Braggs ORYX varmistaa sopimuksen Casino Interlakenin kanssa | CasinoRank\nNew Casino / Uutiset / Braggs ORYX Gaming varmistaa yhteistyön Casino Interlakenin kanssa\nBragg Oryx Gamingin kaupallinen johtaja Chris Looney kommentoi tarvetta kasvattaa pelitarjontaansa alalla. He haluavat myös tarjota uusinta laadukasta sisältöä online-pelaajille. Hän totesi myös, että Sveitsi on markkina, jolla on tilastojen mukaan niin paljon potentiaalia ja jota ei ole vielä tutkittu.\nInterlakenin kumppanuus Braggs Oryxin kanssa on tuonut hyviä uutisia online-kasinon pelaajille, koska he saavat pääsyn eksklusiiviseen etäpelipalvelimen (RGS) sisältöön armenialaisista studioista Peter and Sons, saksalainen online-kasinon kehittäjä Gemomat, Giveme Games, Golden Hero, ja Kalamba Games Oryxin omistaman kolikkopelivalikoiman mukaisesti.\nTämän sopimuksen toteuttaminen mahdollistettiin heinäkuussa 2020 ja se astui voimaan 1. heinäkuuta 2019, jolloin vain maakasinot voivat hankkia lisenssit. Tämä johtui siitä, että kumppanuus vaati sertifioinnin sen toteuttamiseksi. Se on sertifioitu Oryxin ISO/IEC 27001 -sertifikaatilla.\nTämän oli tarkoitus vaikuttaa Kansainvälisen standardointijärjestön (ISO) sekä kansainvälisen sähköteknisen komission (IEC) julkaisemaan turvallisuusstandardiin, jota käytetään yleisesti vertailuarvona Sveitsissä Sveitsin online-pelimarkkinoiden sääntelyelimenä.\nOryxin havaintojen mukaan Keski-Euroopan maissa nettipelaamista vuonna 2020 tarjonneista seitsemästä kivijalkapelitalosta saadut pelitulot olivat saavuttaneet noin 203 miljoonan Yhdysvaltain dollarin (186,8 miljoonan CHF:n) bruttopelitulot (GGR). ), kuten Sveitsin rahapelien sääntelyviranomainen julkaisi. Tämä verrattuna 26 miljoonaan Yhdysvaltain dollariin (23,5 miljoonaa CHF), joka tuotettiin vuotta aiemmin, kun verkossa toimivia kasinoita oli raporttien mukaan vähemmän Sveitsissä. Liikevaihto on kasvanut nettikasinoiden lisääntyessä.\nInterlakenin operatiivinen johtaja Jens Sellgrad kommentoi toimitussopimusta ja huomautti, että he luottavat tähän sopimukseen Oryxin kanssa, koska toimitus on toistaiseksi ollut saumaton. Oryxin odotetaan toimittavan sopimuksensa mukaisesti uusinta saatavilla olevaa laadukasta sisältöä online-pelaajilleen.\nOperatiivinen johtaja selitti myös, että Oryxin iGaming-tarvikkeiden toimitus on ollut vaikuttava tähän mennessä, mikä saa heidät luottamaan siihen, että koettu vakaa alku toistetaan heidän suhteensa edetessä tulevina vuosina.\nTällä hetkellä Oryx Gaming on lisensoinut Malta Gaming Authority, UK Gambling Commission (UKGC), Kreikan Hellenic Commission (HGC) ja Romanian National Gambling Office. Sen sisältö on joko hyväksytty tai sertifioitu muilla sen toiminnan kannalta keskeisillä lainkäyttöalueilla. Uuden sopimuksen myötä se laajentaa osallistumistaan nopeasti kasvavaan peliteollisuuteen.


Ruskamelontaretki hiljaisella Saimaalla - Retkipaikka\nSyksyn viimeinen pitempi melontareissu suunniteltiin Saimaalle. Päällekkäisyyksien vuoksi ajankohdaksi asettui lopulta lokakuun toinen viikonloppu. Tuuli oli puhaltanut viikolla parhaan ruskan pois, mutta saimme silti nauttia kolme päivää värikkäistä saarten rannoista.\nOravin vierasvenesatama kartalla\nLähdimme liikkeelle aamulla yhdeksän aikaan Oravista Harrin mökiltä kohti pohjoista. Upean saariston jälkeen saavuimme Pyttyvedelle, ja suunta kääntyi ensin itään ja sitten kaakkoon Ruunavedelle ja siitä edelleen Vääräjärvelle. Päivän ainoan ruokatauon pidimme Hyväsalmessa joitain satoja metrejä ennen siltaa. Tässä vaiheessa matkaa oli taitettu hieman vajaat 20 kilometriä. Kevyt myötätuuli vauhditti matkaa aina Harakkasaaren pohjoiskärkeen saakka. Sen jälkeen tuuli oli pääosin sivulta tai sivuvastainen.\nVääräjärveltä siirsimme kajakit Käköveden puolelle noin 170 metriä leveän maakannaksen yli (kartta). Alkumatkasta oli polku, jossa kantaa kajakkia. Tien ylityksen jälkeen polku hävisi, jolloin oli helpompi vetää kajakkia liukkaassa varvikossa eteenpäin.\nRunsaan kolmen kilometrin jälkeen tulimme Koloveden kansallispuiston reunalle. Jylhät kalliot kohosivat vedestä korkeuksiin. Tähän mennessä olimme meloneet Harrille tuttuja vesiä, mutta minulle uusia ja outoja. Nyt tilanne vaihtui toisinpäin.\nEnsimmäisen yön leiripaikaksi olin valinnut aiemman kokemuksen perusteella Syväniemen (kartta). Siinä on saaren molemmissa päissä nuotiopaikka ja muutama lankusta tehty telttapohja. Näin pystyimme valitsemaan sopivan suojaisan paikan tuulen suunnan mukaan. Edellisen kerran jälkeen oli saaren eteläpäästä purettu laituri, mutta pohjoispäässä se oli edelleen.\nPäivän melontamatkaksi tallentui kelloon 39,21 km/7h 35min.\nLahden pohjukassa odotti mukava yllätys, kun kapeikon läpi meni melottava kanava. Vaikka vesi oli todella matalalla, pääsimme silti läpi nousematta kajakista. Keväällä ja kesällä, kun vesi on 70 cm korkeammalla, uskoisin kapeikosta pääsevän jopa pienellä veneellä.\nKiersimme Loikansaaren ympäri veneväylää pitkin ja lähdimme kaarrattamaan vähitellen takaisin kohti Oravia. Alun perin oli tarkoitus oikaista Kujarin itäpuolelta (kartta) kohti Sompasaarenselkää, mutta ainakin matalalla vedellä Hirsisalmi ja Vaskosalmi olivat niin matalia, ettei siitä olisi päässyt läpi. Korkeammalla vedellä voisi onnistuakin.\nSompasaaren itäpuolella Kasihiekalla oli sopiva paikka rantautua lounastauolle (kartta). Pidimme siinä päivän ainoan tauon ja ruokailimme. Tukevan (1000 kcal) lounaan voimin jatkoimme matkaa kohti etelää. Puolet puuduttavasta 10 kilometrin aukeasta oli tässä vaiheessa taitettu.\nPäivän melontamatka oli vähän lyhyempi kun ensimmäisenä päivänä. Kello tallensi päivälle pituudeksi 36,74 km/7h 9min. Matkanopeus oli keskimäärin todella rento 6–6,5km/h, mutta kartanlukutauot, kuvaustauot ynnä muut laskivat päivän keskinopeutta kilometrin verran.\nAamu oli edellistäkin sumuisempi. Tuuli puhalteli välillä hyvinkin navakasti, kun söimme aamupalaa. Kymmenen tunnin unien jälkeen molemmat olivat taas intoa täynnä uuteen päivään.\nMeloimme idyllisen Oravin kanavan läpi. Voin kuvitella miltä se näyttää kauniina kesäpäivänä. Molemmilla rannoilla on kauniita vanhoja rakennuksia ja veneitä. Ei yhtään hullumpi asuinpaikka.\nNavakka etelätuuli puhalsi suoraan vastavirtaan kanavan suulle. Se nosti väylän reunaan teräviä hyökyaaltoja. Hetken pääsimme nauttimaan jo aallokkomelonnasta, kunnes käänsimme suunnan Linnansaaren kansallispuiston suuntaan. Kanavan suun ja Issakan välillä meloimme kilometrin verran kohtuullisessa sivuaallokossa, kunnes saari alkoi antaa suojaa.\nLounastauon pidimme Kirvessaaressa (kartta). Alun perin olimme suunnitelleet kiertävämme kansallispuiston pohjoisten saarten ympäri. Tämä olisi tarkoittanut noin 8 kilometriä pidempää matkaa päivälle. Päätimme lyhentää hieman päivämatkaa, koska molemmilla oli vielä kotimatka edessä ja mökillä odottava sauna houkutteli jo perille.\nLähdimme Kirvessaaresta navakassa myötätuulessa laskettelemaan kohti Tappuvirtaa. Marjasaaren jälkeen matka eteni vauhdilla, ja Kuivaniemen luoteiskärjessä pääsimme ottamaan jo pieniä surffeja aaltojen noustessa ja jyrkentyessä rannan lähellä. Matkanopeus myötätuuleen oli melko kevyellä melonnalla 7–8 km/h.\nMökin rannassa kello näytti päivän pituudeksi 31,55 km/5h 41min. Sopivan leppoisa lopetus reissulle. Harri laittoi saunan lämpiämään, nostimme kajakit rannasta mökin pihaan ja aloitimme niiden tyhjentämisen.\nMukava reissu taas kerran. Ruska ei ollut enää parhaimmillaan kuluneen viikon tuulien takia. Sää oli pääosin pilvinen tai melkein pilvinen. Välillä satoi vettä ja oli sumuista. Ne eivät kuitenkaan latistaneet tunnelmaa, vaan nautimme täysin rinnoin hiljaisuudesta. Perjantaina emme nähneet yhtään moottorivenettä, lauantaina näimme kolme ja sunnuntaina yhden sekä yhden vesibussin. Muita melojia ei näkynyt missään. Ruuhkaa ei siis syksyisellä Saimaalla ollut. Mökit näyttivät olevan pääosin jo talvikunnossa eikä rannoilla näkynyt juuri ketään.\nKokonaispituus reissulle tuli 107,5 km. Onko se paljon vai vähän, siitä voi olla jokainen omaa mieltä. Minulle ja Harrille tämä oli oikein sopivan rento matka. Tosin tähän aikaan vuodesta valoisan aika on sen verran lyhyt, ettei juuri kymmentä kilometriä pitempää olisi valoisalla edes ehtinyt meloa.\nEnpä yhtään ihmettele miksi joka kesä sadat keskieurooppalaiset tulevat Saimaalle melomaan. On tämä vain niin upea paikka. Tiheä saaristo, suojaisat vedet ja upeat jäkäläiset kalliorannat. Kartanlukutaitoa pitää olla, jos suunnistaa paperikartalla. Siitäkin selvittiin hyvin eikä eksytty. Mukana oli toki puhelimet ja niissä b-bark-karttasovellus, jolla pystyy varmistamaan oman sijaintinsa, mikäli epävarmuus iskee.\nTags: Asko Ristolainen, kansallispuisto, Koloveden kansallispuisto, Linnansaaren kansallispuisto, melonta, ruska, ruskaretki, Saimaa\nKansallispuistojen kultainen opas nivoo yksiin kansiin Suomen kansallispuistot... Loppuvuoden ihana rauha houkuttelee joelle – näin kaunis on melontareitti...


OLUTVERKON Viikon Olut 02-17: Mausteinen jouluolut – ei kompromisseja! - Blogivirta.fi\nOlutonni - tapahtumakalenteri « OLUTVERKKO - uutisia ja ti: OLUTVERKON Viikon Olut 02-17: Mausteinen jouluolut – ei kompromisseja!\n» Lue blogi... Julkaistu: 09.01.2017 08:47 · Päivitetty: 09.01.2017 08:59\n* Nøgne Ø Rød Jul, Nøgne Ø, Det Kompromisløsa Bryggeriet AS, Grimstad, Norja / Hansa Borg Bryggerier, Norja Pisteitä: 91 / 100. * Lue: Kaikki Viikon Olut -arviot alusta alkaen. * Lue ja tutustu: OlutKansanÄänestys Maailman Parhaasta Jouluolutmaasta vuonna 2016! * Lue lisää: Joulun ja talven kausiolutvalikoimat 2016-17. Viimeiset joulun juhlavat päivät ennen perjantaina koittavaa Nuutin päivää. Monet […]\nAvainsanat: olut nuutti norja mausteinen jul jouluolut joulu 2016 panimot olutverkko olutkulttuuri talvi


Polkuopinnot KEVÄT 2022: Tradenomi (YAMK), yrittäjyys (monimuoto-opinnot)*** - Xamk\nPolkuopinnot KEVÄT 2022: Tradenomi (YAMK), yrittäjyys (monimuoto-opinnot)***\n*** Edeltävyysehto: Tradenomi (AMK) tutkinto tai muu korkeakoulututkinto.\nTarvittava todistus tulee liittää ilmoittautumislomakkeelle.\nKoulutus alkaa torstaina 13.1. klo 9–17 ja sen jälkeen lähipäivät aina perjantaisin klo 9–16: 14.1., 4.2., 25.2., 18.3., 8.4., 29.4. ja 20.5.\nEnsimmäisenä orientaatiopäivänä (13.1. klo 9–17) tutustutaan ja perehdytään Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulun opiskelu- ja toimintaympäristöön, mm. sähköisiin oppimisympäristöihin. Oletuksena on, että kaikki opiskelijat tulevat mukaan aloituspäiviin, sillä opettajilla ei ole mahdollisuutta antaa yksilöllistä ohjausta järjestelmiin liittyen enää aloituspäivien jälkeen.\nKoulutuspaikka: Xamk, Kouvolan kampus, Paraatikenttä 7, 45100 Kouvola\nEdeltävyysehto: Tradenomi (AMK) tai muu korkeakoulututkinto. Ko. tutkintotodistus tulee liittää ilmoittautumislomakkeelle.\nEnsisijainen tutkinto, johon hyväksiluetaan Xamkissa: Tradenomi (ylempi AMK), yrittäjyys\nIlmoittautumisaika: Sitova ilmoittautuminen. Ilmoittautumislomake avautuu ke 1.12.2021 klo 9, ilmoittautuminen on avoinna 20.12.2021 asti.\nPolkuopintojen tavoitteena on suorittaa yhden lukuvuoden aikana 30 opintopistettä koulutukseen sisältyviä ydinopintoja, jotka oikeuttavat hakemaan tutkinto-opiskelijaksi ao. koulutukseen.\nTradenomi (YAMK), yrittäjyys -koulutus tavoitteena on vahvistaa jo yrittäjinä toimivien tai yrityksen perustamista suunnittelevien eri alojen osaajien ja ammattilaisten yrittäjyysosaamista.\nKoulutus antaa uusia näkökulmia ja uudenlaista osaamista, jolla vahvistat yrityksesi resilienssiä se-kä edistät liiketoiminnan jatkuvuutta ja kasvua. Monialaisessa ryhmässä toteutetun koulutuksen jäl-keen sinulla on osaamista innovaatioiden kaupallistamiseen ja uuden menestyvän yritystoiminnan kehittämiseen.\nKoulutuksen sisällöt ovat Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulun tradenomi (YAMK), yrittäjyys -koulutuksen opetussuunnitelman mukaiset. Polkuopiskelijat suorittavat ensisijaisesti koulutuksen pakolliset opintojaksot (ydinopinnot). Suorittamasi opinnot luetaan myöhemmin hyväksi osana tut-kintoa.\nKoulutus toteutetaan monimuoto-opintoina tutkintoa suorittavien opiskelijoiden ryhmäs-sä. Opintojaksoilla mahdollinen lähiopetus on arkisin klo 9–16 välillä (noin 2–3 pv / 5 op). Koulutuk-seen liittyy verkko-opiskelua, itsenäistä opiskelua ja pienryhmätyöskentelyä. Puolet opintojaksoista toteutetaan kokonaan verkko-opintoina ilman lähiopetuspäiviä.\nKeväällä 2022 toteutettavien liiketalouden ydinopintojen lähiopetuksen ajankohdat:\n– Opintojen aloituspäivät 13.–14.1.2022, to klo 9–17 ja pe klo 9–16, läsnäolovelvoite.\n– Muut lähipäivät: pe 4.2., pe 25.2., pe 18.3., pe 8.4., pe 29.4. ja pe 20.5. aina klo 9–16.\n– Päivien aikana seuraavat opintojaksot: Yrityksen strategiset valinnat, Yrityksen kriittiset me-nestystekijät, Vastuullinen yrittäjyys sekä opinnäytetyön aloittaminen ja siihen liittyvät käy-tänteet.\n– Lisäksi valinnaisia opintoja Xamkin Master School -tarjonnasta.\n– Lähiopintojen aikataulut ilmoitetaan opintojen alkaessa.\n– Syksyllä seuraavat opintojaksot: Yritystoiminnan kasvun mahdollistajat, Kasvuosaaminen sekä Kasvustrategia käytäntöön.\nTradenomi (YAMK) -tutkinto Xamkissa https://www.xamk.fi/koulutukset/tradenomi-ylempi-amk-yrittajyys/\nLehtori Maria Kangasniemi-Haapala, maria.kangasniemi-haapala@xamk.fi , p. 040 162 8864\nXamkin opiskelijoilta edellytetään omien päätelaitteiden käyttöä (esim. kannettavia tietokoneita). Lue lisää täältä. Koska opetus on suurelta osin verkossa, on opiskelijalla oltava valmiudet verkkotyöskentelyyn myös ryhmissä (tietokone, kameravalmius, kuulokemikrofoni).\nAvoimessa AMK:ssa opiskelu ei oikeuta Kelan myöntämään opintotukeen tai muihin opintososiaalisiin etuuksiin. Varmistathan taloudellisen toimeentulosi ennen opintojesi alkua esim. TE-toimistosta. Tukea opiskeluun voi saada myös Työllisyysrahastosta.\n1. Polkuopintojen aikana sinulla on mahdollisuus hakea valtakunnallisessa syksyn tai kevään yhteishaussa tutkinto-opiskelijaksi, mikäli täytät ammattikorkeakouluopintoihin vaadittavat pääsyvaatimukset.\n2. Tutkinto-opiskelijaksi voit hakea myös avoimessa AMKissa suorittamiesi opintopisteiden perusteella kaksi kertaa vuodessa avoimen väylän haussa. Hakea voit suoritettuasi valitsemasi polun opintoja 30 opintopistettä ja lisäksi laatimalla ja esittämällä opinnäytetyön suunnitelman hyväksytysti.\nIlmoittautuminen avoimen AMKin polkuopintoihin on sitova. Voit perua polkuopiskelupaikkasi maksutta 14.12.2021 mennessä. Tämän jälkeen sinulta peritään lukukausimaksu. Mikäli et ota paikkaa vastaan, ilmoita siitä välittömästi avoimen AMKin toimistoon sähköpostilla avoinamk@xamk.fi, jotta voimme antaa paikkasi seuraavalle.\nAvoimen AMKin toimisto, avoinamk@xamk.fi tai leena.parviainen@xamk.fi


Ilmoituksen osoite: https://tyopaikat.oikotie.fi/tyopaikka/1259921\nDB Schenker - Deutsche Bahnin kuljetus- ja logistiikkatoimintoja tarjoava liiketoimintayksikkö - on liikevaihdon ja suorituskyvyn perusteella maailman toiseksi suurin logistiikkapalveluiden tarjoaja. Euroopan maantiekuljetuksissa olemme markkinajohtaja. DB Schenkerissä työskentelee yli 72 000 työntekijää eri puolilla maailmaa, Suomessa meitä on noin 1 300. Palveluvalikoimaamme kuuluvat maakuljetukset, lento- ja merikuljetukset sekä sopimuslogistiikan palvelut. Yrityksemme tavoittelee jatkuvaa kasvua sekä jokapäiväisessä liiketoiminnassa että henkilöstön ammatillisessa kehittymisessä.\nHae sinäkin schenkeriläisten ammattitaitoiseen ja vauhdikkaaseen joukkoon täyttämällä sähköinen kesätyöhakemus. Kerro hakemuksessasi minkälaisten työtehtävien parissa sinä haluaisit työskennellä kesällä 2019.\nKurkkaa kesätyövideoltamme, minkälaisissa tehtävissä kesätyöntekijämme työskentelivät kesällä 2018.


Historia jatkuu...: syyskuuta 2014\n”Monet Suur-Denverin alueen opettajat ja oppilaat marssivat ulos kouluistaan päättyvällä viikolla. He protestoivat Jeffersonin piirikunnan koululautakunnan yrityksiä muokata Amerikan historian opinto-ohjelmaa propagandistiseksi Amerikan ylistykseksi.\nKoululautakunnan konservatiivit olivat huolissaan historian opetuksen kriittisestä sisällöstä. Eräs jäsenistä ehdotti, että:\n`Opintomateriaalien pitäisi kannustaa kansalaisuuteen, isänmaallisuuteen ja kapitalistiseen talousjärjestelmään, virkavallan ja yksilön oikeuksien kunnioittamiseen. Opintomateriaalien ei pitäisi rohkaista tai suosia kansalaistottelemattomuutta, sosiaalisia jännitteitä tai laittomuuksia. Niiden pitäisi esitellä Yhdysvaltojen ja sen historian positiivisia puolia.´\nOpinto-ohjelman muokkaus on paitsi typerää ja huonoa historiantulkintaa myös – paremman ilmaisun puutteessa – antiamerikkalaista.”\nOheinen professori Marko Maunulan kirjoitus (27.9.2014/ Suomen Kuvalehti Digi) osui silmään havahduttava esimerkkinä, miten tänä päivänä objektiivisuuteen tai kriittisyyteen pyrkivä historiankirjoitus on paikoin vaarassa joutua alennustilaan.\nJossain Venäjällä ollaan tietenkin vielä paljon pidemmällä. Siellä historian muuntaminen on suorastaan kansallinen projekti. Venäjällä neutraali kausi (rehellisyyteen pyrkivä historiankirjoituksen vaihe) taisi kestää vain Venäjän heikkouden tilan ajan. Sitä ennen Neuvostoliitto harjoitti omaa ideologista historian tulkintaa.\nMiksi yltiöisänmaallisuuteen pyrkivää historiankirjoitusta pitää kritisoida ja suoraan vastustaa? Eikö esi-isiemme teoista halutakaan kuulla legendaarisia urotekoja. Ei patrioottisen historiankirjoituksen kritisoijien puolella loppujen lopuksi ole kuin halu pyrkiä tinkimättömään totuuteen ja objektiiviseen historian läpivalaisuun. Mutta eikö toisaalta sen pitäisi riittää?\nMaunula ottaa esille tutun - osalle amerikkalaisista ominaisen – itseruoskinnan, jossa amerikkalaiset itse näyttävät ”mallia” muille maille masokistisessa itsekritiikin jalossa taidossa. Olen tunnistavinani tämän tendenssin ja pyrkinyt välttämään amerikkalaisvastaisen trendin apinoimista. Monesti herää ikään kuin vastareaktio tällaista kirjoittelua vastaan, joka houkuttaa yhtymään lyömiseen.\nVaikka vältettäisiinkin ääripäitä (nationalismi/itseruoskinta) pidän kriittisen objektiivisia näkemyksiä terveempinä, vaikka siinä olisikin itseruoskinnan vaara. Miksi? Ehkä haluaisin varmistaa, että nationalistissävyinen historiankirjoitus ei valtaa alaa nykyistä enempää. Ylikorostunut kansallismielisyys (vrt. Venäjä) on objektiivisen historiankirjoituksen surma. Pahimmillaan tämä johtaa yltyvään nokitteluun eri valtioiden välillä.\nMoniäänisessä Yhdysvalloissa suhtautuminen historiaan vaihtelee, mutta olen pannut merkille, että teekutsuliikkeen nousun myötä (teekutsuliikettä ei suinkaan ole haudattu!) on kansallismielinen ideologia tarttunut päivänpolitiikan lisäksi myös suhtautumiseen historiaan.\nMihin siis olemme menossa? Jos edellä esitetty kehitys pysähtyisi tähän, niin ei ehkä olisi syytä huoleen, mutta Unkari ja monet autoritäärisesti hallitut maat ovat esimerkkejä parhaillaan tapahtuvasta muutoksesta kansallismielisen historiankirjoituksen suuntaan.\nJos historian opetusta vähennetään kouluopetuksessa, niin historian kirjoituksen puoskarointi tulee pahenemaan. Objektiivisuuteen pyrkiviä historian tulkintoja on ja niitä pitää olla. Taistelkaamme moniarvoisen historiankäsityksen puolesta! Entä jos vihamielinen toiseen valtioon (esim. Suomeen) kohdistuva historianvääristely yltyy. Mitä voimme tehdä? Valtioiden välinen keskinäinen nokittelu historian tulkinnoissa tuskin on ainakaan ainoa oikea tapa vastata ongelmaan.\n”Vastapropagandan” strategia pitäisi olla valmiiksi suunniteltuna. Riittääkö totuuden nimiin vannominen? Epäilen, ettei ainakaan pelkästään. Otetaan nykyhistorian esimerkkinä esille Venäjän aloitteesta käynnistynyt lastenhuoltajuuskiista itänaapurin ja Suomen välillä pari vuotta sitten. Olisi oltava selvillä, mitä kanavia myöten oikaisut voisivat saavuttaa Venäjän päättäjät. Käsitän niin, että mekanismit ovat olemassa ja on opittu asioita. Jo kerran rauhoittunut kiista voi syttyä uudelleen maiden erilaisen lapsiin ja vanhemmuuteen kohdistuvan kulttuurin takia. Ja silloin toivottavasti olemassa olevat käytännöt toimivat.\nMitä on ekseptionalistinen (ainutlaatuisuutta ylistävä) oman kansakunnan korostaminen? Kysymys on eräänlaisesta väärinymmärretystä oman kansakunnan sielun pelastamisyrityksestä. Ajatellaan, että ollaan hyveellisiä, kun puolustetaan yltiöpatrioottisessa hengessä omia toimia ja tekemistä.\nTapahtuu vastakkainen ilmiö: päinvastoin tehdään karhunpalvelus sekä omalle elämiselle että suhtautumiselle muihin kansoihin, sillä yltiöisänmaallinen ajattelu on usein vihapuhetta muita kohtaan.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.21 Ei kommentteja:\nKaija Korhonen kirjoittaa HS:n vieraskynäpalstalla 24.9.2014 autoritäärisen hallinnon haasteista liberaaleille demokratioille Euroopassa artikkelissa ”Putinin malli leviää monissa Euroopan maissa”.\nArtikkeli innosti pohtimaan laajemmin niitä syitä, jotka ovat johtaneet autoritäärisyyden suosion kasvuun.\nArkihavainto on, että jokamiehen puheissakin puhutaan päättämättömyydestä kansanvaltaisessa järjestelmässä. Näin tapahtuu myös Suomessa, jossa liberaalilla demokratialla on pitkä historia.\nOlemmeko väsyneet demokratiaan? Poliitikkojen kinaaminen ja päätösten loputtomalta tuntuva vatvominen on kyllästyttänyt ihmisiä: ”tulisi Kekkonen ja sanoisi, mitä pitää tehdä”.\nOngelman ratkaisun ytimessä on varmaan jonkinlainen demokratian uudistaminen. Erityisesti sosiaalinen media kehittyneissä demokratioissa haastaa kansanvallan. Some sekä nopeuttaa että sekoittaa viestinkulkua. Se myös yksilöllistää yhteydenpitoa, mutta voisi toimia järjestäytyneesti toteutettuna uuden demokratian siemenenä.\nJotenkin kuitenkin epäilen tällaisen sosiaalisen median avulla toteutetun suoran demokratian toimivuutta. Ihmiset ovat väsyneet yhteiskunnan monimutkaisuuteen. Keskustelut ja päätöksenteko hoidetaan usein netin kautta yksinkertaisilla huitaisuilla, jotka johtavat vihapuheisin ja kansalaisten polarisoitumiseen.\nKokonaan toisenlainen ongelma on mielestäni Korhosen mainitsemissa Turkissa, Makedoniassa, Serbiassa, Bulgariassa, Romaniassa ja Unkarissa (huh, tulipa listasta pitkä!). Ja tietenkin on pidettävä mielessä Ukraina. Osa edellä mainituista on vasta EU:n ehdokasjäseniä, mutta oleellista em. listassa on se, että EU:ssa tai lähellä sitä on noin runsaasti epädemokraattisia maita. Tämä herättää monia kysymyksiä.\nKansanvaltainen järjestelmä ei ole missään vaiheessa juurtunut em. valtioihin. Osa on ollut entisiä sosialistisia maita ja muut kehittymättömiä demokratioita. Myös Kreikkaa voitaisiin tarkastella osana tätä maaryhmää. Se saisi ymmärtämään paremmin niitä vaikeuksia, joita on ollut ”vanhan” EU:n ympärillä.\nOn siis muodostunut kaksi blokkia joista toisessa on perinteiset demokratiat ja toisessa uudet kypsymättömät näennäisen kansanvaltaiset valtiot. Kuitenkin näitä pitäisi EU:ssa johtaa yhteisillä periaatteilla. Kun tähän lisätään jo valmiina vanhan EU:n sisällä oleva etelä-pohjoinen ulottuvuus ja ristiriita on ongelmia aivan riittävästi.\nTämä ei kuitenkaan riitä. Vanhoissa EU-maissa on tapahtunut irtiottoja kansanvaltaisesta järjestelmästä äärioikeiston suuntaan. EU:n perinteinen kansanvaltainen järjestelmä uhkaa murentua sisältä päin. Mureneminen on oikea sana, koska demokraattiset periaatteet ovat EU:n ytimessä. Askel uuteen suuntaan olisi liittovaltiokehitys, mutta se on monen tuskan päässä toteutumisesta.\nKorhonen aivan oikein mainitsee, että ”yksinvaltaisuuteen pyrkivät johtajat pitävät kiinni demokratian kulisseista”. He istuvat kahdella tuolilla yhtaikaa, pitävät kiinni demokratian reunasta ainakin näennäisesti ja samaan aikaan harjoittavat kansanvallan vastaista autoritääristä vallanpitoa.\nOn kiduttavaa ajatella, että demokratian juurtuminen ongelmamaihin voi viedä kymmeniä vuosia. Historian tarkastelu osoittaa, miten nykyiset demokratiat vasta hitaasti sopeutuivat kansanvaltaan (Saksa, Suomi esimerkkeinä). Sitten on vielä esimerkkejä hyvin epävakaista demokratioista, kuten Italia.\nJotenkin hätkähdyttävää on katsella Unkarin kehitystä, jonka olisi odottanut omaksuvan demokraattiset periaatteet ensimmäisten joukossa Itä-Euroopassa, mutta ei, Unkari näyttää päinvastoin esimerkkiä kuinka matkitaan autoritäärisiä malleja (Venäjä, Turkki, Kiina……).\nHyppääminen pikaisesti autoritäärisestä mallista (suoran) demokratian sovelluksiin on mahdotonta. On siis pakko hyväksyä pitkät siirtymäajat. Voin olla nytkin liian optimistinen, sillä jos nykyinen liikehdintä jatkuu niin demokraattisimmissakin valtioissa ollaan tulossa ”ongelmamaita vastaan” eli liikkumassa autoritääriseen suuntaan. Autoritäärisesti johdetuissa maissa pyritään perustelemaan älyllisesti olemassa olevaa järjestelmää tehokkuuden nimissä. Jos tehokkuutta – todellista tai näennäistä - voidaankin saada aikaiseksi, tapahtuu se usein kansanvallan kustannuksella (vrt. Unkarin kansalaisjärjestöjen kohtelu).\nPuolustusvoimain komentaja Jarmo Lindberg epäilee Hesarissa 27.9. 2014, että päätöksenteon hitaus länsimaissa kriisitilanteissa johtuu demokratian hitaudesta. En epäile häntä demokratian vastaisuudesta, mutta itse asia on haaste kansanvaltaisen järjestelmän reaktio- tai pikemminkin ennakointikyvylle. Demokratiaa on siis kehitettävä nopeamman päätöksenteon suuntaan, muutoin se näyttää saamattomalta autoritääristen vaihtoehtojen rinnalla.\nOn selvää, että vanhat demokratiat eivät voi jäädä makaamaan tuleen. On pakko saada demokratia alhaalta ylös -liikkeeseen, jotta torjutaan epädemokraattiset vaihtoehdot ja tarjotaan toimiva esimerkki takaiskuja demokratiassaan kärsineille maille.\nSeuraavassa muutamia haasteita ja mahdollisia etenemisväyliä:\nSähköisten äänestysmenetelmien käyttöönotto on kiduttavan hitaasti etenevä prosessi. Se voisi lisätä nuorten äänestysaktiivisuutta. Äänestysprosentit on saatava korkeammiksi, mutta se ei toteudu, jos ihmiset eivät tunne, että aktiivisuudesta on hyötyä.\nYhtaikaiset valtiolliset ja kunnallisvaalit + kansanäänestykset joistakin konkreettsista asioista voisivat toimia motivoijana aktiivisempaan poliittiseen osallistumiseen. Skandinaaviset pitkät listat voisivat olla vaihtoehtona nykyiseen jossain määrin popparivetoiseen ehdokasasetteluun, vaikka tiedänkin, että niitä laajasti vastustetaan.\nÄänestäjiä on palkittava suoremman vaikutusvallan kanavilla, nykyinen välillinen demokratia ei riitä. Valitettavasti Sveitsin kaltaiset kansanäänestykset sopivat vain pitkän demokraattisen kulttuurin maihin. Alhaisetkin äänestysprosentit voidaan hyväksyä Sveitsin kaltaisessa maassa, kun kansanvaltainen ympäristö on muutoin kunnossa.\nKysymys on toki syvällisemmistä muutostarpeista. Ymmärrän niin, että kysymys on tämän päivän ihmisen todellisuuden tajuamisesta. Tekninen ympäristö on muuttanut ympäristöä rajusti, mutta ihminen on kaikesta huolimatta se hidas osa yhteiskuntakonetta.\nAutoritääristen vaihtoehtojen torjumiseksi tulisi ottaa huomioon muutamia tärppejä. Vannon jälleen hyvän yleissivistyksen nimiin:\nIhmisten osaamiserot näyttävät kasvavan: jotkut vain sisäistävät nopean kehityksen paremmin kuin toiset. Ainoa toimiva lääke tähän on kattava yleissivistys, joka valitettavasti on joiltakin osiin murtumassa.\nKoulutus modernisoituna. Suorakaiteen muotoiset 1800-luvulta periytyvät koululuokat eivät ole tämän päivän ratkaisu. Niillä vain hallitaan järjestystä paremmin. Työn ja opiskelun ylivoimaisesti nykyistä parempi niveltäminen toisiinsa on avainasia. On ymmärrettävä, että opiskelu ja työ ovat tulevaisuudessa entistä enemmän lomittain ja päällekkäin toimivia asioita.\nAivan varmaa on, että uudet käytännöt vaativat huomattavaa panostusta tuetun opetuksen ja itseopiskelun järjestämiseen. Muutoin polarisaatio jyrkkenee. Eksyin aika kauas autoritäärisyys – demokratia akselilta, mutta oikeastikin pidän demokratian juurihoitoa välttämättömänä.\nSäälittävä demokratia? Juuri sellaiseksi kansanvallan vastustajat haluavat painaa demokratian. Juuri siksi tarvitaan demokratian itsepuolustusta.\nCarl Haglund on antanut hybridisotaa käsittelevän haastattelun Helsingin Sanomille 25.9.2014 (”Virheinformaatio huolettaa”).\nEnsin vähän käsitteestä ”hybridi”. Se määritetään eliömaailmassa kahden eri lajin risteymäksi. Autoissa se tarkoittaa kahden eri voimanlähteen yhteiskäyttöä (esim. sähkö ja bensiini). Sodasta puhuttaessa hybridi kuitenkin näyttää tarkoittavan ”sodan käyntiä toisin tavoin” tavanomaisen sodankäynnin ohella. Ja nämä toiset tavat voivat olla hyvin moninaiset. Mielestäni hybridi on epätarkka ilmaisu, mutta sitä on ruvettu käyttämään paremman puutteessa. On käynyt niin, että kun sitä on ruvettu käyttämään, sen käyttö on yleistynyt.\nHybridi normaalissa kielenkäytössä tarkoittaa informaatiosotaa tavanomaisen sodankäynnin rinnalla. Se voi myös tarkoittaa sodankäynnin teknologiaa hyväksikäyttäen tietoliikenteen häiritsemistä tai lamauttamista (kybersota), ”suomettumista” tai esimerkiksi palkkasotilaiden käyttöä ilman tunnuksia.\nInformaatiosodassa on kysymys suurimmaksi osaksi ikivanhasta asiasta. Informaatiosota on noussut esille nyt, koska välineet, joiden avulla sitä voidaan käydä ovat monipuolistuneet.\nSamalla kun sodankäyntitavat ovat muuttuneet ovat informaatioharhautukset lisääntyneet.\nHaglund esittää huolensa siitä saavatko kansalaiset ”oikeaa” tietoa. Hän edellyttää hyvää medianlukutaitoa ja luottaa – aivan oikein – että suomalaiset osaavat lukea mediaa. Meillä on ollut perinteisesti vahva pyrkimys erottaa toisaalta ”uutiset” ja toisaalta ”mielipide tai kommentointi” toisistaan. Ja hyvä näin.\nUudessa informaatioympäristössä erityisesti konfliktien yhteydessä tiedottamisen eri muodot menevät sekaisin. Haglund tuo esille, että vääriä ja vääristeltyjä viestejä lähetetään esimerkiksi netin kautta tarkoitushakuisesti.\nKun lukee Hesarin juttua pidemmälle, käy yhä selkeämmin ilmi, että Haglund tarkoittaa yksipuolisesti venäläisten lähettämäksi epäiltyä disinformaatioksi. Virhe onkin yhtä kuin venäläinen lähde! Ukrainan harjoittamasta vääristellystä tiedosta Haglund toteaa: ”Ei samassa ulottuvuudessa, mutta tietysti informaatiolla vaikuttamista tekevät muutkin kuin Venäjä. On Kiina ja Pohjois-Korea”. Varmoja valintoja, entä muut?\nSanonpa, että aika yksipuolinen arvio Haglundilta. Ero on lähinnä siinä, että lännessä käytetään sofistikoidumpia menetelmiä kuin idässä, jossa valhe on helposti uutinen ja uutinen on helposti valhe. Objektiivista tietoa ei johtavista tiedotusvälineistä hevillä saa.\nHän luo kliseemäisen käsityksen, että Venäjän luultiin muuttuvan demokratiaksi, kunnes sittemmin paljastui, ettei näin ole tapahtunutkaan. Tästä ajattelusta on luotu kiveen hakattu totuus, jonka mukaan Venäjä on yllättäen pettänyt odotukset. Väärin. Kyllä Venäjää on sanottu autoritäärisesti hallituksi maaksi koko Putinin hallintokauden ajan ja jo sitä ennen koko 2000-luvun ajan. Ja sitä ennen vallitsi Jeltsinin ajan sekasorto. Haglundin mukaan Venäjä olisi siis salakavalasti jossain vaihteessa muuttunut väärän informaation tyyssijaksi. Olen useissa kirjoituksissa korostanut lännen ja Venäjän ajatuksellisia eroja riippumatta siitä, minkälaiset yhteiskunnalliset olosuhteet Venäjällä kulloinkin ovat vallinneet.\nHaglund sivuuttaa täysin läntiset tahot propagandan tuottajana oman perusasenteensa johdosta. On pakko hieman täydentää Haglundia.\nOlen jo aiemmin maininnut Ukrainan pääministerin Arseni Jatsenjukin propagandan lähteeksi. Hän pyrkii manipuloimaan kuulijoitaan väittämällä, että Ukrainan konflikti laajenee väistämattä maailmanlaajuiseksi sodaksi. Tämä on hyvin tyypillinen ”hybridi” sen takia, että siinä pyritään laajentamaan oma tragedia maailmanlaajuiseksi, jotta saataisiin paitsi huomiota osaksi myös tuntu, että Venäjä on hyökkäämäisillään koko lännen kimppuun. Tavallaan inhimillistä, mutta ei mitenkään muuta disinformaation luonnetta. Tätä oman henkilökohtaisen tragedian laajennusta käytti mm. Aleksander Solzhenitsyn sanoessaan aikoinaan, että kun Kekkonen kuolee, niin Neuvostoliitto miehittää Suomen. Oma kova kohtalo vankileireillä eskaloitiin koskemaan naapurivaltiota!\nJotkin Itä-Euroopan maat harrastavat samantyyppistä pelottelukampanjaa, jossa vaativat milloin milläkin uhalla rautaa rajalle, eivätkä vain omille rajoilleen vaan kokonaista rintamaa Venäjää vastaan. On meneillään tietoinen kylmän sodan kauhuskenaarion luominen.\nVaikka kuinka tunnettaisiin myötätuntoa Itä-Euroopan kohtaloita kohtaan, ei se silti luo perusteita disinformaatiolle.\nLenin sanoi aikoinaan läntisiä Neuvostoliitossa vierailleita sosialistisen järjestelmän ystäviä hyödyllisiksi idiooteiksi (lähde on joskus kyseenalaistettu). Uskon perustellusti, että suomalaiset vahvalla yleissivistyksellään eivät alistu Venäjän hyödyllisiksi hölmöiksi, vaan säilyttävät arvostelukykynsä. Kriittisyys on käsitettävä oikein. Kyllä tavoitteena voi olla - kritiikin ohella - aito kanssakäyminen, kauppasuhteiden edistäminen ja muut yhteistyön muodot meneillään olevista konflikteista huolimatta - ja muistakin syistä kuin siksi, että yhteistä rajaa on 1000 kilometriä!\nTämä on todellinen suomalainen hybridi, jota lännen propagandapiireissä on usein mahdotonta hyväksyä.\nEikä meidän silti tarvitse julistautua suomettuneiksi – eikä opportunisteiksi.\nVoimmeko olla lännen hyödyllisiä hölmöjä? Kyllä. Miksi? Siksi, että kukaan ei kuvittele olevansa lännen hyväntahtoinen hölmö! Olemmehan kaikki samalla puolella, mitä nyt NSA vähän vakoilee. Jotkut ovat luoneet hybridipropagandan avulla lännestä lintukodon, jonka suojissa olemme turvassa.\nPään pistämistä pensaaseen tulisi välttää. Suomi on nyt lännettynyt selkeästi. Pidemmällä aikavälillä – ja tästä olen varma – Suomi tarvitsee henkistä ja poliittista tilaa liikkua valtaryhmittymien välissä. Sen täytyy tehdä tuo tila itselleen. Pyrin käyttämään vähäisiä voimavarojani informaatiosodassa vapaan liikkumatilan vahvistamiseen.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.17 Ei kommentteja:\nLähettänyt Pekka Tikka klo 12.25 Ei kommentteja:\nPalataan vielä Ville Niinistön suomettumispuheisiin Financial Timesissa, koska on syytä olla tarkkana, mitä on sanottu. Monet tahot ovat sotkeneet suomettumisen ja Rosatom-yhteistyön bisnesriskin ja poliittisen riskin.\nSTT ja Aamulehti kertovat Niinistön haastattelusta Financial Timesissa seuraavaa:\n”Vihreiden puheenjohtaja, ympäristöministeri Ville Niinistö arvioi Financial Times -talouslehden haastattelussa, että Fennovoimalle esitetty ydinvoimalupa on merkki Suomen ulkopolitiikan suomettumisesta.\nVenäjän valtion ydinvoimayhtiö Rosatom omistaa Fennovoiman hankkeesta nyt 34 prosenttia. Niinistön mukaan Fennovoimalle myönnetty lupa lisäisi tuntuvasti Suomen energiariippuvuutta Venäjästä ja antaisi Venäjälle juuri sellaista vaikutusvaltaa, jota se kaipaa lännen ja EU:n suuntaan.”\nPilkotaan tämä teksti kahteen osaan. Ensimmäinen osa kuuluu seuraavasti:\n”Vihreiden puheenjohtaja, ympäristöministeri Ville Niinistö arvioi Financial Times -talouslehden haastattelussa, että Fennovoimalle esitetty ydinvoimalupa on merkki Suomen ulkopolitiikan suomettumisesta.”\n- Ulkopolitiikkaamme eivät ohjaa omat arvomme, vaan se, että yritämme huolellisesti toimia niin kuin venäläiset haluavat. Se vie meidät takaisin 1970-luvulle, Niinistö sanoi lehdelle.”\nTämä on raskas syytös päättäjiä kohtaan. Niinistö antaa ymmärtää, että päätös on tehty venäläisten painostuksesta tai sen takia, että on haluttu mielistellä venäläisiä.\nSyytös on väärä ja valheellinen. Päätöstä ovat olleet tekemässä niin monet Nato-mieliset henkilöt (Vapaavuori, Salolainen, Stubb……), että on mahdotonta kuvitella, että he olisivat kaikki - itselleen valehdellen – tehneet suomettuneen päätöksen venäläisten painostuksesta.\nTapahtuu juuri päinvastainen eli Ville Niinistö sortuu itse suomettumiseen, koska käyttää Venäjää hyväkseen syyttäessään toisia suomalaisia nöyristelystä.\nEntä sitten haastattelulausunnon toinen osa, jossa Niinistö viittaa energiariippuvuuteen Venäjästä:\n”Niinistön mukaan Fennovoimalle myönnetty lupa lisäisi tuntuvasti Suomen energiariippuvuutta Venäjästä ja antaisi Venäjälle juuri sellaista vaikutusvaltaa, jota se kaipaa lännen ja EU:n suuntaan.”\nJos Niinistö olisi todennut vain tämän, ei siinä olisi ollut mitään suomettuneisuuteen liittyvää. On selvää, että energiariippuvuus Venäjästä lisääntyy, mutta se on normaali poliittinen ja bisnesriski. Suomessa hankkeen kannattajat olisivat vain todenneet korkeintaan, että kysymys on Niinistön (ja vihreiden) asenteellisuudesta ja Venäjän kaupan riskien liioittelusta.\nOn tärkeää erottaa vihjailut suomalaisten päättäjien nöyristelystä Venäjän edessä ja ydinvoimabisneksen riskit, joihin kuuluu poliittinen riski, että Venäjä jossain vaiheessa käyttäisi omistustaan Fennovoiman hankkeessa Suomea vastaan. Ja tämän riskin suomalaiset päättäjät ovat tiedostaneet ja tehneet silti päätöksen harkinnan jälkeen.\nHaluaisin vielä painottaa, että Suomen ja Venäjän kauppa ei voi heilahdella holtittomasti aina sen mukaan, mitkä ovat kansainväliset suhdanteet. Meillä on kyllä muistutuksena, miten 1990-luvun lama kuristi Venäjän kaupan lähes olemattomiin hirvittävin seurauksin.\nFennovoima-päätöksen järkevyyteen en ota kantaa tässä kirjoituksessa.\nKuulun niihin, jotka eivät ole lukeneet Selänteestä kertovaa uusinta kirjaa. Valtavat kirjapinot Akateemisessa kirjakaupassa kertovat myynnin odotusarvoista, jotka täyttynevät. En ole myöskään nähnyt tuoretta Selänne-dokumenttia. Vierastan hieman tämän tyyppisten dokumentaatioiden luomaa kuvaa maailmasta ja ihmisistä.\nOlen seurannut Selänteen uraa penkkiurheilijana nuoruusikävuosista lähtien kymmenet maajoukkuepelit ja NHL-ottelut mukaan lukien. Minkälaisia mielikuvia hän minussa herättää?\nSuomalaiset ovat innostuneet hänestä osin sen takia, että hän on kliseemäisesti ajateltuna hyvin epäsuomalainen. Ulospäin jää kuva avoimesta, aina hyvätuulisesta urheilijasta, joka harrastaa jaloja asioita kuten hyväntekeväisyyttä.\nHän on tyyppi, joka elää oman elintasonsa mukaisesti leveästi kuitenkaan siitä melua nostamatta. Selänteen suosio juontaa juurensa jokamiehen ja urheilutähden yhdistelmästä. Tärkeintä oli kuitenkin hänen jääkiekkotaitonsa (käsittelen häntä tässä oletuksella, että urheilijaura on takana päin) . Mikä hänelle oli ominaista? Hän oli nopea luistelija, joka ei edes vanhemmiten – hidastuessaan - menettänyt paljon tästä vahvuudestaan. Ehkä kuitenkin tärkeintä oli Selänteen lähtönopeus siniviivalta: sekunnin kymmenyksen etumatka ratkaisee paljon pienessä tilassa. Tietenkin hän oli etevä kiekonkäsittelijä.\nVahvakin Selänne oli. Ei hän kuitenkaan perinteisessä mielessä ollut mikään voimapelaaja, mutta hänellä oli hyvä kehonhallinta, jolla hän pystyi stabiloimaan asemansa silloinkin, kun vastustaja taklasi vauhtia keräten paikallaan olevaa Selännettä.\nJääkiekkoilijan kannalta on usein tärkeintä, miten hän pysyy terveenä kovassa kontaktilajissa. Selänne ei tässä poikkea ehkä keskiarvosta. Loukkaantumisia sattui, mutta ei peliuran pituus huomioiden suureksi rasitteeksi saakka. Tässä varmaan luontaisella urheilullisuudella oli merkityksensä: liukkaana luistelijana ja loistavan tasapainon omaavana hän vältti pahimmat karikot.\nSaavutukset olivat loistavia: Stanley Cup, olympiakisojen ja maailmanmestaruuskisojen mitaleita roppakaupalla, NHL:n kolminkertainen maalikuninkuus jne. Ehkä loistokkaimpana saavutuksena pidän kuitenkin tulokaskauden käsittämätöntä maalimäärää, 76 maalia kaudella 1992-93. Pisteitä kertyi samalla kaudella 132, mikä sekin on tulokkaiden kaikkien aikojen ennätys. On muistettava toki, että Selänteen läpimurron aikaan maaleja yleensäkin tehtiin enemmän kuin viimeisten parinkymmen vuoden aikana, mutta tämäkin varaus huomioon ottaen saavutus vaikuttaa ylittämättömältä.\nMaajoukkueura on vaikuttava. Selänne menestyi useissa eri ketjukokoonpanoissa, mutta minulle ikimuistettavin on Lehtinen-Koivu-Selänne. Jere Lehtisen moninkertainen valinta NHL:n parhaaksi puolustavaksi hyökkääjäksi kertoo Lehtisen molempiin suuntiin pelaamisesta paljon. Entä Saku Koivu? Voitetun syövän takia häntä kuvataan sitkeäksi. Sitäkin hän on, mutta minulla on päässäni kuva jostain maajoukkuepelistä, jossa vastustaja roikkuu kädellään Koivun paidassa ja Koivu toisella kädellään ja mailallaan kiekkoa halliten irrottaa vapaalla kädellään vastustajan pelaajan käden irti paidanhelmastaan. Teatterista ei tietoakaan.\nSotshin olympiakisat olivat Selänteen pelaajauran helmi siinä mielessä, että hän oli joukkueen henkinen isähahmo (vaikkei ehkä tyypiltään sovi tähän rooliin itsestään selvästi) ja lisäksi vanha kokemus ja osaamine olivat edelleen hallussa. Tähän olympiakeikkaan liittyy episodi, jonka avulla tarkastelen hetken vanhenevan urheilijan luopumista.\nMiksi vanhenevan urheilijan on vaikea lopettaa (Litmanen, Kurri….) ? Tämä on tietenkin hyvin yksilöllinen asia. Esimerkiksi Selänne ei ollut mikään ”fading star” edes uransa viimeisenä vuotena. Ei hän kuitenkaan ollut myöskään parhaassa iskussa. Tässä tilanteessa Anaheimin päävalmentaja istutti häntä penkillä, eikä Selänne saanut tarvitsemiaan/ansaitsemiaan peliminuutteja. Erikoistilannepelaaminen jäi vähiin. Tässä Selänne on turhan kriittinen. Anaheimin ylivoimapelaamisen tähdet (esim. Ryan Getzlaf) ovat koko liigan huippua. Selänne voisi sen verran armahtaa itseään, ettei vaadi tähtipelaajan asemaa niilläkin hetkillä, jolloin hän ei ole parhaimmillaan.\nTämä on tietenkin turhaa puhetta, sillä Selänteen luontoon kuuluu äärimmäinen kilpailuhenkisyys. Siksi hän on jaksanut niin kauan.\nNyt Selänne sanoo, ettei hän usko sellaisen ihmeen tapahtuvan, että hän joskus pelaa. Mutta kun kääntää asian toisinpäin, niin teoreettisesti pelaamisen mahdollisuus on olemassa. On vaikeaa nähdä, mikä olisi pelaamisen motivaatio (muu kuin äärimmäinen kunnianhimo) tulevaisuudessa. Penkillä istuminen saattaa jatkua, koska ”vanhus ” ei luonnollista syistä jaksa. Mitä hän tavoittelisi? Vanhimman huippu-urheilijan titteliä?\nKuusikymmentäluvulla vähän päälle kolmekymppinen urheilija oli jo ikäloppu. Niistä päivistä ihmisen elinikä on pidentynyt ja kokeneen huippu-urheilijan fyysinen tiimalasi valuu nykyisin hitaammin. Kunnon ylläpitämisen menetelmät ovat nekin parantuneet (dopingia unohtamatta).\nGordie Howe taisi pelata viimeiset ottelunsa 51-vuotiaana NHL:ssä. Siihen 44-vutiaalla Selänteellä on vielä matkaa. Olen myös seurannut nyrkkeilijä Bernard Hopkinsin uraa. Hän on edelleen huipulla 49 vuotiaana (täyttää 50 vuotta tammikuussa 2015) eikä todellakaan ole mikään kehäraakki. Inhimillisen suorituskyvyn aiempien rajojen rikkominen on aina kiehtovaa. Ruotsalainen huipputähti Mats Sundin leukaili lopettaessaan 38 vuotiaana: ”Jos olisin saanut valita, olisin pelannut 65-vuotiaaksi saakka. Valitettavasti jääkiekossa eläkeikä tulee aikaisemmin vastaan”. Pidin Sundinin asenteesta.\nMutta ehkä Selänteen uran jatkamisen pointtina olisi ensi sijassa kipinän löytyminen ja kilpailuhenkisyys.\nSelänteen ura ja elämä on bisneksen täyttämä. Tällaisessa ympäristössä ylilyöntejä saattaa tulla. Anaheimin päävalmentajan haukkuminen ja haukkujen kertominen kirjassa aiheuttaa kieltämättömän särön Selänteen julkikuvaan. Kirjan myynnin kannalta välikohtauksen kirjaus on ehkä hyväksi, mutta onko se perusteltua Selänteen koko uraa ajatellen?\nAsiaa on ehkä turha jatkaa, mutta Selänne olisi elämäkertaa ajatellen voinut ottaa vähän etäisyyttä jonkin yhden vuoden ja yhden kevään jaksoon hänen huippu-urheilijan urallaan, varsinkin kun ajanjaksoon sisältyi onnistuminen olympiakisoissa. Tietenkin tämäkin asia unohtuu ja kirkkaat urheilu-uran briljantit jäävät loistamaan. Ja hyvä näin.\nNiinpä niin. Huipulle pääseminen on vaikeaa, siellä pysyminen on vielä vaikeampaa, mutta huipulta luopuminen voi olla kaikkein vaikeinta.\nSelänne on mies parhaassa iässä. Hän on eräällä tavalla uuden aikuistumisen kynnyksellä. ”Siviiliura” alkaa vasta nyt. Motivaation pitää löytyä. En epäile, etteikö se Selänteen kohdalla löytyisi, mutta on esimerkkejä, joissa huippu-urheilun lopettamisen jälkeinen tyhjyys on ollut painostavaa.\nSelänteen uran viimeisin vaihe on ollut kiehtovaa seurattavaa. Miten ehdottomalla huipulla oleva kaveri löytää vielä yhden huipun ja on itse asiassa uran päättämisen hetkellä suositumpi kuin koskaan. Näillä bisnesvaistoilla voisi kuvitella menestyttävän myös jatkossa.\nTommi Uschanov puuttui mielestäni hyvin vakavaan ja mielenkiintoiseen aiheeseen Hesarin kolumnissaan ”Meidän pitäisi olla ylpeitä vankiloistamme” jokin aika sitten. Useat kansainväliset tahot ovat kiinnittäneet myönteistä huomiota skandinaaviseen (ml. Suomi) vankeinhoitoon. Uschanov vertaa vankiloidemme saamaa huomiota koulujärjestelmämme saamaan huomioon ulkomailla. Toki kiinnostus on monta kertaluokkaa pienempi.\nOn verrattu Skandinavian maiden vankiloita eräiden länsimaiden vankiloihin. Mistä ero esimerkiksi Yhdysvaltoihin , Englantiin ja sanokaamme Baltian maihin johtuu? Peruskysymys kuuluu kai, että mitä ongelmia vankiloissa hoidetaan? Muistuu mieleeni Yhdysvaltojen vankilalaitoksen joitakin tunnuspiirteitä. Ensinnäkin vankilat tuntuvat USA:ssa olevan osa sosiaalipolitiikkaa. Epämääräinen aines hoidetaan tieltä pois pistämällä heidät vankilaan: pienestä rikkomuksesta iso tuomio. Ainakin takavuosina Yhdysvalloissa ihmeteltiin, miksi vankimäärä kasvaa, vaikka rikollisuus monilla alueilla on vähentynyt. Syyksi on esitetty, että vankilat ovat bisnestä USA:ssa. Vankilat tarvitsevat asiakkaista ollakseen kannattavia. Tämä selittäisi ainakin osin suuren vankimäärän (kymmenkertainen Suomeen verrattuna).\nMustien prosentuaalinen osuus vankiloissa on hämmentävän korkea. Ainakin yhdessä vaiheessa tuntui siltä, että vankilalla korvattiin köyhien mustien sosiaaliturvaa. Ehkä syvällisemmässä mielessä kysymys on myös yhteiskunnan suhteesta yksilöön. Voidaan lähteä siitä, että vankilatuomio on monissa maissa pelkästään eristävä rangaistus. Toinen vaihtoehto on skandinaavinen malli, jossa ihmiset pyritään ”yhteiskuntakelpoistamaan”, jolloin uusintarikollisuus vähenee. Tämä on iso haaste ja varmaan säästökuurien kohdatessa yhä suurempi ongelma. Itse asiassa juuri tätä kirjoittaessani on julkisuudessa esillä 3-4 vankilan lopettaminen. Ja se, mistä joudutaan henkilökunnan osalta tinkimään on juuri siviiliin valmentaminen. Onko vankiloista tulossa jälleen pelkkiä säilytyspaikkoja? Mitätöimmekö vankeinhoitomallimme esimerkkiluonteen?\nEntistä suurempi osa vangeista pyritään sijoittamaan avovankiloihin. Tässä on kaksi näkökohtaa: toisaalta avovankilan odotetaan helpottavan sopeutumista siviiliin ja toinen on sitten tuttu säästötavoite.\nSuomen vankeinhoidolla on hyvä maine myös rikollisten keskuudessa. Moni rikokseen sortunut haluaisi kärsiä tuomion Suomessa, jos se vain on mahdollista.\nTV:stä tuli vastikään mielenkiintoinen ohjelma, jossa mm. lahjontarikoksista tuomittu Arto Merisalo kertoi vankilakokemuksistaan Suomessa. Pinnalta katsottuna hän antoi kuvan, jossa vankilaa hallitsevat osin vankien itsensä asettamat käyttäytymissäännöt, ja jos ei osaa sopeutua niihin toiset vangit rankaisevat. Myös toisiin vankeihin kohdistuvaa kiristystä ilmenee enemmän tai vähemmän satunnaisesti.\nKokonaisuudessaan Merisalo antoi kuitenkin myönteisen kuvan Suomen vankilaoloista. Vankila-ajan jakautuessa useampaan osaan ja useampaan vankilaan ainakin osa vankeudesta näytti hyvin vapaalta ja seesteiseltä. Erityisen mielenkiitoinen paikka oli vankilan kappeli, jossa vanki saattoi syventyä hengellisten tarpeiden tyydyttämiseen. Vankeinhoidossa on kysymys siitä, miten vankila valmistaa rikollista siviiliin. Onko vankila erityisesti säilytyspaikka vai onko se paikka, jossa voi kehittyä ihmisenä ja ammatillisesti? Neljäkymmentä vuotta sitten muistan TV-ohjelman, jossa haastateltiin Suomen silloin aika epäinhimillisiä vankilaolosuhteita. Kun haastattelija kysyi vanginvartijalta, miksi vangille ei anneta valmiuksia selvitä siviilissä, vaan hänet ensisijaisesti suljettiin yhteiskunnan ulkopuolelle, tuli vastaus, että se juuri oli tarkoituskin.\nVoisiko siis suomalainen vankeinhoito-osaaminen olla vientituote? Siihen tarvittaisiin Uschanovin kaipaamia aloitteita johtavilta poliitikoilta. Nyt asia lähinnä vaietaan. Vielä kovempi kysymys: onko meidän taas vesitettävä yksi vahvuutemme säästöjen alttarille.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 2.22 Ei kommentteja:\nKuka suomettuikaan Fennovoima-asiassa? Oliko se Suomen hallitus vai peräti ympäristöministeri Ville Niinistö itse? Siinäpä pähkinä purtavaksi.\nOlen jakanut suomettumisen omissa määritelmissäni kahtia. Ensinnäkin iso valtio (Neuvostoliitto/Venäjä) painostaa pientä valtiota (Suomi) saadakseen tahtonsa läpi jossakin asiassa. Tämä on klassinen kuvio. Maailmanhistoria on täynnä tämän tyyppistä ”suomettumista”, jossa iso valtio rajaa pienen valtion suvereniteettia. Suomi sopii tähän historialliseen läpivalaisuun lähinnä esimerkiksi.\nToinen suomettumisen laji on se, kun suomalaiset (henkilöt, puolueet tms.) itse käyttävät isoa naapurivaltiota hyväkseen toisia suomalaisia vastaan saadakseen tahtonsa läpi tai mitätöidäkseen jonkin itselleen vastenmielisen päätöksen. Usein tämä tekniikka liittyy valtapolitiikkaan. Aikoinaan leimattiin neuvostovastaisiksi sellaiset hahmot tai puolueet, joiden pääsy hallitukseen haluttiin estää. Tämä on sitä inhottavinta suomettuneisuutta.\nVille Niinistö sovelsi luovasti ”toista suomettuneisuuden lajia” – ei uhkaamalla toisia suomalaisia venäläisellä mahdilla - vaan kompromettoidakseen itselleen vastenmielisen hankkeen Venäjän länsimaalaisittain paheksuttavan käytöksen takia. Mutta yhtäkaikki hän käytti Venäjää hyväkseen päästäkseen päämääräänsä.\nOllaan mielenkiintoisessa tilanteessa, kun ministeri yrittäessään syyttää muita suomettuneisuudesta sortuu siihen itse. Venäjä ei ainakaan minun tietojen mukaan ole painostanut Suomea julkisesti eikä peitellysti millään tavalla. Venäjällä on tiedetty, että jos he painostaisivat ydinvoimakysymyksessä Suomea, olisi lopputulos varman kielteinen. Myöskään en usko mihinkään mielistelyyn. Siis että ydinvoimakysymyksessä tehtäisiin Venäjää mielistelevä päätös suomettuneisuuden hengessä.\nTullaan samaan asiaan, josta olen kirjoittanut lukuisia kertoja: miten Suomen ja Venäjän suhteet saataisiin kestävästi ”luontevalle” pohjalle. Käsitteellä ”luonteva” tarkoitan sitä, että käytännön politiikka pidetään faktoihin perustuvana: jos ollaan eri mieltä sanotaan se! Ymmärrän luonnollisesti, että tähän ei aina päästä, elävä elämä viekottelee harhapoluille, mutta niin paljon kuin mahdollista pyritään objektiiviseen arvioon yhteistyöstä.\nVenäjän strategia on haasteellinen Suomelle ja kaikille länsimaille, sillä Venäjä on ”januskasvoinen hybridi”, johon suhtautuminen vaatii joskus jakomielistä asennoitumista. Itäisen naapurin läsnäolo on kuitenkin realiteetti näillä kulmilla ja kun en parempaa keksi, niin voitaisiinko yrittää selvitä Venäjän kanssa rehellisyydellä? Pitääkö tämä suomettumiskuvio jälleen käynnistää? Ehkä on turha kuvitella, että puheista päästään eroon niin kauan kuin Suomi on Suomi ja Venäjä on Venäjä.\nMiten pohtisin suomettuneisuutta rakenteellisesti? Mitkä ovat sen tajuamisen kannalta ydinasioita? Tähän loppuun ottaisin esille Kari Suomalaisen tavan avata tätä suomettumissimpukkaa.\nKohta 1: Vuonna 1958 olivat ns. yöpakkaset. Tilanne aiheutui siitä, kun Suomen hallitukseen nimettiin henkilöitä, joita sinne ei olisi saanut Moskovan mielestä ottaa. Kekkonen kielsi Johannes Virolaista menemästä väitetysti kompromettoituneeseen hallitukseen, mutta Virolainen ei totellut (ja objektiivisesti ajatellen, miksi hän olisi jäänyt pois?). Aiheutui jäätävä vaihe Suomen ja Neuvostoliiton suhteissa, joka loppui vasta, kun hallitus hajosi. Virolainen lähti ensimmäisenä.\nKohta 2: Hyppään vuoteen 1979 ja ns. ”juhannuspommiin”. Kekkonen oli juuri käynyt Saksassa ja vakuuttanut yhtenä vierailunsa teemana, että mitään suomettumista ei ole olemassa. Virolainen antoi ymmärtää vierailun jälkeen Suomen Kuvalehdessä, että kokoomusta ei päästetty hallitukseen vaalivoitostaan (maaliskuu 1979) huolimatta ”yleisistä syistä” (so. Neuvostoliitto ei olisi hyväksynyt kokoomusta hallitukseen). Virolainen siis ”paljasti” valtiosalaisuuden, jonka olemassaolon Kekkonen oli juuri käynyt torpedoimassa Saksassa! Kekkonen suuttui ja meni – käsittämätöntä kyllä - TV:hen ja haukkui Virolaisen pystyyn, koska tämä oli antanut ”väärän” – suomettuneen - kuvan Suomen Neuvostoliitto-suhteista.\nSitten menen Karin piirroksen oivaltavaan luonnehdintaan näistä kahdesta episodista (perustuu ulkomuistiin, koska en ole nähnyt piirrosta kymmeniin vuosiin, harmi): Yöpakkasia Kari Suomalainen kuvaa piirroksessaan seuraavalla tavalla: Kekkonen seisoo Tamminiemen portilla tukevasti omilla jaloillaan ja ottaa vastaan Virolaisen, joka SEISOO PÄÄLLÄÄN!\nJuhannuspommia Kari kuvaa samassa piirroksessa siten, että Virolainen lähestyy Tamminiemen porttia tukevasti omilla jaloillaan (hänhän ei ollut suostunut hallitukseen - yöpakkaset mielessään - jossa epäkelpo kokoomus olisi ollut mukana) ja vastassa on Kekkonen, joka SEISOO PÄÄLLÄÄN!\nJos pienet vihreät miehet Marsista tulisivat tutustumaan maapalloomme ja yksi heidän mielenkiintonsa kohteista olisi ”suomettuminen”, niin en jaarittelisi mitään, näyttäisin vain tuon Karin pilapiirroksen ja sanoisin: ”tätä se on”!\nGallupin mukaan 43 prosenttia suomalaisista kokee turvallisuusuhkaa Venäjän taholta. Asia voitaisiin kuitata lyhyesti toteamalla, että Venäjä on itse aiheuttanut Ukrainan kautta uhkakuvan. En kuitenkaan suostu hyväksymään näin yksinkertaista selitystä.\nEräs tuttavani murehti aamu-TV:ssä käydyn Ukraina-keskustelun jälkeen, että häntä on ruvennut pelottamaan. Ilmeisesti hän oli herännyt Venäjä-pelkoon vasta aivan näinä aikoina. Sanat vaikuttavat meihin. Siksi on tärkeää, että julkisuudessa ns. asiantuntijat ovat vastuuntuntoisia puheissaan. Valitettavasti monet pitävät Nato-korttia povitaskussa ja puheet ovat tarkoitushakuisia (lue: uhkakuvia luovia).\nEniten ihmisiä pelottavat usein juuri omien ns. asiantuntijoiden luomat uhkakuvat, koska heidät koetaan luotettaviksi: hehän ovat ”meidän” puolella.\nKieltämättä Venäjä on tehnyt parhaansa lisätäkseen kansalaisten pelkoja: se on yksisuuntaistanut mediaviestintäänsä koko ajan, autoritäärisyys on lisääntynyt ja toisinajattelijoita on syrjitty tai estetty kokonaan sananvapaus. Ja tietenkin Venäjän kansalaisten laajamittainen tuki noudatetulle politiikalle on vaikuttanut ihmisten tuntemuksiin meillä Suomessa. En yritä muuttaa mustaa valkoiseksi, mutta ehkä toisenlainenkin näkökulma voidaan nostaa lännessä luotujen pelkokuvien rinnalle - ihan vertailun vuoksi.\nOn väitetty, että Venäjä on ekspansiivinen, laajenemishaluinen imperiumi ja etenee häikäilemättä tavoitteisiinsa. Oma käsitykseni on, että Venäjä ei ole aggressiivinen nykyisen status quon – niin kuin Venäjä on sen käsittänyt - rikkoja. Sen asenne on pääosin puolustuksellinen. Se on määrittänyt oman valtapiirinsä rajat eikä hyväksy raja-alueilla merkittäviä muutoksia. Ei enää. Ihmeen pitkään se sallikin turvallisuuspoliittisen ympäristön muuttumisen, mutta ehkä tässä on ollut syynä Venäjän suhteellinen heikkous. Toisaalta ei voida kiistää EU:n ja Naton laajenemispolitiikan vaikutuksia. Venäjän politiikka on vastareaktio lännen ekspansiolle. Ukrainassa oli ilmeisesti tultu viimeiselle rajalle.\nVenäjä haluaa, että sitä kunnioitetaan (Putinin diktaatti!) ja sen mielipide otetaan huomioon. Täyteyden tunnossaan EU ei ole huomannut liikkumavaransa rajoja. EU ei ilmeisestikään ole etukäteen varmistanut liikkumatilaansa (esimerkiksi Suomen osalta varmistettiin ennen Efta-sopimusta, että vaikeuksia ei tule. Sama on koskenut toki muitakin taloudellisia järjestelyjä). Koska Ukrainalla on taustana historia neuvostotasavaltana on melko luonnollista, että varmistuksista olisi ollut hyödyllistä sopia. Allekirjoittaisin aika pitkälle ajatuksen, että Ukraina on samassa tilanteessa kuin Suomi kylmän sodan aikana. Parempi sopia kuin sotia, vaikka Suomi suomettuneisuudessaan menikin liian pitkälle.\nValitettavasti EU ei harrasta aitoa neuvottelukulttuuria, vaan ajattelee laajentumispolitiikkaa oletuksena (Kreikka, Turkki, Ukraina…..). Tähän liittyy tietty ylemmyydentunne, suuri oikeassa olemisen tunne tai tarve.\nCarl Haglund on antanut haastattelulausuntoja, joissa hän ”myöntää” Viron olleen oikeassa, kun on pitänyt Suomen Venäjä-politiikkaa naiivina. Miten se on ollut naiivia? Sitenkö, ettei Suomi ole liittynyt Natoon? Haglund on todennut: ”Olemme Suomessa pyrkineet vaikuttamaan siihen, että Venäjä kehittyisi läntiseksi demokratiaksi ja siinä läntinen yhteisö on epäonnistunut”. Pitäisikö positiivisena tavoitteena nähty demokratisoituminen vaihtaa synkeäksi kyynisyydeksi? Ei Suomessa ole nähdäkseni laskettu Venäjä-suhteita yhden kortin varaan missään vaiheessa.\nHistoria jatkuu tässäkin suhteessa ja jos katsotaan menneitä vuosikymmeniä, niin hullumminkin olisi voinut käydä. Siitä on esimerkkinä Viron valtion kova kohtalo.\nOlen kiinnostuneena seurannut Ukrainan poliitikoista nykyisen pääministerin Arseni Jatsenjukin esiintymisiä. Alunpitäen hän vaikutti vankalta oikeudenmukaisuuden puolustajalta, joka vakuutti politiikallaan. Hyvä englanninkielen taito ja sujuvasanaisuus lisäsivät vakuuttavuutta. Viime aikoina hänen puheensa ovat saaneet yhä propagandistisemman leiman. Ainakin minun silmissäni hänen tietoisesti harjoittamansa ylireagoiva mielipiteen muokkaus on tehnyt hänet epäuskottavaksi. Hän on oman propagandansa vanki ilman mitään vivahteita.\nMeilläkin on poliitikkoja, jotka opettavat, että nyt toteutuu München 1938 -syndrooma. Historia harvoin suoraan opettaa, tai jos opettaa, niin voi opettaa joko oikein tai väärin. Vietnamissa ei dominoteoria toiminut….\nPuheissa on selvää ristiriitaisuutta: samaan aikaan, kun puhutaan Natoon liittymisestä muistetaan aina todeta, kuinka hyvät suhteet meillä on Venäjään ja kuinka meillä on etuna pitkä kokemus Venäjä suhteista. Uudessa tilanteessa Naton jäsenenä meillä ei kuitenkaan ole kokemusta Venäjän naapuruudesta. Silloin pelisäännöt voivat olla toiset.\nSitten meillä on epäuskottavia pahanilmanlintuja, jotka julkisudessa arvailevat tulevaisuutta. Mitä äkkivääremmät lausunnot sitä isommat otsakkeet. Niinpä Sofi Oksanen saa vapaasti toimia itsensä ja kirjojensa markkinoijana ja kertoa halukkaille, milloin Venäjä nappaa Suomen. Andrei Illarianov saa myöskin ilman kritiikkiä levittää pahansuopaa propagandaansa. Häntä mainostetaan Putinin entiseksi neuvonantajaksi (mitä hän aikanaan on varmaan ollutkin), joka on vaihtanut puolta. Mitä puolenvaihto tarkoittaa? Harva tuo esille, että hän on nykyisin amerikkalaisen Cato-instituutin palveluksessa, joka on miljardöörien perustama oikeistolainen thinktank.\nSilmiinpistävää on, että Illarianovin ja Oksasen ajatuksia levitetään kommentoimatta eli puheisiin jää ”paremmintietäjän”, (lue asiantuntijan) leima!\nMielenkiintoista Ukrainan kriisin ympärille käydyssä keskustelussa on, että eri suunnilta tulevan propagandan lopputulos voi olla suunnilleen sama: venäläisen propagandan mukaan Suomi on jopa vapaaehtoisesti liittymässä Venäjään. Toisaalta Oksasen ja Illarionovin äärimielipiteet tulevat toiselta laidalta, jossa Suomi (tai joku muu maa) viedään väkisellä. Molemmat mielipidesuunnat operoivat räikeillä otsakkeilla.\nEn usko, että kenenkään tavallisen ihmisen kannattaa lähteä juoksemaan näiden ääripäiden perässä. Siitä juoksuttamisesta ei nimittäin tule loppua.\nCato-instituutti ei ole mikään puolueeton asiantuntijaelin. Se on valjastanut itsensä puolustamaan Yhdysvaltain itsekkäitä etuja. Samaan aikaan kun Illarianov luo uhkakuvia milloin millekin valtiolle, Cato- instituutin sisällä voimistuvat kannanotot, joiden mukaan Naton ei pidä laajentua, koska se ei palvele Yhdysvaltain omia turvallisuusintressejä. Cato-instituutti on lobbauskoneisto, jonka kärki on suunnattu Yhdysvaltain päätöksentekojärjestelmään.\nIllarianovin mielipiteet ovat toisellakin tapaa alistettava tarkkaan syyniin. Hän nimitäin edustaa Venäjän valtionhallinnon kymmenen vuoden takaisia strategiapohdintoja. Missä tahansa esikuntatyössä (armeijassa tai siviilihallinnossa) pohditaan lukuisia strategisia vaihtoehtoja. Kun sitten tällainen henkilö, ollessaan virassa – tai kuten Illarianovin tapauksessa siirryttyään jo aivan muihin tehtäviin – antaa lausuntoja julkisuuteen, saattaa niistä syntyä hätkähdyttävä kuva maailmasta sen kirjoituspöytäympäristön näkökulmasta, jossa ao. henkilö työskentelee tai on työskennellyt. Kuitenkin kysymys on vain loputtomista spekulaatioista.\nOtan tähän vielä – jo kerran aiemmin esittämäni - esimerkin omasta kokemusmaailmastani. Opiskeluaikanani 1970-luvun alkupuolella samaan laudatur-seminaariin tuli eräs evp. majuri. Silloin – silloinkin! – oli meneillään Kyproksen kriisi ja majuri oli omien esikuntapäätelmiensä ja -kokemustensa perusteella päätynyt kantaan, jossa kolmas maailmansota oli syttymäisillään. Kaikki menivät seminaari-istunnossa hiljaiseksi, vaikka väite kuulosti absurdilta. Miksi maailmansota, miksi Kyproksen takia? No, tässä on esimerkki siitä, kuinka oma työ luo leiman erittelevimmänkin asiantuntijan mielipiteisiin ja miten hän ”ulos” kammiostaan tullessaan saattaa esittää täysin käsittämättömiä mielipiteitä.\nIllarianovin kohdalla voidaan todeta seuraavaa: 1) Hänen pohdintansa ovat juuri tällaisia esikuntaspekulaatioita, 2) tiedot ovat 10 vuoden takaa, 3) uuden työnantajan palveluksessa (siirryttyään maailmankatsomuksellisesti toisen ääripäähän) hän syö uuden isännän leipää eli harrastaa propagandaa sen laskuun.\nMielipiteet ovat yksilöiden mielipiteitä. Jos tilanne muuttuu esimerkiksi valtion harjoittamaksi massiiviseksi propagandavyörytykseksi on tilanne tietenkin toinen. Sivuutan tässä myös tarkoituksellisen propagandan levittämisen jonkun tahon laskuun mielipidekirjoitusten avulla.\nYlireagointi on tämän päivän median tunnuspiirteitä ja median lukemisen taito on äärimmäisen tärkeää aina kouluopiskelua (!) myöten. Hyvä yleissivistys on vahva ase propagandaa vastaan. Valitettavasti otsakepropaganda on lyönyt meilläkin läpi. Median vastuu on suuri, kun se mielellään esittää mielipiteitä maailmalta ilman kommentointia ja erittelyä. Viime kädessä voidaan kysyä riittääkö median edustajien oma asiantuntemus uutisoinnin erittelyyn.\nSitten tullaan aivan oleelliseen pohdintaan.\nMikä on kansalaisten ”keskimääräinen propagandan ymmärtämiskyky”? Tarjoan tähän optimistisen vastauksen. Veikkaan nimittäin, että se on huomattavasti parempi kuin anonyymeistä mielipidepalstoilla esitetyistä räiskimisistä voi päätellä. Tässä näkyy mielestäni suomalaisen yleissivistyksen syvyys. Rääväsuinen mielipidepalstojen mania ei kuvaa tavallisen suomalaisen kriittistä arkiajattelua.\nKuitenkin tuo alussa mainitsemani tuttavani yhteydenotto aiheutti minussa reaktion. Kyllä pelottelukampanjan vaikutus ulottuu koulutettuihinkin ihmisiin.\nMinkä asian haluaisin nostaa erityisesti esille tämän päivän tiedonvälityksessä? Ilman muuta hyvää tarkoittavien kotimaisten ns. asiantuntijoiden ja poliitikkojen ”analyysit”, jotka usein ovat sukua pelottelukampanjoille. Näissä maalataan ylireagoinnin seurauksena piru seinälle oman maailmankatsomuksen mukaisesti. Olisiko liikaa vaadittu, jos näille ns. asiantuntijoille toivoisi jäitä hattuun? Kysymys ei ole halustani pimittää tietoa, vaan vastuunkannosta.\nKuten edellä on tuotu esille, myös lännessä harjoitetaan liberaalin demokratian varjolla propagandaa. Syntyy propagandojen keskinäinen taistelu ja meillä on herkkä taipumus hyväksyä ”oma läntinen propagandamme” aidompana, todellisempana. Tästä syntyy käsitys, että vastakkain ainakin näennäisesti ovat lännen omaksumat liberaalin demokratian periaatteet (EU) ja etupiireihin perustuva voimapolitiikka (Venäjä). Vaikka tässä on paljon perää, olisin silti kriittinen molempien osapuolien harjoittamaa manipulointia kohtaan.\nPelottaa… ? Kyllä. Minua pelottaa, että emme jaksa taistella goebbelsiläistä toistoon perustuvaa mielipidemanipulointia vastaan. Taitava propagandisti saa ihmiset tekemään mitä tahansa. Goebbels: ”jos olisin pyytänyt heitä (yleisöä) hyppäämään kolmannen kerroksen ikkunasta alas, he olisivat tehneet sen”. Jokaisen pitäisi vihkiä itsensä analyyttisen taisteluun tarkoitushakuisen mielipidemuokkauksen erittelemiseksi ja paljastamiseksi.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 21.49 Ei kommentteja:\nTuoreessa kolumnissaan New York Timesissa ”The Deflation Caucus” Paul Krugman luotaa Yhdysvaltain ja Euroopan välisiä talouden tilan eroja. Ei ole yllättävää, että hän näkee viimeisissä Euroopan keskuspankin toimissa epätoivon sävyjä ja deflaation peikon aitoa pelkoa. Liian vähän, liian myöhään, kuuluu tuomio.\nSamaa mieltä ovat useimmat ekonomistit Euroopassa, vaikka hieman yllättyneinä antavatkin suuren arvon Draghin uudelle vedolle eli keskuspankin ohjauskoron laskemiselle 0,05 prosenttiin. Samaan aikaan moni toteaa, että tyhjästä on vaikea nyhjäistä. Ollaan aivan marginaalisissa vaikutuksissa, kun näin lähellä nollaa on vaikeaa laskea korkoa merkitsevällä tavalla.\nKriittiseen tapaansa Krugman antaa jälleen korville niille talouden asiantuntijoille, jotka ovat Yhdysvalloissa pelänneet inflaation karkaavan FEDin bondien osto-ohjelman takia. Krugman odottaa, että inflaatiohaukat edes myöntäisivät olleensa väärässä, kun mitään merkittäviä hintanousuja ei ole tapahtunut, mutta ei, sitä he eivät tee. Toki Krugman myöntää, että Yhdysvalloissa ollaan kaukana talouden OK-tilanteesta, mutta parempaan suuntaan on menty.\nFedin vuosia jatkunut miljardien dollareiden lainapaperien osto-ohjelma näyttää vihdoinkin tehoavan. Totutun talouspoliittisen ajattelun mukaan inflaation olisi pitänyt ryöstäytyä käsistä, mutta taantuman (The Great Recession) syvyys on tuhonnut inflaation siemenetkin.\nYhdysvalloissa Krugman projisoi inflaatiopelot (”inflation paranoia”) oikeiston käsikassaraksi. Mutta miksi oikea reuna kuvittelee inflaation räjähtävän käsiin? Yksi syy voisi olla yksinkertainen ajatuskulku, jonka mukaan rahan ”printtaaminen” johtaa aina inflaatioon ja inflaatio on pahan alku ja juuri. Sitten Krugman sanoo pahan sanan niin kuin se on: nämä oikeiston väärinymmärtäjät hankkivat tietonsa Ayn Randin romaanien ideologiasta.\nVakavamman syyn hän esittää, kun tuo esille ”luokkaintressin”. Inflaatio pelottaa sijoittajia, koska inflaatio auttaa velallisia ja vahingoittaa luotottajia ja deflaatio vaikuttaa päinvastaisella tavalla. Varakkaat ovat usein luotottajia ja köyhät ovat velallisia. Hän viittaa reilun 100 vuoden takaiseen ”kultaiseen kauteen” (Gilded Age), kun presidenttiehdokas William Jennings Bryan uhkasi irrottaa Yhdysvallat kultakannasta. Eliitti asettui raivokkaasti vastustavalle kannalle. Eikö nykyisessä inflaation vastaisessa kauhumaalailussa ole kysymys juuri samasta kuin kultaisella kaudella, kun tänä päivänä pelätään inflaation karkaavan FEDin luottoarvopapereiden osto-ohjelman takia?\nVoisi ajatella, että sijoittajien pitäisi tukea Fediä, koska velkojen osto-ohjelma on nostanut vahvasti pörssikursseja, mutta sittenkin heidän ajatuksissaan voittavalla kannalla on budjettivajeiden torjuminen ja 1970-luvun kokemukset inflaation tuhoamista pörssikursseista.\nEuroopassa varakkaiden määrä ei ole niin suuri kuin Yhdysvalloissa, mutta inflaation pelko on voimakas varsinkin Euroopan taloutta kannattelevalle ”velkoja-Saksalle”. Krugman palaa mieliteemaansa sanoessaan, että Euroopassa taloutta ovat ohjanneet budjettivajeiden ”pahat voimat” ja paranoidinen suhtautuminen inflaatioon, jotka ovat johtaneet austerityyn (niukkuussyndroomaan).\nTämä on Krugmanin oikeansuuntaista, mutta liioittelevaa kielenkäyttöä, joka ärsyttää monia. Aitoa huolestumista Euroopan taloudesta se ei kuitenkaan peitä. Fedin harjoittaman määrällisen elvytyksen lopputulosta on vaikeaa ennustaa. Vasta aika näyttää oliko toimenpide onnistunut vai vain tapa nostaa pörssikursseja kuplamaisesti. Rahan pumppaus ei siis välttämättä näy tavallisena tavaroiden ja palvelujen hintojen inflatorisena kehityksenä.\nEikö tämä kaikki kuvaa tilannetta, jossa jo pitkään tavanomaiset tavara- ja palvelumarkkinat ovat eriytyneet ”rahamarkkinatuotteista”?\nLähettänyt Pekka Tikka klo 0.13 Ei kommentteja:\nOle totinen, toveri – kaskuja kansandemokratioista\nKirjahyllyssäni on vanha, hirtehisiä juttuja itäblokin maista kertova kirja ”Ole totinen, toveri” (Weilin & Göös). Sain sen joululahjaksi vuonna 1965. Kirjan ovat toimittaneet Harri Kaasalainen ja Pekka Lounela. Kirjan alaotsakkeena on ”Kaskuja kansandemokratioista”. Oleellinen osa kirjaa ovat Olavi Hurmerinnan piirrokset.\nJo kirjan johdanto on mielenkiintoinen. Kannattaa panna merkille kirjan kirjoittamisen ajankohta: Nikita Hrustsev oli juuri syrjäytetty ja kolmikko Brezhnev – Kosygin – Podgorny jakoi vallan. Tuohon aikaan suomettuminen ei ollut sillä tavoin päivittäin esillä kuin myöhemmin tosikkomaisella 1970-luvulla. Kirjoittajat muistuttavat huumorin korkeasta tasosta Itä-Euroopan maissa, eikä mielestäni lainkaan liioitellen: ”…olemme havainneet , miten poliittisen huumorin terävyydestä ylpeillään mm. Puolassa, Unkarissa, Neuvostoliitossa, Tsekkoslovakiassa…”.\nOivaltavasti kirjoittajat toteavat, että huumori on usein kaksipiippuinen juttu: huomaamatta propagoidaan sosialismin puolesta, vaikka lukija ensin kuvittelee päinvastaista…..\nAiheellisesti tekijät huomauttavat, että samaa vitsiä kerrotaan vaikkapa Mussolinista, Kekkosesta ja Ulbrichtista. Kaskut kiertävät maailmaa ja ovat yhteistä omaisuutta. Tekijät muistuttavat, että kasku on vaarallinen asia. Esimerkki: ”Pääministeri Hrustsev oli tunnettu huumorintajustaan. Hänestä sanottiin, että hän suorastaan keräsi itsestään kerrottuja kaskuja. Lisäksi on kerrottu, että hän keräsi näiden kaskujen kertojia”.\nNo, ei Hrustsev ollut minkään varsinaisen vainolaisen maineessa.\nNauraa hihitin ”Ole totinen, toveri” -kirjan vitseille vaikka kuinka pitkään. Poliittiset kaskut ovat siitä kommervenkikkaita, että niistä hyvin helposti tulee ns. sisäpiirin vitsejä. Miksi? Koska taustatietojen täytyy olla selvillä, muutoin vitsit eivät tehoa. Huomasin moisen myöskin käytännössä yrittäessäni lainata kirjan kaskugalleriaa. Varoitettakoon siis tästä jo etukäteen.\nKirjassa on punaisena lankana tiettyjä teemoja. Yksi näistä teemoista on Albania-kaskut. Albania oli irronnut Moskovan talutusnuorasta ja tukeutui Kiinaan. Niinpä sen kustannuksella voitiin vapaasti pilailla (seuraavassa viitataan Laika-koiran lähettämiseen avaruuteen):\n”Ensimmäinen Sputnik oli saanut kaikki kansandemokraatit juhlamielelle ja albanialaisetkin lähettivät sähkeen Moskovaan: SEURAAMME. PISTE. KOIRA ON. PISTE. LÄHETTÄKÄÄ LAITTEET.”\n”Moskovan Pravda julisti äskettäin matkailuaiheisen palkintokilpailun lukijoilleen. Palkinnot olivat:\nEnsimmäinen palkinto viikon loma Albaniassa.\nToinen palkinto kahden viikon loma Albaniassa.\nKolmas palkinto kuulakärkikynä.”\nAvaruuden valloitus sai osakseen lukemattomia kaskuja, samalla kun niihin liitettiin Neuvostoliitto-antipatiat:\n”Prahan lähistöllä kierteli muuan valistaja kolhooseissa ja julisti:\n-- Neuvostoliitossa edetään hyvin voimakkaasti, kehitys on kerrassaan suurenmoista. Pian venäläiset lentävät jo kuuhun.\nÄäni kuulijain joukosta:\nSosialistinen utopia sai osakseen paljon huomiota:\n”….toveri Hrustsev sanoi, että tämä (tulevaisuuden) kommunistinen yhteiskunta kangastaa jo taivaanrannalla, sen tien päässä, jota kuljemme. Hrustsevin kannattaja innostui kovasti ja päätti ottaa selvää siitä, missä taivaanranta on. Hän avasi suuren neuvostotietosanakirjan ja siinä luki:\n`Taivaanranta´: kuviteltu viiva kaukaisuudessa, joka etääntyy sitä mukaa kuin sitä kohti kuljetaan”.\nSosialistinen todellisuus paljastettiin leikin varjolla:\n”Nikita Hrustsev pysähtyi tarkastusmatkallaan kolhoositalonpoika Ivan Ivanovitshin kohdalle.\n–Miten menee kysyi pääministeri leikillisesti.\n– Hyvin menee, vastasi Ivan Ivanovitsh. Leikillisesti.”\nKGB:n vertahyytävästä tehokkuudesta kerrotaan seuraavaa:\n”Egyptiläiset tutkijat olivat epätietoisia erään muumion iästä ja siksi pyydettiin apuun tiedemiehiä kaikkialta maailmasta. Löytöä tutkittiin ja tutkittiin, mutta parhaiten onnistuivat tutkimuksessaan neuvostoliittolaiset egyptologit. Hekin vasta sitten, kun heidän avukseen oli lähetetty salaisen poliisin miehiä. Nämä selvittivät kaiken nopeasti, sillä kahden tunnin kuluttua he ilmoittivat:\n--Ikä 3056 vuotta.\n--Kuinka nopeasti te selvisittekään, ihmettelivät egyptiläiset.\nSeuraavassa esimerkki Olavi Hurmerinnan taiteesta/"Ole totinen, toveri"\nKuva: Olavi Hurmerinta\nKirjan ilmestymisen aikaan elettiin kylmän sodan aikaa, mutta ei se estänyt laskemasta leikkiä vakavilla asioilla. Huumori vapauttaa ja suo helpotusta kireimmässäkin tilanteessa.\nNiin, tänä päivänä, kun kylmä sotaa kolkuttelee ovella, moni ”Ole totinen toveri” -kirjan huuli saa hymyn hyytymään. Aivan kuin historian havina tulisi kuultavaksi tässä ja nyt.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 9.09 Ei kommentteja:\nTein aikoinani sivulaudaturtyön ”Kylmän sodan tulkinnoista” tutkintooni (1976). Aikaa on kulunut enkä rakentaisi enää maailmankäsitystäni tuon työn varaan, mutta jäljet tutkimustyö jätti. Huomaan, että Yhdysvaltain Moskovan asiainhoitajan ja suurlähettilään (1944-46 ja 1952) George F. Kennanin silloin konservatiiviseksi (vanhoilliseksi) arvioimani tulkinta on tuon ajan tulkinnoista relevantein tänä päivänä. Hänen ajatteluunsa olen viitannut useissa blogikirjoituksissani arvostavasti. Kennanin pysyvä jälki historiaan syntyi hänen oppinsa Policy of Containment kautta. Siitä on johdettu mm. Trumanin oppi.\nKennan teki työtä isänmaansa hyväksi, mutta mikään ”cold war warrier” hän ei ollut. Kovuudestaan huolimatta Kennan oli kykenevä asettumaan vihollisen asemaan ja kritisoi ankarasti kylmän sodan sotaintoa. Esimerkiksi Vietnamin sotaan hän suhtautui leppymättömän torjuvasti.\nItse asiassa Kennan kärsi oppinsa tulkinnoissa tappion, sillä kun hän rakensi ajattelunsa diplomaattisen ”patoamisen” varaan, niin hänen vaikutusvaltainen ystävänsä ja kilpailijansa Yhdysvaltain ulkopoliittisessa koneistossa Paul Nitze käänsi ajatuksen sotilaalliseksi patoamiseksi. Tästä Kennan oli hieman katkera. Joka tapauksessa hän on niitä harvoja, joka pystyi näkemään maailman muuttumisen ennustamaansa suuntaan elettyään 101 vuotiaaksi (hän kuoli vuonna 2005).\nHelsingin sanomissa 7.9.2014 oli artikkeli Kylmästä sodasta nimellä ”Vuosikymmenten tuijotuskilpailu”. Artikkelissa todetaan mm. ”Kylmän sodan aikana Naton jäsenten suojelemista ei epäilty . Jos Neuvostoliitto olisi hyökännyt yhtä jäsenvaltiota vastaan, siihen olisi vastattu ydinsodalla. Niin sanoi ainakin massiivisen vastaiskun oppi, joka oli voimassa 1960-luvulle asti”. Tämä ajattelu korostaa Nitzen luomaa strategiaa.\nSanoisin kuitenkin, että edellä lainattu HS:n teksti kuvaa pikemminkin nykyisen tilanteen heijastamista kylmän sodan aikaan kuin tuon ajan todellisia hyökkäysvaaroja. Miten oli todellisuudessa? Periaatteessa tietenkin oltiin valmiita ydinsotaan, mutta sittenkin enemmän retoriikassa. Näkisin asian juuri päinvastoin eli ydinaseet jäädyttivät tilanteen Euroopassa liikkumattomaksi lähes koko kylmän sodan ajaksi. Ainoita poikkeuksia olivat Berliinin ilmasiltaan johtanut konflikti vuonna 1948 ja Berliinin kriisi 1958-61. En kuitenkaan usko, että kummassakaan tapauksessa ydinsota oli lähellä, vaikka aseita kalisteltiin Checkpoint Charliella vuonna 1961.\nMolemmilla suurvalloilla oli etupiirinsä, joiden ”sisäisiin” asioihin ei sekaannuttu. Ei Yhdysvallat ollut lähelläkään puuttumista Itä-Saksan, Unkarin, Puolan ja Tsekkoslovakin tapahtumiin 1950- ja 1960-luvulla.\nKonfliktit syntyivät perinteisten etupiirien ulkopuolisilla alueilla juuri siitä syystä, että keskeisillä Euroopan raja-alueilla kauhun tasapaino lukitsi tilanteet sellaisiksi, kuin miksi ne toisen maailmansodan jälkeen asettuivat. Kuuba, Chile, Lähi-Itä, Afrikka, Kauko-Itä (erityisesti Vietnam) olivat perinteisen bipolaarisen jaon ulkopuolella vain muutamia mainitakseni. Niissä sopi sotia.\nErityisen konservatiivinen oli Stalin. Hän pysyi tiukasti oman etupiirinsä sisällä. Koreassakin hän antoi kiinalaisten tehdä likaisen työn, mistä Kiina oli erittäin ärtynyt. Myös Kennan korosti jo kuuluisassa ”Pitkässä sähkeessä” 1946 ja Foreign Affairs-lehden yhtä kuuluisassa X-artikkelissa vuonna 1947, että Stalin ei lähde Hitlerin tapaiseen seikkailupolitiikkaan.\nUkrainan konfliktin keskiössä on – Venäjän puolelta - vanhojen etupiirirajojen tavoittelu ja toisaalta - lännen puolelta - halu unohtaa ne ja harjoittaa ekspansiota yhä uusille alueille liberaalin demokratian nimissä. Vastakkain ovat oikeusvaltioperiaatteet, Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen syntyneiden valtioiden etnisten ja valtiorajojen sekoittuminen ja vanha valtapolitiikka. Olen sen verran kyyninen, että en usko tilanteesta selvittävän ilman täysimittaista sotaa, jos valtapoliittisia näkemyksiä ei oteta vakavasti.\nOma lukunsa ovat sitten toisen maailmansodan jälkeiset sisällissodat, joista pyrittiin väkisin tekemään idän ja lännen välisiä konflikteja. On vaikea nähdä olisiko Vietnamista koskaan kehittynyt kylmän sodan tragediaa, jos amerikkalaiset eivät olisi ehdoin tahdoin kehittäneet sinne München 1938 -sovellusta (dominoteoria), joka ei toteutunut siellä. Tänäkin päivänä Münchenin mallia tarjotaan puolihuolimattomasti joka väliin, mm. Ukrainaan ilman sen syvällisempää analyysia.\nKylmän sodan tulkintojen näkökulmasta Ukraina on Venäjän etupiirissä ja siellä vallitsee sisällissodan luontoinen tilanne. Tilanne on uusi ja arvaamaton, koska taistelu on siirtynyt etupiirin sisälle. Länsi ei tunnusta Ukrainaa Venäjän etupiiriin kuuluvaksi.\nEntä ideologian merkitys? Vanhassa ”Ole totinen toveri”-kaskukirjassa 1960-luvulta kerrottiin kuinka Neuvostoliitto tarjosi aseita afrikkalaiselle vapautusliikkeelle, ja kun afrikkalaiset kysyivät, että mihin tarkoitukseen nämä aseet ovat, kuului vastaus: ”mitä te sitä pohditte, käyttäkää niitä!”. Tämä johtaa ajatukset valtapolitiikkaan, joka oli ratkaisevampi elementti kylmän sodan konfliktissa kuin ideologia (kommunismi, kapitalismi). Venäjällä vaikutti Kennanin mainitsema turvattomuus (miltei vainoharhainen pelko tulla uhatuksi milloin mistäkin ilmansuunnasta) ja Yhdysvalloissa halu levittää omaa ”liberaalia demokratiaa” vähemmän demokraattisin keinoin kaikkialle maailmaan. Toki Yhdysvalloissakin mccarthyismi sai paranoidisia piirteitä 1950-luvun alussa. Valta ja pelko vallan menetyksestä naamioitiin osin ideologiseksi taisteluksi.\nMitä jää suurvaltavastakkainasettelusta jäljelle, jos ensimmäisen maailmansodan edeltävältä ajalta, kylmän sodan ajalta ja toisaalta tämän päivän tilanteesta poistetaan valtapolitiikan elementti? Ei mielestäni kovin paljoa.\nTietenkin syvätarkastelussa nousee esille Vladimir Putin Venäjän omaa erinomaisuutta korostava uskonnollinen ja nationalistinen ekseptionalismi. Se torjuu kaiken amerikkalaisen ”pinnallisuuden” ja markkinatouhun. Samainen ekseptionalismi on Yhdysvaltain teekutsuliikkeen käynnistävä voima. Onko lopulta niin, että kaiken pintavaahdon alta löytyy (ääri)nationalistien halu vetäytyä amerikkalaiseen ja venäläiseen rauhaan – loistavaksi kuviteltuun eristäytymiseen turvatuin rajoin?\nTimo Vihavainen kirjoittaa blogissaan, että roskaväen valta on palannut. Hänen mukaansa poliittinen korrektius estää meitä sanomasta, että roskaväki on roskaväkeä. Hän kytkee roskaväen käsitteen huonouteen. Korrektissa puheessa huonoja ei saa sanoa huonoiksi.\nOn kiva keksiä uusia selityksiä vanhoille historiallisille tapahtumille. Vihavainen yrittää sanoa, että miksi emme oikeasti käytä roskaväestä nimeä roskaväki, kun se sen ansaitsee. Erityisesti etniset ryhmät osoittaessaan mieltään tuntuvat kuuluvan tähän ryhmään. Pelkäänpä, etten voi erottaa "kansaa" ja "rettelöitsijöitä" Vihavaisen tavoin.\nMikä on ”vanhanaikainen” selitys Ranskan suuren vallankumouksen roskaväelle? Minusta sitä voidaan selittää kansalaisten lopullisella kyllästymisellä Versailles´n 10 000-päisen hovin tuhlaavuudelle. Vai oliko kyseessä irrationaalinen mellakka, eräänlainen ”a rebel without a cause”? Enpä usko. Ludvig XIV, tuo kuuluisa ”aurinkokuningas” on tuhlaavuuden ääriesimerkki. Hänen seuraajansa Ludvig XV ja Ludvig XVI olivat eräänlaisia surullisen hahmon ritareita. Heillä kummallakin oli syvällä sisimmässään halu ajatella koko kansan etua, ehkä jopa valistusaatteiden nimissä, mutta kaikki heidän pyrintönsä kääntyivät itseään vastaan. Kuningasvallan puolustajat olivat itsepintaisempia kuin kuninkaat itse. Heikkotahtoiset Ludvigit horjuivat uudistajien ja säilyttäjien välissä loputtomien kompromissien keskellä.\n”Kaiken jälkeen häpeä oli se tunne, joka jäi ristiriitaiselle kuninkaalle päällimmäisenä mieleen. Oliko hän se kuningas, jonka täytyi alistua vapauden ja tasa-arvon nimissä aatelin häikäilemättömästi nimeämälle ”roskajoukolle” ja olla nöyryyttävästi viimeinen itsevaltias kuningas?”\nEntä roskaväen käytännön saavutukset? Toki he sortuivat väkivaltaan, mutta mielestäni eivät tällöinkään olleet mitään pelkkää irrationaalista rähinöitsijäporukkaa. He huutelivat alhaisen sivistystasonsa takia kuningattarelle hävyttömyyksiä. Marie Antoinette oli pelkkä itävaltalaislutka. Äärimmillään päitä katkotiin ja ripustettiin seipään nokkaan. Roskaväkeä on helppo arvostella nimenomaan karkeudesta ja sivistymättömyydestä. He huusivat ilmoille sen, mistä olivat jääneet paitsi!\nEikö väkivallan määrä ole lopulta suoraan verrannollinen demokraattisten uudistusten viivästymiseen vuosilla, jos ei peräti vuosikymmenillä (Venäjä, Ranska….)? Lopulta malja läikkyi yli.\nMinusta vallankumouksen roskaväki oli ainakin osittain etujoukkoa! He olivat niitä, jotka uhrautuivat toisten puolesta. ”Ne toisetkin” olisivat halunneet olla mukana, mutta itsesäilytysvaisto, perhesyyt tai pelkkä rohkeuden puute estivät heitä osallistumasta vuoden 1789 levottomuuksiin. Totta kai joukossa oli pelkkiä rähinöitsijöitä, mutta sen kieltäminen, etteikö roskajoukko olisi oikeutetusti vaatinut aatelisten oikeuksien purkamista ja kansalliskokouksen koollekutsumista on pelkää panettelua.\nMiten usein historiassa toistuukaan tämä, että rajallinen joukko on barrikadeilla ja muut peesaavat! Melko naiivin käsityksen mukaan Venäjän lokakuun vallankumous oli muutaman epäuskottavan vallankumouksellisen vallankaappaus, jolla ei ollut kansan tukea ja jota tavallinen kansa katseli silmät pyöreinä sivusta. Ei nyt sentään. Etujoukon takana olivat valtavat kansanjoukot, jotka halusivat muutosta. On eri asia, mitä sitten tapahtui.\nKirjamessuilla pari vuotta sitten pari tutkijaa esitteli tutun teeman: yliopiston kapinallisten pieni joukko yritti saada aikaan kumouksen vallankumouksellisilla aatoksilla 1970-luvun vaihteessa. Mutta he olivat vain pieni mitätön vähemmistö. Aivan oikein kuulijakunnasta nousi esille tuon ajan elänyt ”tavallinen” opiskelija, joka sanoi, että etujoukon takana oli iso määrä opiskelijoita, jotka taistelivat yhtä lailla opiskelijoiden etujen puolesta vanhakantaisia rakenteita vastaan (joskaan ei välttämättä sosialistisin tunnuksin), mutta eivät välttämättä olleet kamppailevissa etujoukoissa. Monet niistä eduista, joiden puolesta silloin taisteltiin, ovat nyt monien opiskelijoiden käytössä! Jälleen tarvittiin roskajoukko kärkeen!\nMyönnän, että kuuluin peesaajiin, en ollut eturintamassa, mutta juuri sen takia kuvittelen tuntevani ilmiön laajuudesta jotain.\nEntä jos tuo Ranskan suuren vallankumouksen etujoukko - se roskaväki - projisoitaisiin historian kulussa tähän päivään? Ketä he olisivat? Kyllä he olisivat tavallisia työtätekeviä ihmisiä, joista ei päältä tiedä ovatko he yläluokkaa, yhteiskunnan hyväosaisia, hyvin toimeentulevia duunareita, kaupan kassoja, siivoojia tai henkensä pitimiksi työskenteleviä pätkätyöläisiä. Roskajoukko – minä muiden mukana – on täällä kaiken muun porukan keskellä, sillä senhän puolesta alkuperäinen roskajoukko taisteli sitä itsekään välttämättä tiedostaen: he ”keksivät” sosiaalisen koheesion, jonka avulla liberaalissa demokratiassa heikoistakin lähtökohdista saattoi nousta mille yhteiskunnan portaalle pystyi tai halusi. Ranskassa demokratian juurtuminen oli työlästä, mutta Yhdysvaltojen ”ranskalainen” demokratiasovellus toimi paremmin.\nFergusonin ryöstelijät ovat saaneet osakseen ”roppakaupalla ymmärrystä”, sanoo Vihavainen. Ehkä ovatkin – ja monesti älyttömistä syistä. Mutta kuka heitti ensimmäisen kiven, kuka ampui ensimmäisen, ei vaan kuuden perättäisen laukauksen sarjan, yhteen ihmiseen? Hätävarjelun liioittelua? Pelkkä raaka murha? Mistä on kysymys? On selvää, että white backlashin (valkoisten vastaiskun) varjo vaikuttaa taustalla. Kansalaisoikeusliikkeen saavutusten vastareaktio lyö kasvoille. Oliko Ferguson a rebel without a cause? Tuskinpa.\nMikä on tulevaisuuden yhteiskunnan kauhukuva? Että meillä on oikeasti roskajoukkoa (huono-osaisia, rettelöitsijöitä, ryöstäjiä)? Voin sanoa, että tällainen yhteiskunnallinen tilanne ei välttämättä ole kaukana, jos ei huolehdita siitä, että ihmisillä on etenemisväylät yhteiskunnassa. Jos en väärin ole ymmärtänyt, niin suuri osa juuri käydyistä budjettineuvotteluista keskittyi koulupudokkaiden – potentiaalisen ”roskajoukon”! – mahdollisimman vähäisenä pysyttämiseen.\nKysymys on lopulta asenteesta: voit nähdä mielenosoittajajoukon ensisijaisesti rähinöitsijöinä tai ensisijaisesti oikeuksiaan puolustavina kansalaisina. Kun tilanne karkaa käsistä, ulkopuoliset tahot ratkaisevat kantansa kukin oman asennelokeronsa tai perusmielipiteensä mukaisesti. Lopputulos ratkaistaan oikeudessa – eikä sekään ole välttämättä vapaa asenteista ja mielipiteistä.\nKuuban kriisin faktat – taistelu muistiedon ja keskustelunauhoitusten välillä\nHistorian lähteitä joutuu pohtimaan todella monista lähtökohdista. Kattavat alkuperäislähteet ovat hyvä alku. Mutta entä, jos jokaisen sanan ylöspanemisen jälkeenkään palapeli ei ratkea?\nPerustan seuraavan esityksen pääosin Sheldon M. Sternin kirjaan ”The Cuban Missile Crisis in American Memory. Myths versus Reality” (Stanford University Press, 2012). Tulkinnat ovat omiani.\nPresidentti Kennedy kutsui kylmän sodan kuumimman kriisin - Kuuban kriisin - kolmenatoista päivänä (16.10.-28.10.1962) koolle huippuasiantuntijoita, joiden piti avustaa presidenttiä kriisin ratkaisemisessa. Kokouksia pidettiin parikymmentä kappaletta.\nEräs asia paljastui kokouksista vasta paljon itse tapahtumaa myöhemmin, presidentti Kennedy nimittäin nauhoitti salaa keskustelut. Ainoastaan presidentin veli, silloinen oikeusministeri, Robert Kennedy tiesi nauhoituksista.\nAinakin dokumentoinnin pitäisi toimia (nauhat ovat olleet tutkijoiden käytettävissä vuodesta 1997 lähtien). Mutta onko asia aivan näin yksinkertainen ? Onko siis historiankirjoituksen kannalta luotettavaa, jos suurin osan kokouksiin osallistuvista ei tiennyt, että nauhuri oli päällä? Kun kaksi osallistujista tiesi asiasta ja loput eivät, eikö tämä vaikuttanut ohjaavasti esitettyihin mielipiteisiin? Ainakin voidaan kysyä oliko salaa nauhoittaminen reilua. Kylmän sodan kyynisessä maailmassa kaikki oli tietysti mahdollista.\nKennedyn käyttämää nykypäivän näkökulmasta alkeellista nauhuria saattoi ohjata manuaalisesti, ts. nauhat eivät välttämättä sisällä kaikkea, mitä kokouksissa puhuttiin. Tällaista ei kukaan ole todisteisiin perustuen esittänyt, mutta periaatteessa manipulointi oli mahdollista. Nauhoituksia voidaan verrata kahteen muuhun lähihistorian tuntemaan nauhoitustapaan: 1) on Lyndon B. Johnsonin nauhoitukset, joissa presidentti näytti sormen pyörityksellä sihteereilleen, että nauhan voi pistää pyörimään niistä keskusteluista, joita hän kävi esim. puhelimitse ja jotka hän halusi nauhoittaa jälkipolville ja 2) on Richard Nixonin nauhat, jotka käynnistyivät automaattisesti ”ääniaktivoidusti”. Nixon ei päässyt manipuloimaan nauhoituksia, muutoin kuin tyhjentämällä jälkikäteen haluamansa nauhan kohdan. Silloin nauhaan – sen aikaisella tekniikalla - jää aukko. Niin hän tekikin kohtalokkain seurauksin.\nKennedyn käyttämä menetelmä oli haavoittuvainen, koska se oli altis erehdyksille (presidentti ei esimerkiksi muistanut painaa nappia!). Olen itsekin kuullut nauhan, jossa Kennedy kuunneltuaan Kuuban kriisiin liittyen kenraaliensa murheet, varoitti lopuksi, etteivät nämä ryhtyisi omin päin sooloilemaan. Sen jälkeen hän poistui kokouksesta unohtaen nauhurin päälle (josta kenraalit eivät tienneet mitään). Kenraalit antoivat sanaisen säilänsä heilua arvostellessaan presidenttiä.\nPresidentin muistamattomuuden takia tärkeä 27.10.1962 kahdeksan hengen kokous jäi kriisin kriittisellä hetkellä nauhoittamatta.\nKennedy varmaan myös luotti siihen, että nauhoitukset jäävät salaisiksi. Tämän ajatuksen tuhosi Watergate-skandaali, jonka jälkeen avoimuuden paine sai aivan uuden painoarvon.\nHyvin mielenkiintoista on seurata pääosan esittäjien itsestään antama kuvaa esimerkiksi muistelmateoksissa ja verrata tätä kuvaa kriisin nauhoituksissa paljastuneeseen. Likipitäen kaikki kokoukseen osallistujat ovat kirjoittaneet muistelmansa, jotkut useampiakin kirjoja. Mukana olivat Kennedyjen lisäksi mm. varapresidentti Lyndon B. Johnson, puolustusministeri Robert McNamara, ulkoministeri Dean Rusk, entinen Moskovan suurlähettiläs Llewellyn (Tommy) Thompson ja presidentin turvallisuuspoliittinen erikoisasiantuntija McGeorge Bundy. Hieman vaihtelevan kokoisen tiimin kokonaishenkilömäärä oli noin 15.\nSen, että nauhat antavat rehellisen kuvan kokouksista, näyttäisi todistavan Robert Kennedyn kuuluisa kirja ”Thirteen Days” (1969), jossa hän – luullessaan, että nauhat eivät tule julkisuuteen - antaa itsestään kuvan kriisin kyyhkynä, vaikka hän tosiasiassa oli yksi selväpiirteisimmistä haukoista. Hän tarvitsi tuota kuvaa voidakseen menestyä tulevissa (1968) presidentinvaaleissa. Kirjaa ei ehditty julkaista Robert Kennedyn vielä eläessä.\nKeskityn tässä ehkä kaikkein oleellisimpaan eli vaihtokauppaan, jossa kriisin ratkaisuna Yhdysvallat vetäisi ohjuksensa pois Turkista (joka Yhdysvaltain vaatimuksesta piti pitää salassa) ja vastaavasti Neuvostoliitto Kuubasta.\nHieman paradoksaalista on, että juuri Robert Kennedy kävi neuvottelut Anatoli Dobryninin kanssa, jotka johtivat Turkki-Kuuba vaihtokauppaan. Mutta eihän hänellä voinut olla mitään sitä vastaan, että rauhanomainen ratkaisu saatiin aikaiseksi hänen haukkamaisen peruskantansa vastaisesti.\nMonessakin mielessä Robert McNamara on loistava tositarinoiden kertoja. Miten taitavasti hän käsitteli todellisuutta hienossa dokumentissa ”The Fog of War”, jossa hän ottaa argumentointitilan haltuunsa ja luo oman tarinansa Kuuban kriisistä (kuten Vietnmistakin). Hän ”avusti presidenttiä” rauhan aikaansaamiseksi, kun toiset - esimerkiksi kenraalit - halusivat sotaa. Nauhalla hän on huomattavasti haukkamaisempi….\nSheldon M. Sternin sankari on John F. Kennedy. Kirjan kirjoittajan subjektiivista asennoitumista on myöskin syytä valaista kriittisesti, olihan hän tutkijana John F. Kennedy Libraryssa vuodesta 1977 vuoteen 2000. En toki pysty kyseenalaistamaan hänen motiivejaan , mutta kyllä tämäkin huomio/epäily on esitettävä. Kuuban kriisin nauhat osoittavat kuinka vaikeaa on löytää – ainakin kaikkien yksityiskohtien osalta – likikään objektiivista totuus sanotusta ja tehdystä. Ihminen pystyy manipuloimaan todellisuutta äänitystenkin jälkeen jättääkseen itsestään historiaan myönteisen kuvan.\nOn väitetty, että Kennedy jäi tarkoituksellisesti pois jostakin tiimin kokouksesta. Tekikö hän sen tarkoituksella, kun nauhat olivat käytössä? Ehkä luontevampaa on ajatella, että - normaalin delegoinnin lisäksi - mielipiteiden kirjo saatiin paremmin esille presidentin poissa ollessa. Asiassa on vain yksi mutta: Kennedy oli paikalla likipitäen joka kokouksessa.\nEi voi olla kuitenkaan havaitsematta, että Kennedyn ollessa tilapäisesti pois, Lyndon B. Johnson pyrki täyttämään puhetilan, kun hän Kennedyn läsnä ollessa oli hänelle epäluonteenomaisesti hiljaa.\nStern viittaa siihen, että historian kulun arviointi ei ole palapelin kokoamista, vaan epäsopivuuksia ilmenee aina. Palapeli ei tule koskaan valmiiksi, vaikka olisi kuinka varmat faktat käytössä. Ainakin on hyväksyttävä palapelin palojen epätarkkuus.\nLiioin ei mukanaolevien mielipiteen muodostus ollut kriisin aikana johdonmukainen. On jännittävää seurata, kuinka joissakin tapauksissa vahva mielipide murenee muiden keskusteluissa mukana olevien vaikutuksesta. On niitä, jotka ovat enemmän muiden vaikutukselle alttiita ja niitä jotka kerran päätettyään jotain pysyvät kannassaan, vaikka logiikka ympäriltä katoaisi.\nKirotut nauhat! Ne pilaavat monen paikalla olijan hienon tarinan oikeassa olemisesta!\nOlen yhä vakuuttuneempi siitä, että tämänkin päivän kriisien (Ukraina, Syyria, Irak, Palestiina…..) ratkaisu löytyy agendalta, jolla joku mukana olevista valtionpäämiehistä pystyy irtautumaan ympäristön paineesta käyttäytyä juuri tietyllä tavalla – tavalla, jonka (avustajien) ”vallitseva mielipide” sanelee. Ehkä Kennedyn menestyksen ydin Kuuban kriisissä oli kyky irtautua kylmän sodan rautaisesta logiikasta, ottaa riski kasvojen menetyksestä ja toimia asiantuntijoiden enemmistön kantaa vastaan.\nKennedy, joka retoriikassa oli kylmän sodan sotilas, ”cold war warrior”, pystyi sovittamaan näkemyksensä kokonaisvastuuseen. Viimekätinen vastuu luo viimekädessä tarvittavan vastuuntunnon!\nEhkä tähän voisi lisätä vielä sen, mitä JFK sanoi John Kenneth Galbraithille ohjuskriisin jälkeen: ”Ken, et voi aavistaakaan, miten paljon huonoja neuvoja sain noina päivinä”.\nViime kädessä on kuitenkin muistettava Kennedyn oma vastuu Kuuban kriisin syntyhistoriassa. Neuvostoliitto reagoi ohjusten sijoittamisella, koska Kennedy 1) oli vastuussa Sikojenlahden maihinnousuyrityksestä vuonna 1961, 2) yritti murhauttaa Castron toistuvasti 3) sijoitti 1960-luvun alussa ohjuksia Turkkiin, joiden kantama ulottui Moskovaan ja Leningradiin.