin pitkältä!\nViimeiset kaksi viikkoa ennen tätä päivää minä oikeasti jännitin. Laskin päiviä ja lopulta laskin tunteja. Ja toivoin niin hartaasti, että se paino olisi tippunut sinne alle 120 kilon. Ja samalla toppuuttelin itseäni ajattelemasta, että tähän asti minulta on mennyt n. kilo/viikko ja jos sama tahti on jatkunut niin.... Ja se valtava psyykkaus siihen, että jos tämä toiveeni ei toteudu niin en saa pettyä!\nTähän ajatusprosessiini kuului mukaan koko ajan se pohdinta, että jos en olisi noudattanut tätä ateriasuunnitelmaani ja sen säännöllisyyttä, niin samassa ajassa minä olisin voinut lihoa 5 kiloa. Helposti.\nHeti huoneeseen päästyäni sanoin RT:lle, että tämä on ollut liian pitkä aika ja että minulla on ollut oikeasti ikävä häntä. Hän kysyikin ensimmäiseksi, että haluanko tietää missä painon suhteen nyt mennään? Ja halusinhan minä. Punnitsimme minut heti ja minä en oikeasti ollut uskoa korviani kun hän sanoi, että pudotusta on 9,3kg. Pyysin häntä toistamaan juuri sanomansa!\nJa siinä sitten vain kävi niin, että purskahdin itkuun. Näin voimakas reaktio oli minulle itsellenikin aivan täysi yllätys. Lähes shokki. Mutta minä en vain voinut uskoa sitä todeksi. En meinaa uskoa sitä nyt muutaman tunnin sulattelunkaan jälkeen todeksi. Minä olen rikkonut sen 120kg, jota niin hartaasti toivoin. Mutta rikoin myös 115kg:n rajapyykin, jota en edes villeimmissä unelmissani uskonut mahdolliseksi.\nJa minun ravintoterapeuttini itki minun kanssani.\nOmalta osaltani tähän itkuuni sisältyi paljon muutakin. Eilen maanantaina 23.9. kävin pitkästä aikaa silmälääkärissä. Ja se käynti olisi oikeastaan voinut jäädä väliin. En ole vielä varma olisinko halunnut sitä tietoa, mikä siltä reissulta tuli. Tai en olisi halunnut enkä tarvinnut.\nSilmissäni kerrottiin olevan sitten alkava kaihi. Kyllä sen kanssa pärjää, mutta kun minulla ennestään on jo olemassa kerato conus, niin jotenkin en nyt tunne tämän olevan mitenkään "reilua", että samoihin silmiin tulee kaiken maailman ongelmat. No, olen asialle jo nauranutkin, onhan siellä vielä paljon tervettäkin olemassa; näköhermot, verkkokalvot, silmänpohjat... Ja nämä molemmat silmävaivani ovat leikkauksella korjattavissa. Sitten joskus.\nEhdottomasti tämän päiväinen lukema 114,6kg on paras uutinen pitkästä aikaa ja päivän pelastus. Ja koen ansainneeni sen. Tämän voimalla mennään pitkän aikaa eteen päin!\n(Jatkuu. Tämän käynnin joudun purkamaan "viipaloituna" sopiviin annoksiin)\nLähettänyt Unknown klo 23.37 5 kommenttia:\n-9,3 vaaka näytti tänään vähemmän! Reilusti enemmän (vähemmän) kuin uskalsin odottaa. Ja itkuhan siinä pääsi. Myös ravintoterapeutiltani pääsi itku.\nNyt kasaan ajatuksia, että voin myöhemmin kirjoittaa jotain järkevää tämän päivän tapaamisestamme.\n(Miten käsittämättömän hyvältä tuntuukaan painaa nyt "julkaise" ruutua)\nLähettänyt Unknown klo 16.23 10 kommenttia:\nHuomenna vihdoinkin on treffit ravintoterapeuttini kanssa ja sitten taas tiedän missä mennään. Numeroina oikein! Nyt meinaa jännittää!\nPitäkää minulle peukkuja ja toivokaa, että se paino olisi nyt sen alle 120kg! Itseäni psyykkaan koko ajan, että jos ei ole, niin maailma ei romahda. Mutta älyttömän onnellinen olen jos tämä rajapyykki ohitetaan.\nOnneksi minulla on tälle päivälle muuta ohjelmaa, niin en jouda niin miettimään.\nLähettänyt Unknown klo 9.14 6 kommenttia:\nTutkailin netistä noita syömishäiriöjuttuja eri lähteistä . Olen jo aikaisemminkin niihin törmännyt ja kyllä sieltä tietysti löytyy sellaisiakin piireteitä, jotka minuun sopivat. Mutta silti en nyt kuitenkaan itseäni diagnosoisi, ainakaan kovin vaikeasti ahmintahäiriöiseksi. Ravintoterapeuttini kanssa olemme myös tästä keskustelleet heti ensimmäisellä tapaamisellamme ja siinä käsityksessä minä olen, että ei hänkään katso minulla ahmintahäiriötä olevan.\nRuokailuani on aina rajoittaneet myös allergiat ja niiden takia olen enemmän joutunut kieltäytymään ja karsimaan ruokavaliotani. Tosin allergioihin liittyen en edes koe, että joudun pinnistelemään, koska reaktiot niin voimakkaita, että ei tee mieli edes tiettyjä ruokalajeja tai -aineita. Edes pikkuisenkaan kokeilla.\nSellainen psyykestä johtuva juttu liittyy moniin ruokiin, että miellän ne kalaruoaksi, vaikka hyvin järjellä tiedän, että ne eivät ole kalaa nähneetkään! Eli esim. kesäkeitto (+ muut maitopohjaiset keitot) tai kermaperunat ovat tällaisia. Ja se pohjautuu aivan siihen, että kalakeitto on maitopohjainen ja silakkalaatikko ja kermaperunat ovat mielestäni toistensa näköisiä. Joskus lapsena ala-asteikäisenä olen joutunut näitä pakolla syömään, koska ei ollut toimitettu lääkärintodistusta kala-allergiasta ja siihen aikaan ei allergioista ymmärretty mitään. Nämä aiheuttivat minulle oksennusreaktion ja sen jälkeen kaikki samantyyppinen ruoka on sitten tökkinyt.\nAivan sama on esim. sianlihan kanssa; voisin todennäköisesti syödä luomuporsasta, mutta koska ne harvat kerrat lapsuudessa, kun olen yrittänyt syödä sianlihaa ja saanut niistä pahan olon, niin en vain kykene kokeilemaan luomupossuakaan. Mutta toisaalta en näitä kyllä mitenkään kaipaakaan.\nAhmintaani ei mielestäni liity mitään piiloteltavaa ja salailtavaa. Minä vain yksinkertaisesti olen ajautunut siihen, että syön liian nopeasti. En minä ole koskaan harrastanut mitään "ahmintasessioita". Olen kyllä syönyt "salakarkkia" silloin kun poika on ollut pienempi, mutta ymmärtääkseni kaikki äidit/isät toisinaan syövät karkkia lapsiltaan salaa. Enkä minä ole koskaan kokenut ahdistuneisuutta syödessäni tai syötyäni.\nMinä jumitun kyllä helposti tiettyihin ruokiin ja raaka-aineisiin. Aina olen ollut sellainen. Edelleen näen, että allergiani ovat tähän suurin syypää. Ja myös se, että en ole koskaan ollut mikään kokkausihme, joka suuremmin nauttisi ruoanlaitosta. Koen sen välttämättömänä pahana, mikä vaan on tehtävä. ja nyt kun ei ole kotona ketään, jonka takia olisi pakko tehdä ruokaa, niin mielelläni laistan sen ja menen siitä mistä aita on matalin.\nMinä en ole koskaan ajatellut, että yrittäisin oksentaa syömäni ruoan. Olen toki elämäni aikana useinkin oksentanut ruoan takia, mutta koskaan siihen ei ole liittynyt ylisyömistä. Ne kerrat ovat aina olleet kytköksissä ei sopivaan ruokaan tai siihen, että olen ottanut lääkkeen tyhjään vatsaan tai syönyt sen kanssa sopimatonta ruokaa. Esim. siklosporiini, joka tällä hetkellä on käytössä on hyvin tarkka siitä, että mitä on syönyt.\nOlen kokenut aivan hyväksi sen, että etsin tietoa tähän liittyen, koska saan kuitenkin hyviä vinkkejä omien ruokailutapojeni tervehdyttämiseen ja järkeistämiseen.\nLähettänyt Unknown klo 16.58 Ei kommentteja:\nPieni huomio 2\nTrimmasimme tänään ystäväni kanssa koiraani. Heillä. Ja hänellä on käytössäään sisätilojen koiraportteja. Minähän mahduin niistä jo kulkemaan siten, että vatsani ei litistynyt. Enkä joutunut miettimään miten päin kuljen portin läpi. Ja kehtasin kulkea niistä kaverini nähden!\nAikaisemminhan minä aina annoin kohteliaana muiden mennä edeltäni; näin sain itse kiemurrella porttien läpi\nrauhassa. Kyllä tässä koko ajan tapahtuu muutosta pienempään!\nLähettänyt Unknown klo 22.40 5 kommenttia:\nNyt kun näitä syömisiäni ja syömistapojani olen tarkkaillut ja pohtinut paljon, selväksi on tullut, että yksi\nsuuri osa minun ongelmaani on hotkiminen. Liian nopeasti syöminen. Minä en malta pureskella ruokaani\nkunnolla ja en edes maista miltä syömäni ruoka maistuu. Enhän minä siis oikeasti nauti mistään syömisestäni. Ja tämä hotkiminen on sitten aiheuttanut sen, että kehoni ei kerkeä havaitsemaan ravinnon tuloa ja siinä pienessä ajassa, minkä ruokailuuni olen käyttänyt, olen kerinnyt yliruokkimaan itseni aivan tarpeettomasti.\nOlen paneutunut nyt itseni kanssa vahvasti siihen, että valmistan ruokani maltilla, en napostele ruokaa sitä tehdessäni. Asettelen ateriani lautaselle ajatuksen kanssa. En minä edelleenkään mitään kynttiläkattauksia itselleni rakenna, mutta huolehdin siitä että kaikki on valmiina juomia myöten ja vasta sitten istun aloilleni ja ryhdyn syömään. Istun rauhassa ateriani ääreen, katselen ja haistelen ruokaani ennen kuin alan syömään sitä. Joudun keskittymään kunnolla siihen, että pureskelen jokaisen suullisen huolellisesti. Syön ajatuksen kanssa ja käytän aikaa ruokailuuni - oikeasti makustelen syömisiäni. Tämä ei ole todellakaan helppoa. Varsinkin se alku meinaa aina vaan mennä hosumiseksi ja joudun panemaan ruokailuvälineet käsistäni pois ja aloittamaan uudestaan - rauhallisemmin. Ja huolehdin myös siitä, että hyvinpureskeltu ja -maisteltu suullinen on nielaistukin ennen seuraavaa suullista!\nTiedän, että ruokailuhetki pitäisi pyhittää täysin, mutta nyt olen havainnut minua helpottavan sen, että otan\nkirjan tai lehden ruokailuseurakseni. Silloin kun syön yksin. Lukemisen avulla minun on helpompi käyttää\nenemmän aikaa ja en sorru niin helposti hotkimiseen. Edelleen minun on oltava tarkkana siitä, että ruokailujeni välit eivät veny liian pitkiksi. Jos minulle pääsee tulemaan oikein kova nälkä niin silloin tämä rauhassa syöminen häiriintyy ja meinaa unohtua. Hieno havaintoni on nyt ollut myös se, että kun syön kiirehtimättä niin kylläisyyden tunne tulee ruokailun aikana, eikä vasta varttitunnin päästä syömisen lopetettuani. Minulle on käynyt muutaman kerran jo niin, että en jaksakaan syödä kaikkea! Ja minä olen malttanut jättää ruokaa lautaselle enkä ole väkisin syönyt lautastani tyhjäksi. (Koirat ovat onnellisia tästä!)\nMiten näin yksinkertainen asia voikin olla niin vaikea?\nEn sitten tiedä onko tähän vaikuttanut osaltaan myös esim. entinen työni. Meillähän ei ollut ollenkaan virallisia ruokatunteja vaan söimme työn ohessa - jos kerkesimme. Ja hyvin usein siinä kävi niin, että kun olin saanut ruokani lämmitettyä, tulikin tilanne päälle ja se ruoka jäi siihen ja söin sen sitten myöhemmin jäähtyneenä tai uudelleenlämmitettynä. Pääsääntöisesti en koskaan kerennyt syömään ruokaani/eväitäni yhdellä istumalla, vaan ne syötiin pätkissä. Harvoin sain kavikupillistakaan nautittua kerralla alusta loppuun ja kuinka tutuksi työelämäni aikana tulikaan mikrossa lämmitetty kahvi! Töihin koitin myös ottaa syömiseksi jotain tosi nopeata ja se oli sitten aina kaikkea muuta kuin terveellistä ruokaa. Eihän tämäkään ole mikään ainoa syy ja varmasti se suurin ongelma on oman pääni sisällä. Ja sen oivaltamiseen ei mennytkään kuin lähes 50 vuotta, ennen kuin tajusin ja ymmärsin sen.\nLähettänyt Unknown klo 6.30 1 kommentti:


Fiksujen tyhmät teot ovat seurauksiltaan vakavampia kuin tyhmien | Pääkirjoitukset | HS\nFiksujen tyhmät teot ovat seurauksiltaan vakavampia kuin tyhmien\nKun näkemys Euroopan annista muuttui henkilökohtaisiksi kehitysprojekteiksi, osa väestöstä ei nähnyt enää kehitystä eikä projekteja.\nPäivitetty: 11.8.2016 10:28\nBritannian EU-kansanäänestyksen jälkeinen pohdinta paljasti paljon pohtijoista itsestään. Miksi britit päättivät tehdä itselleen vahinkoa? EU:sta eroaminen kun todennäköisesti lisää Britannian taloudellisia vaikeuksia sekä pienentää maan poliittista ja taloudellista valtaa maailmalla.Vahvimmin eroa halunneet olivat niitä, jotka kärsivät jäsenyyden katkeamisen seurauksista eniten. Jos yritykset siirtävät nyt työpaikkoja saarivaltakunnasta mantereelle, Lontoon Cityn meklarit kyllä löytävät uusia työpaikkoja, mutta vähemmän koulutetut ihmiset haja-asutusalueilla eivät. Tyhmää!\nViestintätoimisto Kreabin toimitusjohtaja Mikael Jungner epäili Facebook-kirjoituksessaan, että tuoreissa poliittisissa ilmiöissä näkyy se, että typerysten osuus väestössä on turhan suuri.”Turkki, Trump, Brexit ja monet muut ilmiöt kuitenkin puhuvat puolestaan. Nuo eivät synny ilkeän vähemmistön juonista. Nuo syntyvät tyhmän enemmistön tonttuilusta”, Jungner tulkitsi.Vastakkaisesta näkökulmasta asiaa tutki taannoin Pulmuset-sarjan isähahmo, Al Bundy. Keskiluokkainen perheenisä päätti vaikuttaa lähestyvissä vaaleissa. ”Yhdysvaltoja ovat johtaneet liian kauan sellaiset ihmiset, jotka tuntevat asiat. Ihmiset, jotka katsovat televisiouutisia, lukevat kirjoja ja yleensäkin jaksavat keskittyä. No, ei enää! Nyt on meidän vuoromme sanoa sanamme Amerikan tulevaisuudesta!”On aika hedelmätöntä käyttää ihmisten tyhmyyttä poliittisten ilmiöiden selittäjänä. Olennaisempaa olisi keksiä, miksi ihminen päätyy kannattamaan huonoa ideaa. Kun Euroopan integraatiota aloiteltiin toisen maailman sodan jälkeen, yhdentymisen tarjoama tulevaisuus oli eurooppalaisille yhteinen. Yhdentymisen isä Altiero Spinelli katsoi, että eurooppalainen kansallisvaltiokeskeisyys, protektionismi ja keskinäinen kilpailu olivat johtaneet fasismin ja jännitteiden nousuun. Hänen vaihtoehtonsa oli, että valtiot sidotaan yhteistyöhön ja sitä varmistamaan luodaan ylikansallisia organisaatioita. Sodan jälkeen sekä fiksut että niin sanotut tyhmät hyväksyivät Spinellin ajattelun pohjalta tarjotun näköalan: rauhan ja jälleenrakentamisen.Myöhemmin yhteiseksi visioksi kävi ainakin taloudellinen nousu. Jokainen Euroopan unioniin liittynyt maa on kokenut liittymisensä jälkeen vahvan talouskasvun ajan. Oli syynä sitten jäsenyys tai ajallinen sattuma, lopputulos on kelvannut suurelle joukolle eurooppalaisia yhteiseksi tavoitteeksi.Samoin kelpasi 1990-luvun alussa visioksi se, että Neuvostoliiton vallan alta vapautuneita Itä-Euroopan maita otetaan mukaan läntiseen arvoyhteisöön. Paluumuuttajamaille avattiin ovet. Millainen yhteinen – fiksujen ja vähemmän fiksujen jakama – visio meillä on nyt Euroopan unionista? Kymmenkunta vuotta kestänyt taloudellinen taantuma, eurojärjestelmän vaikeudet ja kansalliset velkakriisit ovat syöneet vanhat kollektiiviset visiot, eikä uusia ole. Nuorille ja koulutetuille Eurooppa on hyvä henkilökohtainen projekti: avoin tie parempaan elämään. Sen puolesta kannattaa äänestää.Mutta vastaavasti se on henkilökohtainen valinta Jungnerin tyhmäksi väeksi kutsumalle kansanosalle. Moni siihen kuuluvista ajatteli, että tulevaisuus ei tuo mitään hyvää tullessaan, epävarmuus kasvaa, leipä on kaventunut ja sitäkin tulevat muut rajojen takaa leikkaamaan.Selvitykset Britannian äänestyksestä kertovat, että tunne yhteiskunnan eriarvoistumisesta oli vahva selittäjä sille, miksi moni valitsi brexitin. Kun oma lippu oli junan kolmanteen luokkaan ja koko matkalle, lippu revittiin. Tyhmää tai ei.Taantumavuodet ovat kasvattaneet tätä väestönosaa. Visiottomuuden rinnalla kasvaa poliittinen toive: ovet kiinni. Maahanmuutto oli toinen hyvä selittäjä sille, miksi brexitiä kannatettiin. Ei se, oliko alueella paljon maahanmuuttajia vaan se, miltä maahanmuutto ilmiönä tuntui. Kun vanha poliittinen järjestelmä puolueineen ei anna selvää vastausta siihen, miten ”väärin äänestäneiden” paineet puretaan, rajat kiinni -puolueiden voima kasvaa. Vanha valtajärjestelmä ei voi loputtomiin padota näin ajattelevien tahtoa. Yhteinen näkemys eurooppalaisesta yhteistyöstä katoaa. Eurooppa palaa kohti sitä pistettä, jossa Altiero Spinelli näki maanosan olevan 1930-luvulla. Pärjääjillä ja fiksuilla on suuri vastuu, jos tällainen tyhmyys tapahtuu.\nPaavo Raution kolumnit\nBritannian EU-kansanäänestyksen jälkeinen pohdinta paljasti paljon pohtijoista itsestään. Miksi britit päättivät tehdä itselleen vahinkoa? EU:sta eroaminen kun todennäköisesti lisää Britannian taloudellisia vaikeuksia sekä pienentää maan poliittista ja taloudellista valtaa maailmalla.Vahvimmin eroa halunneet olivat niitä, jotka kärsivät jäsenyyden katkeamisen seurauksista eniten. Jos yritykset siirtävät nyt työpaikkoja saarivaltakunnasta mantereelle, Lontoon Cityn meklarit kyllä löytävät uusia työpaikkoja, mutta vähemmän koulutetut ihmiset haja-asutusalueilla eivät. Tyhmää!Viestintätoimisto Kreabin toimitusjohtaja Mikael Jungner epäili Facebook-kirjoituksessaan, että tuoreissa poliittisissa ilmiöissä näkyy se, että typerysten osuus väestössä on turhan suuri.”Turkki, Trump, Brexit ja monet muut ilmiöt kuitenkin puhuvat puolestaan. Nuo eivät synny ilkeän vähemmistön juonista. Nuo syntyvät tyhmän enemmistön tonttuilusta”, Jungner tulkitsi.Vastakkaisesta näkökulmasta asiaa tutki taannoin Pulmuset-sarjan isähahmo, Al Bundy. Keskiluokkainen perheenisä päätti vaikuttaa lähestyvissä vaaleissa. ”Yhdysvaltoja ovat johtaneet liian kauan sellaiset ihmiset, jotka tuntevat asiat. Ihmiset, jotka katsovat televisiouutisia, lukevat kirjoja ja yleensäkin jaksavat keskittyä. No, ei enää! Nyt on meidän vuoromme sanoa sanamme Amerikan tulevaisuudesta!”On aika hedelmätöntä käyttää ihmisten tyhmyyttä poliittisten ilmiöiden selittäjänä. Olennaisempaa olisi keksiä, miksi ihminen päätyy kannattamaan huonoa ideaa. Kun Euroopan integraatiota aloiteltiin toisen maailman sodan jälkeen, yhdentymisen tarjoama tulevaisuus oli eurooppalaisille yhteinen. Yhdentymisen isä Altiero Spinelli katsoi, että eurooppalainen kansallisvaltiokeskeisyys, protektionismi ja keskinäinen kilpailu olivat johtaneet fasismin ja jännitteiden nousuun. Hänen vaihtoehtonsa oli, että valtiot sidotaan yhteistyöhön ja sitä varmistamaan luodaan ylikansallisia organisaatioita. Sodan jälkeen sekä fiksut että niin sanotut tyhmät hyväksyivät Spinellin ajattelun pohjalta tarjotun näköalan: rauhan ja jälleenrakentamisen.Myöhemmin yhteiseksi visioksi kävi ainakin taloudellinen nousu. Jokainen Euroopan unioniin liittynyt maa on kokenut liittymisensä jälkeen vahvan talouskasvun ajan. Oli syynä sitten jäsenyys tai ajallinen sattuma, lopputulos on kelvannut suurelle joukolle eurooppalaisia yhteiseksi tavoitteeksi.Samoin kelpasi 1990-luvun alussa visioksi se, että Neuvostoliiton vallan alta vapautuneita Itä-Euroopan maita otetaan mukaan läntiseen arvoyhteisöön. Paluumuuttajamaille avattiin ovet. Millainen yhteinen – fiksujen ja vähemmän fiksujen jakama – visio meillä on nyt Euroopan unionista? Kymmenkunta vuotta kestänyt taloudellinen taantuma, eurojärjestelmän vaikeudet ja kansalliset velkakriisit ovat syöneet vanhat kollektiiviset visiot, eikä uusia ole. Nuorille ja koulutetuille Eurooppa on hyvä henkilökohtainen projekti: avoin tie parempaan elämään. Sen puolesta kannattaa äänestää.Mutta vastaavasti se on henkilökohtainen valinta Jungnerin tyhmäksi väeksi kutsumalle kansanosalle. Moni siihen kuuluvista ajatteli, että tulevaisuus ei tuo mitään hyvää tullessaan, epävarmuus kasvaa, leipä on kaventunut ja sitäkin tulevat muut rajojen takaa leikkaamaan.Selvitykset Britannian äänestyksestä kertovat, että tunne yhteiskunnan eriarvoistumisesta oli vahva selittäjä sille, miksi moni valitsi brexitin. Kun oma lippu oli junan kolmanteen luokkaan ja koko matkalle, lippu revittiin. Tyhmää tai ei.Taantumavuodet ovat kasvattaneet tätä väestönosaa. Visiottomuuden rinnalla kasvaa poliittinen toive: ovet kiinni. Maahanmuutto oli toinen hyvä selittäjä sille, miksi brexitiä kannatettiin. Ei se, oliko alueella paljon maahanmuuttajia vaan se, miltä maahanmuutto ilmiönä tuntui. Kun vanha poliittinen järjestelmä puolueineen ei anna selvää vastausta siihen, miten ”väärin äänestäneiden” paineet puretaan, rajat kiinni -puolueiden voima kasvaa. Vanha valtajärjestelmä ei voi loputtomiin padota näin ajattelevien tahtoa. Yhteinen näkemys eurooppalaisesta yhteistyöstä katoaa. Eurooppa palaa kohti sitä pistettä, jossa Altiero Spinelli näki maanosan olevan 1930-luvulla. Pärjääjillä ja fiksuilla on suuri vastuu, jos tällainen tyhmyys tapahtuu.


Nostalgia: 16 asiaa, joilla me leikimme lapsina – miten ihania muistoja!\nNewsner » Viihde » Nostalgia: 16 asiaa, joilla me leikimme lapsina – miten ihania muistoja!\nAina silloin tällöin minä mietin ja muistelen, millaista kasvaminen oli silloin kun olimme nuoria. Me nautimme elämästämme ilman kalliita leluja, polvemme olivat aina ruvilla ja kuinka leikimme yhdessä naapureiden kanssa pihassa niin kauan, kunnes äiti huusi ikkunasta kotiin syömään.\nSe oli toisenlaista aikaa, mutta onnellista sellaista!\nTänä päivänä maailma on kuitenkin hyvin erilainen paikka. Nykynuorilla on kaikilla älypuhelimet ja videopelit, he pelailevat applikaatioilla ja katselevat elokuvia laitteillaan. Välillä tuntuu siltä, että ulkona kotien pihoilla leikkivät lapset ovat täysin kadonneet johonkin ajan myötä.\nTarkoitan siis sitä, että kuinka moni lapsi nykyään enää leikkii pajupilleillä, käpylehmillä tai pelailee fortunaa?\nSiitä, onko tämä kehitys ollut huono vai hyvä asia, minulla ei ole mitään oikeaa vastausta. Yksi asia on kuitenkin täysin selvää – nimittäin se, että nykynuorilla ei varmasti olisi mitään käsitystä siitä, miten me itseämme viihdytimme nuoruudessamme näiden leikkien ja lelujen avulla. Tässä on tarjolla todellinen nostalgiatrippi – 16 esinettä ja leikkiä, joista me kaikki vanhemmat ihmiset olemme omassa nuoruudessamme saaneet nauttia!\n1. Naapurit eivät olleet aina niin iloisia, mutta tästä oli nuoruudessani kyllä todella paljon hupia!\n2. Tätä leikittiin välitunneilla koulussa joka päivä!\n3. Tämä oli toinen todellinen klassikko, jonka parissa käytettiin paljon aikaa koulussa ja vapaalla!\n4. Kuka kaipaa videopelejä, kun vanhat lelutkin tarjosivat niin paljon viihdettä?\n5. Voitte unohtaa uudenaikaiset Stigat, tällainen peli sai kaikki naapuruston lapset kateellisiksi omassa nuoruudessani!\n6. Ennen mp3-soittimia ja muita härpäkkeitä musiikkia kuunneltiin näin! Kynällä oli ihan oleellinen rooli myös kasettien kuuntelussa, kuten monet varmasti muistavat.\n7. Yhdellä ystävistäni oli tällainen ja kokeilimme aina vuorotellen kaveriporukalla, kuka onnistuisi ratkaisemaan sen nopeiten!\n8. Ei siihen erikoisempia leluja tarvittu, muutama oksa ja käpy olivat kaikki mitä leikkiin vaadittiin! Moniko on leikkinyt käpylehmillä?\n9. Tämä oli ehdottomasti kaikkien pelien kuningas minun nuoruudessani! Moniko muistaa fortunan?\n10. Voin haistaa jo sen tutun tuoksun pelkästään nähtyäni tämän kuvan!\n11. Heinätöiden jälkeen ajelu kuorman päällä oli hauskimpia muistoja omasta nuoruudestani!\n12. Kaikilla pojilla oli pyörissään tällaiset ja sitten leikittiin, että oltiin moottoripyöräilijöitä!\n13. Muistan elävästi, kun sain juuri tällaisen joululahjaksi lapsena!\n14. Unohtakaa huvipuistot! Tämä oli kaikkein hurjinta ja hauskinta, mitä leikkikentältä omasta lapsuudestani löytyi.\n15. Maaseudulla nuoruuden viettämisen parhaita puolia oli se, kun pääsi leikkimään ja seikkailemaan latoon heinien sekaan!\n16. Pajupillit olivat niin klassikko! Näiden vuoleminen oli hauskaa ja niiden soittaminen vielä mukavampaa!


Rowico Yumi pyöreä ruokapöytä 115 cm pyöreä, tammi | Kaluste10\nYumi on tyylikäs moderni ja ilmeeltään keveä pyöreä tamminen-ruokapöytä neljälle.\nTilaa laadukas Rowico Yumi pyöreä ruokapöytä 115 cm tammi rahtivapaasti netistä.\nLaadukas Rowico Yumi moderni pyöreä ruokapöytä 115 cm neljälle.\nRowico Yumi ruokapöytä 115 cm pyöreä, tammi\nLaadukas Yumi pyöreä ruokapöytä 115 cm lakattu tammi, jossa on viistetty kansilevy ja tyylikkäät kääntyneet jalat. Yumi ruokapöytiä on saatavana useita. Yumi ruokapöytä on helppo sovittaa monen erilaisen tuolin kanssa yhteen.\nRuokapöydän tuoli käsinojilla, whitewash, Carmen Rowico\nRuokapöydän tuoli käsinojilla, ruskea, Rowico Carmen