Nimi: Azrael Kody Caucié\nEläin: Musta kettu\nAzrael on sinihiuksinen nuorukainen jolla on pituutta 185 cm. Miehellä on melko vahvat kasvonpiirteet, kuten korkeat poskipäät. Azraelin silmät ovat punaiset, mutta valosta riippuen erisävyiset. Ne ovat monen mielestä pelottavat ja harva katsoo puhuessa Azraelia silmiin. Miehellä on myös nenällään kaksi arpea, jotka antavat hänestä hyvin rajun kuvan. Harva tietää, että arvet ovat tulleet Azraelin isän puukosta. Azran hiukset ovat tummansiniset, mutta luonnehditaan yleensä mustiksi; hiukset ovat yleensä sekaisin ja luonnostaan aavistuksen kiharat. Hiukset ylettyvät korviin asti ja suorina hiukset olisivat vieläkin pidemmät.\nMies pukeutuu pääosin mustaan nahkatakkiin, farkkuihin ja maihareihin, mutta myös muita vaatteita löytyy. Vaatteista harvoin löytyy mitään erikoista, farkuissa roikkuu ketju, mutta muuta koristetta ei tältä mieheltä löydy.\nAzrael - olemattomien kavereiden keskuudessa Azra - on hyvin erikoinen tapaus. Suorasanainen mies, joka ei kaihda sanoa totuutta. Nuorukaisen katse on aina jokseenkin viileä ja suuttuessa suorastaan kylmä. Koskaan ei voi tietää, mitä miehen päässä liikkuu. Mieheltä ei voi odottaa kovinkaan ystävällistä ja kilttiä kohtelua eikä hän näytä tunteitaan helposti. Azrael vaatii paljon aikaa, jotta näyttää tunteitaan.\nAzra omistaa vahvat mielipiteet monista asioita ja saattaa tuoda niitä esille sellaisissakin tilanteissa joissa ehkä olisi parempi olla hiljaa. Siitä huolimatta mies on hyvin harvasanainen ja on suorastaan harvinaista saada pitkiä keskustelutuokioita nuorukaisen kanssa. Mies aiheuttaa usein tappeluita, joihin osallistuu tietynlainen palo silmissään. Azrael pitää tappeluista pelottavan paljon, koska saa purra niihin raivoaan. Azra on myös yllättävän pitkävihainen. Nuorukainen suuttuu harvoin turhista ja pienistä asioista, mutta mitään mies ei inhoa enempää kuin valehtelua.\nAzrael ei osaa surra samalla tavalla kuin moni muu ja ei ole uutta nähdä Azrael verisenä huonojen uutisten jälkeen. Miehenalku purkaa kaiken surun palasiksi ja korvaa aukot kivulla sekä raivolla. Azrael on hyvin suojeleva läheisiään kohtaan ja ei voi sietää ajatusta heidän vahingoittumisestaan.\nAzrael syntyi suorastaan tavalliseen muodonmuuttaja perheeseen. Hänellä oli vanhemmat ja kaksi sisarusta; pikkuveli ja isosisko. Azraelin isosiskolla, Jayella oli tapana tehdä Azralle kukkaseppeleitä punaisista ja valkoisista kukista. Siinä missä pojan äiti suorastaan pelkäsi erikoislaatuista nuorukaista joka haastoi riitaa jokaisen vastaantulevan kanssa, niin Jaye rakasti sinihiuksista veljeään. Jaye oli sydämellinen ja hyvin kaunis nainen joka oli monen mieleen; niin miesten kuin naistenkin. Jayen kuoltua hyvinkin mystisesti niin jo valmiiksi riidanhaluisesta pojasta, jonka synkkä ajatusmaailma pelotti monia tuli vieläkin äkkipikaisempi. Azraelin isä - Arthurius - oli yrittänyt saada pojasta samanlaista kuin itsestään; kreiviksi haluavaa, uhmakasta, mutta samalla ovelaa miehenalkua.\nAzraelin pikkuveli, Arden oli siskon kuoltua 3-vuotias ja ei tajunnut isoveljensä suunnatonta raivoa joka kyti pinnan alla kuin tuli. Arthurius käytti pojan raivoa hyväkseen katumatta asiaa laisinkaan. Ensimmäiset vuodet Azrael kulki omia teitään katsomatta kenenkään perään ja välittämättä kenestäkään. Azrael opetteli huonolla menestyksellä tekemään itselleen myös kukkaseppeleitä, jotta pystyi pitämään siskonsa lähellään.\nArden täytti kahdeksan, kun heidän vanhemmat kuolivat tai niin heille sanottiin. Arthuriuksen ruumista ei kuitenkaan löytynyt ja lapsia ei päästetty katsomaan edes äitinsä ruumista. 13-vuotias isoveli sai nopeasti kaiken vastuun itselleen. Silloin hän kääntyi muiden muodonmuuttajien puoleen - ensimmäistä kertaa ikinä. Azra ei koskaan surrut vanhempiaan, mutta kuunteli joka ilta Ardenin itkemistä voimatta tehdä mitään. Aika auttoi ja tätä nykyä Arden pyörii kaveriporukoiden kanssa, kun taas Azrael viihtyy enemmän metsässä juoksemassa tai kukkasten ympäröimänä niityllä.\n• Pikkuveli Arden Caucié\n• Kukkaseppeleiden teko on arjesta pakenemista\nPisteet: 126 p. Liittynyt: 12.5.2018\nKirjoittaja: Yaryar Viimeisin tarina: 19.6.2018\nKuukauden hahmo: -\nHahmon kuva: eLouai Candybar 5\nLuku 7 → Rotta\nIstuin hetken huoneessa kasaten itseäni. Olin kuin lasinen ruukku, joka oli tippunut aivan liian monesti ja aina kuin ihmeen kaupalla se on korjattu ehjäksi. Entä silloin kun ruukun korjaaja ei pääse paikalle? Silloin ruukku siivotaan ja heitetään pois ja ostetaan uusi, ehjä tilalle. Niin helposti oli myös muodonmuuttajat korvattavissa. Keskellä ajatustenvirtaa tunsin pehmeän kosketuksen, hennon äänen ja pieni, jokseenkin epätoivoinen henkäys karkasi huuliltani. Mitä lähemmäs tyttö tuli, sitä enemmän halusin vain käpertyä tytön syliin. Siitä huolimatta pidättäydyin tekemästä mitään tyhmää. Tyttö nojasi olkapäähäni saaden minut pariksi nopeaksi sekunniksi rauhoittumaan kunnes kaikki sen hetkiset tapahtumat muistutti olemassaolostaan saaden minut keskittymään entistä enemmän rauhoittumiseen. Tytön kosketus paljaalla rinnallani kuitenkin todella rauhoitti minut lähes kokonaan. Pian tunsin sormet hiuksissani ja pienet kylmät väreet kulkivat pitkin kehoani. Halusin olla tässä ikuisuuden; hyväiltävänä toisen seurassa - ilman yksinäisyyden pelkoa. Hyvästä yrityksestä murtaa kivinen muuri joka piti jokaisen tunteeni piilossa huolimatta pidin maskin ylläni. Ainakin saatoin myöntää yrittäväni. Tytön kysymys heitti minut maanpinnalle kokonaan ja kipu yllätti jopa minut. Pohdin hetken ennen vastaamista, mutta vastaus muodostui siitä huolimatta kuin itsestään kun olin saanut ensimmäiset sanat ulos suustani. Jopa pienimuotoinen uhkaus pääsi ilmoille. Keskustelu oli lyhyt, mutta siitä huolimatta siinä oli enemmän tunnetta kuin monissa muissa käymissä keskusteluissa. Darmaine tuntui oikeasti tarkoittavan sanojaan ja se saattoi pienesti yllättää minut. Osa minusta halusi koskea tyttöä, lohduttaa vuorostaan häntä, mutta vuosien kylmyyden aikaansaama puolisko oli toista mieltä ja kuten yleensä, tottelin sitä puolta itsestäni.\nHuuto toisesta huoneesta sai minut kuitenkin nousemaan nopeasti ylös. Poistuin huoneesta ja aivan liian nopeasti näin tutun kiharatukkaisen prinssin kivuissaan. Katseeni kylmeni monta astetta pakkasen puolelle ja kaikki äskeinen lämpö oli kadonnut kuin tuhka tuuleen. Kaikki se Ardenin kipu ja kärsimys repi minua riekaleiksi, vaikka saatoin näyttää tavalliselta itseltäni. Olisin paljon mieluummin ottanut kivun vastaan; kärsinyt Ardenin puolesta. Minun heikko kohtani oli tuo viaton poika. Purin huuleni verille edes huomaamatta sitä ja vain Aldythin ääni esti minua purkaamasta vihaa syyttömiin. Nainen herätti minut horroksesta ja vastoin tahtoani kävelin ovelle avaten sen. Siirsin katseen sinihiuksiseen tyttöön joka asteli luokseni todeten paidattoman yläruumiini. Vilkaisin nopeasti itseäni, huokaisin ja nappasin sohvalta mustan ja likaisen t-paidan. Tarvitsin tekemistä, joten päätin saattaa tytön sairastupaan. Ei minulla ollut muutakaan ja tytön seura oli parempi kuin omissa tuskissa viruminen jossakin pölyisessä nurkassa. Kuljin eteenpäin katse suunnattuna eteenpäin, mutta siitä huolimatta silmät eivät kohdistaneet katsetta mihinkään erityiseen. Epätoivoisista huudoista saatoin päätellä, että nälkäiset liekit saivat ruokaa enemmän kuin hetkeen. Uhriksi muodonmuuttajia - mikä sen parempi? Portaikko näytti olevan vaikea tytölle, jonka kunto oli muuttunut entistä heikommaksi. En tiennyt kuinka hyvä idea oli lähteä vielä kävelemään.\nAula tuntui pelottavan turvalliselta kaikessa sekasorrossa, oli kuin olisin astunut vihdoin kotiin siinä seistessä tyhjässä tilassa vierelläni lähes tuntematon tyttö, jonka olin päästänyt lähemmäs kuin kenenkään muun. Pelkkä ajatus oli pelottava - en uskonut kuitenkaan hetken mielijohteen johtuvan muusta kuin Ardenista. Jopa minä kaipasin välillä läheisyyttä ja lohdutusta. Halusin sitä myöntää tai en. Matka jatkui hitaasti, mutta entistä varmemmin. Uskoin, että myös sinihiuksinen naisenalku halusi jo nukkumaan omaan rauhaansa. Matka päätyi kuitenkin nopeasti kun liian tuttu ääni huusi vierelläni olevan tytön nimeä. Seurasin kuin tarkkaileva peto uhriaan miehen astellessa portaita ylös. Vilkaisin tyttöä nopeasti kuin pohtien, että hyppäsikö sinihiuksinen jälleen Lucianin syliin kuin avuton prinsessa konsanaan? Saatoin edelleen olla asiasta jokseenkin katkera. Miehen tekopyhä huoli sai pienen virneen tapaisen muodostumaan huulilleni. Lucianilla oli pakkomielle Kreiviin ja toimi tämän juoksupoikana yhtä hyvin kuin koulutettu koira.\nLucian tuijotti minua halveksuvasti, kuin olisi halunnut käskeä minua pysymään kaukana Darmainesta ja polkea samalla minut lattianrajaan. Hän kuitenkin varmasti jossain pienissä aivoissaan tiesi häviävän minulle. Hetken mies tyytyi murisemaan kaukaa, kunnes lähestyi nopein askelin. Miehen syytökset naurattivat kaikesta huolimatta; mitä mies luuli, että olin Darmainelle tehnyt? Sytyttänyt tuleen? Mitä kauemmin mies ulisi niin sitä nopeammin minulle tuli tarve purata edes johonkin kasvavaa aggressiota. Darmainen puhuessa Lucianille niin huomioni vei hetkeksi tytön heikko ääni. Nainen oli muutenkin niin väsynyt, että ihmettelin miksei Lucian huomannut sitä vaan jatkoi minun ärsyttämistä kuin lapsi konsanaan. Pojan yrittäessä tarttua Darmainen kädestä kiinni niin nainen peruutti yllättäen taaksepäin. Enempää ajattelematta laskin kevyesti käteni naisenalun selälle ja astuin rauhallisen askeleen eteenpäin. Nopea vilkaisu Luciania kohti ja nopeasti olin siirtänyt käden sinihiuksisen tytön olkapäälle. Puristin toisen käteni nyrkkiin, annoin huulteni välistä karata pienen huokauksen ja löin suoraan Luciania kasvoihin. Mikään ei ollut tuntunut niin hyvältä pitkiin aikoihin. Lucianin katse oli yllättynyt, mutta verenvuoto vei selvästi ajatukset muualle. Nopeasti meidät keskeytti Kreivi itse seisoessaan portaiden alapuolella kuin kuningas konsanaan. Lopetin Kreivin kuuntelun aika nopeasti kuin olin kuullut ensimmäiset sanat ja tarkastanut Kreivin ulkokuoren katseellani. Vierelläni oleva nainen oli peittänyt suunsa käsillään - oliko lyönti järkyttänyt häntä noin paljon? Herkkä. Sen jälkeen soin katseen Lucianille joka oli maassa veripisaroiden tipahdellessa kasvoilta. Pieni hymynhäive kävi kasvoillani.\n‘’Älä ole noin saatanan herkkä.’’ Murahdin hiljaisesti Lucianille joka kohotti katseen silmiini kivusta irvistäen. Sitten liityin hiljaiseen odotustenkerhoon toviksi, kunnes Lucian avasi suunsa uudelleen. Kylmä huokaus karkasi huuliltani. Osasiko mies olla hiljaa hetkeäkään? Saatoin kiittää Kreiviä siitä, että hän hätisteli Lucianin tiehensä ulisemasta. En olisi jaksanut ruskeatukkaista miestä hetkeäkään enempää.\n‘’Sinäpä hankit erikoisia.. ystäviä.’’ Mutisin tytölle ennen kuin siirryin askeleen kauemmas Kreivin tullessa huolehtimaan Darmainesta. Tungin kädet farkkujen taskuun ja siirsin tyhjän katseen pelottavan hiljaiseen käytävään. Tytön mainittaessa nimeni niin en voinut mitään pienen pienelle punalle kasvoillani; minua ei koskaan kiitetty mistään joten tämä oli uutta. Kaikki tästä oli uutta. Kaikesta huolimatta Kreivin katse sai oman katseeni muuttumaan kylmän välinpitämättömäksi. Miehen puhutellessa minua niin katseeni ei siirtynyt minnekään haahuilemaan vaan pysyi jäänsinisissä silmissä. En tiennyt oliko Kreivin toive käsky vai ei, mutta en todellakaan menisi sammuttamaan tulta - se oli selvää. Voisin katsoa vierestä tulen leviämistä, mutta auttaminen ei tullut kuuloonkaan. Sammuttakoon tulta keskenään. Katsoin naista jokseenkin kylmästi, mutta en samalla tavalla kuin Kreiviä hetki sitten. Darmaine näytti miettivän jotakin, mutta lopulta tyytyi hymyilemään ja suomaan pidemmän katseen kuin olin ajatellut. Kreivin patistaessa ainoaa tytärtään liikkeelle niin huomaamattomasti nainen koski kättäni. En voinut mitään hymylle joka kapusi salakavalasti huulilleni. Ovela nainen.\nPalatessa huoneistoon niin huomasin Aldythin ja heränneen Ardenin; nainen juotti pakolla prinssiä joka minut huomatessa viittoi pelastamaan Aldyth-noidalta. Vanha nainen kääntyi katsomaan minua ja virnisti pahaenteisesti.\n‘’Pikkuveljesi on oikea paholainen.’’ Nainen naurahti hiljaisesti ja työnsi puista kulhoa Ardenin huulille, ‘’Miksi veriset rystyset?’’ Nainen kysyi katsomatta minua, en ollut arvannut, että nainen oli huomannut asian. MInusta se oli outoa, koska en huomannut naisen edes katsovan kättäni.\n‘’Lucian.’’ Murahdin ja silloin sain vanhan naisen katseen itseeni. Nauru karkasi hänen huuliltaan ja harmaat kiharat heilahtelivat kun nainen pudisteli päätään.\n‘’Se ovela rotta kiusasi sinua, eikö?’’ En ollut koskaan uskonut kiltin rouvan sanovan niitä sanoja, mutta se sai huvittuneisuuden loistamaan kasvoiltani, ‘’Hän on vain huolestunut Kreivin tyttärestä - olethan sinä aikamoinen poika Azrael.’’ Nainen jatkoi ja istui sitten Ardenin vierelle venytellen itseään aavistuksen. Aldyth muistutti minua kissasta.\n‘’Mitä tarkoitat tuolla?’’ Ristin kädet rinnalleni ja tuijotin Aldythia uteliaasti, mutta hyvin vakavana. Nainen kohautti olkapäitään tietäväinen hymy huulillaan.\n‘’Olet kuin isäsi.’’ Jos olisin sillä hetkellä juonut jotakin, niin olisin varmasti sylkenyt ne ulos suustani. Jopa Aldyth oli sitä mieltä?, ‘’Arthurius oli komea.. Kylmä, mutta siitä huolimatta oikein välittävä kunhan tutustui. Kuten sinä.’’ Naisen sanat saivat minut lopultakin jäätymään ja Ardenin sylkemään suussa olevan veden syliinsä.\n‘’Azrael välittävä?’’ Arden nauroi kippurassa, kunnes kipu tuli vastaan ja pojanklopille tuli vaikeuksia hengittää ja hänen oli rauhoituttava.\n‘’Lakkaa sotkemasta kirppu.’’ Aldyth ärisi ja alkoi siivoamaan Ardenin jälkiä edelleen hymy huulillaan. Hän selvästi mietti jotakin mukavaa, mutta ajatukseni keskeytti vaimea koputus.\nOven avauduttua näin jo toistamiseen itse Kreivin ovellani. Vilkaisin taakseni ja Aldyth nosti kätensä ylös merkiksi, että minun oli parasta mennä nyt kun Kreivi näytti säyseältä. Huokaisin hiljaa ja suljin oven perässäni. Milloin pääsisin omaan sänkyyni nukkumaan hyvin pitkät unet ilman huolia? Pitkin käytäviä ja portaita kulkeminen uuvutti valmiiksi väsynyttä kehoani. En ymmärtänyt, miksi asia piti nyt käsitellä. Kuljin siitä huolimatta kuin lammas Kreivin perässä hänen toimistoonsa. Mies istutti minut tuolille. Tarkkailin seiniä, sisustusta ja oikeastaan mitä tahansa muuta kuin itse Kreiviä.\n‘’Pelastit tyttäreni.’’ Kreivi sanoi ristien kätensä rinnalleen. Nostin katseeni vihdoin Kreiviin tuijottaen häntä silmiin pitkään.\n‘’Niin taisin tehdä.’’ Totesin kuin itsestäänselvyyden. Darmaine ei olisi näkemässä yksisarvisunia tällä hetkellä, jos minua ei olisi. Kiittäkööt vaikka Jumalia siitä asiasta.\n‘’Hmh… Kiitos siitä, Azrael.’’ Oliko minun pakko puhua hänestä Kreivinä kun hän puhui minulle noin muodollisesti? Ei, en kutsuisi häntä Kreiviksi. Hän saattoi olla johtaja ja tärkeä henkilö, mutta minua asia ei kiinnostanut vittuakaan.\n‘’Minun puolestani saat viettää aikaa Darmainen kanssa.’’ Voi kuinka kivaa, nyt en pääsisi siitä takiaisesta koskaan eroon, ‘’Mutta jos satutat tytärtäni millään tavalla ikinä niin saat maksaa siitä.’’ No voihan helvetti, tämä meni hienosti.\n‘’Voin olla satuttamasta tytärtäsi, mutta Lucianin satuttamisesta ei puhuta - jos se rotta käy hermoilleni vielä kerran niin hän saa muutakin kuin verta vuotavan nenän.’’ Totesin ja nousin ylös harvinaisen mukavalta tuolilta. Kreivi ei vastannut mitään, hän näytti lopettaneen minun kuuntelun jo aikoja sitten.\nKävelin toimiston ovelle ja vilkaisin Kreiviä joka tuijotti minua jäänsinisillä silmillä jokseenkin poissaolevana. Hän näytti pohtivan jotakin todella tarkasti tai muistelevan epämukavaa asiaa, koska huomasin nopeasti itse Kreivin puremaan huultaan.\n‘’Tunsit isäni hyvin.’’ Totesin siirtäen käteni viileälle ovinupille. Kreivi hätkähti ja katsoi vihdoin minua kuin normaali ihminen. Mies nyökkäsi hitaasti.\n‘’Olin hänen hyvä ystävänsä nuoruudessa.’’ Kreivi myönsi laskien kätensä ristittyinä pöydälle. Vilkaisin miehen käsiä nopeasti, kunnes siirsin katseeni jälleen miehen silmiin.\n‘’Miksi hän teki sen?’’ Kysyin ennen kuin katoaisin toimistosta mihinkään. Kreivi tuijotti minua vielä hetken silmiin ennen kuin käänsi katseensa pois huokauksen saattelemana. Hän ei pitänyt aiheesta ja inhosi puhua siitä minun kanssani - mutta me kaksi olimme ainoat jotka tiesivät siitä.\n‘’En tiedä, olen yrittänyt selvittää sitä itsekin.’’ Kreivi totesi yksinkertaisesti ja sai minut jo avaamaan oven, ‘’Azrael, et tiedä kaikkea Arthuriuksesta.’’ Reuben sanoi, mutta olin jo poistunut huoneesta. En tietenkään tiennyt kaikkea isästäni, mutta Kreivi oli sanonut sen äänellä joka kertoi paljon; minulta oltiin salattu aivan liikaa. Kun olin päässyt tyhjään käytävään niin huokaus karkasi huuliltani. Olin väsynyt ja halusin vain käpertyä peiton suojaan.\nAskeleeni muuttuivat nopeammiksi mitä lähemmäs huoneistoa pääsin - portaat suorastaan juoksin. Kun vihdoin oli edessä tuttu käytävä niin hidastin vauhtia aavistuksen. Nopeasti luokse hiipivästä päänsärystä huolimatta saatoin muistaa aikaisemmat hetket huoneessani. Olin antanut itseni todella tuntea jotakin muuta kuin raivoa. Tunteet olivat olleet lämpimiä - liian lämpimiä minulle muistettavaksi. Astelin puisesta ovesta tuttuun tilaan ja huomasin, että sohvalla nukkui Aldyth. Nainen tuhisi hiljaa ja muistutti minua äkisti hyvin paljon sukulaisesta. Päätin etsiä huoneistosta peitoksi kelpaavan, jonka asettelin vanhan naisen ylle. Sohva ei ollut mukavin alusta, mutta ajoi asiansa. Kävelin väsynein askelin Ardenin huoneen ovelle ja kurkistin sisään. Prinssi nukkui lämpimän peiton alla kuin lapsi konsanaan. Helpottunut huokaus karkasi huuliltani. Kaikki se huoli tuntui vain tippuvan harteiltani. Vilkaisin puista kulhoa pöydällä huomaten verijälkiä puisessa pinnassa. Kurtistin kulmiani huolestuneesti - en uskaltanut arvata, että kenen verta se oli. Veri mielessä kävelin omaan huoneeseeni ja tuijotin tovin pimeää huonetta aloillani ennen kuin riisuin likaisen paidan yltäni huoneen nurkkaan. Heittäydyin sängylle huokaisten.\n‘’Sillä tytöllä on hupparini.. Toivottavasti Lucian saa katseltavaa.’’ Hymähdin - kenties varjolleni, jollekin joka kuuntelisi ääntäni josta ei paljastunut muuta kuin väsymys. Tulisin nukkumaan hyvin tämän yön kaikesta kärsimyksestä huolimatta. Vedin peiton ylleni, niin että se peitti myös kasvoni ja hautauduin tyynyjen sekaan ennen kuin vaivuin syvään uneen.\nSydän suli kun luin tätä, ihanaa!\nVielä enemmän kun oisit kuvaillu Azran mietteitä. Nyt ne oli aika yksinkertasia, varsinkin loppua kohti. Alku oli tosi hyvin kuvailtu, sait ilmeisesti inspiä siihen~\nTarina kiri silloin tällöin vähän, voisit jäädä välillä kuvailemaan joitain tilanteita enemmän. Varsinkin sellaisissa kohdissa mitkä on kuvailtu mun tarinassa, ne jää sun tarinoissa tosi pienelle huomiolle, joka tekee tarinasta vähän reikäsen. Joku kohtaus on kuvailtu hyvin ja tarkasti, Azraelin mielestä saa kiinni hyvin, mut sitten saattaa yhtäkkiä tulla tosi tasapaksu kohtaus jossa asiat tapahtuu äkkiä että pääsisit seuraavaan kohtaukseen. Huomiota tähän ja kyl siit hyvä tulee.\nSit yks kirjotusvirhe joka on vilahtanu jo muutamassa tarinassa: purata → purkaa. Esim: "Halusin purkaa aggressiota johonkin."\nMua jäi niin kihelmöi mistä Reuben ja Azra oikein puhu. Mitäs hittoo sä oot keksiny tällä kertaa...? Karmeeta, jätät mut tälläseen jännitykseen :I\nPisteitä 18 ♥\nLuku 6 → Pelko\nHerääminen oli ollut suoraan helvetistä, paikkoja sattui ja käveleminen muistutti hämärästi lapsen ensiaskelia. Parinkymmenen minuutin jälkeen kaikki kuitenkin tuntui taas normaalilta. Ei samanlaisia kipuja ja jäykkyyttä kuin aluksi. Astelin Ardenin huoneeseen vain katsoakseni, että oliko poika vielä siellä. Kiharatukkainen prinssi nukkui sikeästi peittoon kietoutuneena. Pieni hymynhäive kävi kasvoillani, ennen kuin lähdin reippain askelin pois huoneistosta sen suuremmin katsomatta itseäni peilistä; päälläni oli tavalliseen tapaan valkoinen kauluspaita, musta nahkatakki ja mustat farkut joista tällä kertaa puuttui ketju. Nahkatakin taskuun olin laittanut isäni puukon tuomaan tietynlaista turvaa, vaikka harva Linnassa edes katsoi minua päin. Huokaisin kyllästyneenä samalla kun kävelin tuttuja käytäviä pitkin. Tuntui kuin edes ajatukseni eivät mahtuisi Linnan seinien sisälle. Astelin isoista ovista ulos jotka johtivat tutun pihan poikki tuttuun metsään. Kaikki oli niin tuttua. Siinä kävellessä kädet taskuissa välinpitämätön katse silmissä huomasin jonkun tarkkailevan. Pieni vilkaisu kertoi paljon; puunvarjossa istuva tyttö tutki niin tarkasti, että se tuntui lähes ahdistavalta - kuin olisin alasti keskellä pihaa ja sinihiuksinen tyttö näkisi suoraan lävitseni. Tiesin siitä huolimatta, että se oli mahdotonta. Kukaan ei tuntenut minua - ei edes Arden joka juoksi minua kohti niin iloisena. Pidin asiat salassa häneltä kuitenkin vain suojellakseni. Mitä Ardenille tehtäsiinkään jos hän tietäisi kaikki ne salaisuudet, joita Arthurius oli varjellut ja kertonut vain minulle - pojalleen joka muistutti niin paljon häntä itseään.\n‘’Heräsit.’’ Totesin hymynhäive huulillani, se ei ollut samanlainen hymy kuin eilen, mutta jotakin pehmeää hymy oli silti. Arden katsoi minua silmät suorastaan tuikkien. Hän muistutti minua äidistä; mustat kiharat ja kaikki se viattomuus sekä iloisuus.\n‘’Tietenkin.. Täytyy sitä joskus herätä.’’ Poika naurahti päätään pudistellen, ‘’Minne olet menossa?’’ Jokin pojan vakavoitumisessa herätti muurin suojaamaan joko itseäni tai sitten Ardenia - en tiennyt.\n‘’Kävelemään, kuten tiedät..’’ Myhäilin kädet taskuissa ja aavistuksen kääntyen sivuttain. Laskin käteni pikkuveljeni päälaelle taputtaen pari kertaa hymähtäen. Lähdin sitten kohti metsää, mutta pysähdyin oitis kuin kuulin Ardenin sanat;\n‘’Sinä lähdet aina.. Et ole koskaan täällä, miksi?’’ En vastannut kysymykseen vaan pakotin jalkani liikkeelle ja vilkaisin vielä poikaa sivusilmällä; hän katsoi perääni jokseenkin surumielisesti hartiat painuneena kasaan. Kohotin käteni ja hymyilin pojalle ennen kuin katosin metsään.\nLähdin juoksemaan metsässä tällä kertaa kuitenkin ihmisenä; saatoin purata aggressioita edes vähän juoksemalla kuin hullu. Pysähdyin vasta kun löysin ison kiven, joka suorastaan kutsui istumaan. Siinä istuessa ja kuunnellessa lintujen surumielistä laulua niin ajatukset lähtivät liikkeelle kuin automaattisesti. Kreivin tytär; en voinut kieltää etteikö tyttö ollut jollain tasolla kiinnostava tapaus. Darmainen silmät toivat mieleeni kirkkaan, pilvettömän taivaan. Myhäilin hiljaa vilkaisten taivaalle, kuumuus oli sanoinkuvaamaton. Saatoin kiittää onneani, että istuin varjossa. En ollut kuitenkaan tullut metsään vain istumaan. Etsin oikeanlaista puuta josta veistää jotakin. Tiesin, että jos isä olisi täällä niin hän antaisi teräaseen väärinkäytöstä rangaistuksen - varsinkin kun kyseessä oli samainen puukko joka oli tehty niin kauniilla yksityiskohdilla ja jota oltiin vaalittu, pidetty hyvänä paremmin kuin omia lapsiaan tai vaimoaan. Löytämättä kuitenkaan mitään puuta mistä saisi edes lehmää tehtyä, niin lähdin takaisin kohti Linnaa. Askeleeni olivat rauhallisemmat kuin sinne tultua. Tunnistin puun alla olevat hahmot helposti; Arden ja Darmaine näyttivät keskustelevan jostakin. Se oli minusta huvittava näky, koska Ardenin tuntien hän oli jälleen kerran ihastunut johonkin - tällä kertaa se sattui olemaan Darmaine. Minut huomattiin, enkä ehtinyt kuulla sanaakaan keskustelusta. Sinitukkainen katosi nopeasti sen jälkeen kun oli sanonut jotakin Ardenilla. Vilkaisin nopeasti mustaksi peuraksi muuntautunutta tyttöä joka ei vilkaissutkaan minua.\n‘’Yritä hillitä tunteitasi, teini.’’ Hymähdin Ardenille joka tuijotti minua tovin hiljaa, huokaisten syvään ja hymyili sitten. Hän ei osannut olla minulle vihainen, vaikka siitä huolimatta hän näytti hyvin surulliselta aina kun katsoi minua silmiin.\n‘’Onko se noin selvää?’’ Pikkuveljeni mutisi hiljaa siirtäen hiuksiaan pois silmiltäni. Pieni puna kohosi pojan poskille ja hymy ylettyi korviin asti.\n‘’Tunnen sinut tarpeeksi hyvin.’’ Kohautin olkapäitäni ja käänsin katseeni hetkeksi muualle. Tunsin Ardenin kevyen kosketuksen päälaella joka sai katseeni kääntymään takaisin mustahiuksiseen poikaan jolla oli leveä hymy kasvoillaan.\n‘’Menehän siitä.’’ Kiharapää virnisti ja nyökkäsin pienesti jatkaen matkaani lähemmäs muita ihmisiä. Pysähdyin kuitenkin hetken päästä ja käänsin katseeni poikaan - katseeni oli vakava.\n‘’Muista Arden, että täällä on kuuma.. Metsäpalot eivät ole harvinaisia.’’ Tokaisin kolkosti vilkaisten metsää joka tuntui kuhisevan sillä hetkellä elämää; ei merkkiäkään vaarasta.\n‘’Sinun tässä pitäisi varoa niitä.’’ Pikkuveljeni naurahti välinpitämättömään sävyyn ennen kuin katosi metsään kettuna. Pyöräytin silmiäni. Ei Arden tietenkään uskonut minua.\nIstuin tovin viileässä aulassa sen kummemmin tekemättä mitään. Nojasin seinään katse suunnattuna kattoon ja suorastaan tyly ilme kasvoilla. Siitä huolimatta kuulin askeleita ja vierelleni oli ilmestynyt tyttö. Soin nopean katseen pari vuotta nuoremmalle ja etsin sitten kaveriporukkaa johon hän kuului. Ei ollut vaikea arvata kenen piiriin tyttö kuului, koska hänen kaverinsa vilkuilivat minua kuiskien.\n‘’Hei, olen Lilya.’’ Ruskeatukkainen tyttö ojensi kätensä kätelläkseen. Tuijotin tovin tytön ojentamaa kättä ja käänsin sitten suorastaan välinpitämättömästi katseeni tämän ohitse. Tyttöä asia ei näyttänyt sen suuremmin häiritsevän, koska hän jatkoi puhumista, ‘’Olen huomannut, että sinulla ei näytä olevan tyttöystävää.’’ Pari vuotta nuorempi ja todella itsevarma sekä suorasukainen. Suorastaan ärsyttävä.\n‘’Olen kiinnostunut yhdestä toisesta.’’ Tokaisin vilkaisten naisen alkua, jonka kasvoilta pakeni nopeasti väri. Halusin nopeasti eroon hermoja raastavasta tytöstä, mutta tämä ei tuntunut luovuttavan.\n‘’Mutta olet vielä vapaata riistaa.’’ Lilya virnisti ja sai minut kiristelemään hampaitaan. Kuinka tyhmä voi toinen olla? Kiimaiset tytöt nyt tosin olivat omaa luokkaansa.\n‘’Voisitko jo painua helvettiin siitä?’’ Ääneni kylmyys vihdoin tehosi ja tyttö käänsi minulle selkänsä tietäväinen hymy huulillaan. Voi helvetti, miksi en saanut olla rauhassa. Kiusaisivat Luciania mieluummin kuin minua.\nPian aulaan ilmestyi vanhempi naishenkilö suorastaan paniikissa huutaen metsäpaloa. Siinä missä muut pakenivat oitis huoneistoihinsa tai jäivät aulan perimmäisiin kulmiin kuin peläten itse Paholaisen saapumista Usvakartanoon, niin minä muistin Ardenin. Nousin nopeasti jaloilleni ja juoksin isoista ovista ulos väen yrittäessä päästä sisään. Kukaan ei yrittänyt estää minua, ei huutanut nimeäni paniikissa tai jäänyt edes ihmettelemään asiaa. Kukaan ei aikonut jäädä kaipaamaan minua jos nyt kuolisin tuleen. Pysähdyin vähän matkan päähän ja tuijotin ympärilleni kuin etsien jotain. Sankka savuverho ja liekehtivä tulimeri olivat kaikessa pelottavuudessaan myös kaunis näky. Kuumuus pyöri ympärilläni, mutta liekit eivät tavoittaneet minua. Siinä oli jotain lumoavaa, mutta kaikki se kesti vain hetken. Metsästä aukiolle kompuroi tuttu tyttö kaatuen maahan. Minulla kesti pari sekuntia prosessoida asia, kunnes syöksyin lähemmäs. Huomioni osui ensiksi kuitenkin mustaturkkiseen kettuun, jonka sydämenlyönnit näyttivät aivan liian hitailta.\n‘’Eieiei..’’ Suustani karkasi pieni, epätoivoinen vinkaisu ja hetken päästä olin niin lähellä shokkia, että vain tahdonvoima piti minut kasassa päästämättä lävitse edes vihaa - minun täytyi toimia järkevästi ja saada kaksikko pois läheltä nälkäisiä liekkejä. Saatoin lähes kuulla tytön sydämenlyönnit; ne olivat vahvat kaikesta huolimatta. Liekit olivat saaneet otteen vaatteista, mutta suuria vaurioita en nähnyt. Nostin kevyen, pienen ketun hampaisiini vain hetkeksi, jotta sain Darmainen syliini. Tilanne saattoi näyttää hyvin huvittavalle, mutta kukaan ei ollut nauramassa. Kaikki olivat niin huolissaan itsestään. Tytön ollessaan sylissäni niin hellästi laskin Ardenin tytön syliin. Minun oli päästävä pois täältä; kuumuus teki tehtävänsä jopa minuun ja sai suorastaan juoksemaan aulan oville. Tiesin, että oven avaaminen tulisi olemaan hyvin työlästä jos en saisi apua muilta muodonmuuttajilta. Vilkaisin Ardenia.\n‘’Et saa jättää minua..’’ Murahdin hiljaisesti, jopa jokseenkin vihaisesti. En voinut syyttää ketään metsäpalosta, en voinut purata vihaani kehenkään. Koputin oveen ja hetkeen kukaan ei avannut, kunnes vanhaksi luonnehdittu nainen raotti oveaan kasvot muuttuen entistä kalpeimmiksi nähdessä Darmainen.\n‘’Onko.. onko hän elossa?’’ Nainen kysyi heiveröisesti vilkaisten tyttöä. Nyökkäsin ja työnnyin sisälle joka sai naisen sulkemaan nopeasti ison oven. Lähdin nopein askelin kohti portaita ja nainen tuli kulkemaan vierelleni. Hiljaa mielessäni kiitin, koska en todella osannut hoitaa muita kuin itseäni - huonolla tavalla.\n‘’Autan sinua.’’ Vanhempi rouva hymyili pienesti ja nosti Ardenin heiveröisen ketun ruumiin syliinsä. En voinut olla tuntematta pistoa sydämessäni naisen silittäessä tuhkaista turkkia luisilla sormillaan, ‘’Olen Aldyth ja sinä Azrael, tämä pienokainen on veljesi - eikö?’’ Naisen ääni oli rauhoittava, pehmeä ja siinä oli jotakin tuttua. Kuin olisin puhunut äidilleni.\n‘’Hän on Arden.’’ Mumisin hiljaa, pitäen itseäni väkisin kasassa. Aldyth vilkaisi minua ruskeat silmät huolesta huolimatta ystävällisinä. Kävelimme nopein askelin huoneistooni. Vein Darmainen omaan sänkyyni ja odotin Aldythilta käskyjä kuin sotilas konsanaan. Nainen oli laskenut pienen ketun Ardenin sängylle ja näytti pohtivan asiaa hetkisen.\n‘’Hae vettä - paljon. Saat herättää Kreivin tyttären. Minä yritän saada tämän pikkuisen virkoamaan.’’ Kumpikaan meistä ei tuntunut muistavan itse Kreiviä, joka oli varmasti suunniltaan huolissaan kun oma tytär oli kadonnut kuin tuhka tuuleen ja metsä oli ilmiliekeissä. Kreivi oli kuitenkin murheista pienin. Nopein askelin poistuin huoneistosta ja aloin koputtamaan oviin saadakseni ihmisiltä vettä; ulos lähteminen ei tullut kuuloonkaan ja kauas en halunnut poistua. Sain kuin sainkin vettä muilta ja päädyin yhdistelemään vesisaaveja. Kymmenen minuutin kiertelyn jälkeen palasin kaksi saavillista puhdasta vettä mukana Aldythin luo. Nainen otti toisen saavin ja vilkaisi sitten ympärilleen.\n‘’Riisu paita yltäsi, käytän sitä liinana.’’ Aldyth sanoi yhtäkiä ja nyökkäsi kohti valkoista kauluspaitaa. Ajattelematta asiaa sen enempää niin avasin kolme ylintä nappia ja vedin paidan yltäni ojensaen sen sitten naiselle joka repi siitä pari pitkää suikaletta. Hän ojensi yhden minulle.\n‘’Laita tällainen kastettuna tytön otsalle.’’ Nainen selitti ja hätisteli minut sitten matkoihini. Astelin käsissäni saavi ja paidasta revitty valkoinen liina huoneeseeni sinihiuksisen tytön luokse. Polvistuin hänen vierelleen ja kastelin liinan viileässä vedessä. Laskin sen Darmainen otsalle kuten Aldyth oli neuvonut. En tiennyt mitä tehdä, en ollut koskaan joutunut huolehtimaan muista tällä tavalla. Päätin lopulta kaataa pienen määrän vettä tytön kasvoille. Huomasin miten tytön sydän alkoi lyömään yhtäkkiä kuin saaliseläimellä konsanaan. Darmaine alkoi yskimään ja silmät avautuivat nopeasti. Nousin varovasti ylös tytön viereltä.\n‘’Etsin sinulle vaatteita, omasi on.. melkoisen huonossa kunnossa.’’ Totesin rauhalliseen sävyyn, edelleen pidin muurin visusti ylläni. Ei turhia hätääntymisiä. Kaikki olivat hyvin. Otin kaapista ison, mustan hupparin ja laskin sen sängylle tytön vierelle. Tytön housut olivat olleet paremmassa kunnossa kuitenkin kuin paita, joten uskoin tytön selviävän hupparillani ainakin siihen asti kuin pääsi isänsä hoiviin. Tungin kädet taskuihini ja poistuin huoneesta Aldythin luokse joka hääri Ardenin ympärillä.\n‘’Darmaine heräsi, mutta Arden näyttää olevan paljon vakavammin loukkaantunut. Minun täytyisi saada Arden muuttumaan ihmiseksi, mutta en tiedä miten.’’ Aldyth henkäisi tuijottaen epätoivoisesti kettua ja sitten minua. Nyökkäsin hitaasti.\n‘’Äkillinen kipu on ehkä nopein tapa..’’ Totesin yhtäkkiä ja vilkaisin takajalkaa joka näytti olevan pahastikin loukkaantunut. Purin hampaat yhteen ja mutisin vaimean anteeksipyynnön. Laskin käteni ketun jalalle ja puristin. Kaikki tapahtui kuin hujauksessa ja pian edessä makasi niin tuhkan kuin haavojen peitossa oleva nuorukainen.\n‘’Pahempaa kuin osasin arvata..’’ Aldyth henkäisi hiljaa ja hätisteli minut kauemmas, koska hän ei pitänyt ilmapiiristä jonka loin - olinhan minä edelleen lähellä shokkia. Vanha nainen alkoi pesemään kaikkea sitä likaa ja verta pojasta samalla kun minä yritin saada tunteeni kasaan. En itkisi - en todellakaan. Astelin omaan huoneeseeni ja seinän viertä pitkin valuin maahan haudaten käteni. En kiinnittänyt huomiota edes siihen, että oliko Darmaine sängylläni enää vai ei. Tuntui kuin kaikki ympäriltäni olisi vain kadonnut, en pystynyt pitämään ajatuksiani kasassa. En tunteita piilossa. Minua pelotti.\nSä näköjään tykkään A:lla alkavista nimistä :D\nMut ai että tää oli kyllä herkkua. Azraelin mieli toimii niin jännästi, että haluan porautua sen päähän syvemmälle. Pakko myöntää että välillä on vaikee tietää miten se reagoi joihinkin asioihin, se on niin arvaamaton.\nOlit saanu tosi kivasti tän tarinan toimiin ja vaikka kaikki tapahtu vähän nopeasti, ei se silti ollu liian sekava. Jotain jäin taas kaipaamaan, mutta en kyl osaa yhtään sanoo mitä. Tää vei niin mukanaan ja olisin halunnu enemmänkin!\nMuutamia hassuja virheitä siellä täällä, ei mitään vakavaa. Ei ainakaan mun lukukokemusta hirveesti häirinnyt.\nPisteitä tulee 17 p.\nLuku 5 → Kallisarvoinen veli\nSuoraan sanottuna heräsin vitutukseen. Vitutuksen aiheuttajana oli kukas muukaan kuin rakas pikkuveljeni. Pojankloppi seisoi yläpuolellani vesikannu täynnä kylmää vettä aseteltuna kasvojani kohden. Liuta kirosanoja karkasi huuliltani, mutta oli jo liian myöhäistä. Vesikannullinen suorastaan jäätävää vettä tippui ylleni kastellen minut hetkessä. Samalla sekunnilla onnistuin manaamaan Ardenin helvettiin.\n‘’Saatanan vintiö..’’ Ärisin lopuksi nousten nopeasti sängystä ja tavoitellen kiharatukkaista poikaa. Sain juuri ja juuri tartuttua pojan paidasta ja hetkessä pojanklopin pää oli vesiämpärissä. Nyt oli Ardenin vuoro kiroilla, mutta onnekseni en kuullut sitä kovinkaan hyvin kiireessäni. Vaihdoin kuivat vaatteet ylleni; mustan t-paidan, farkut ja maihinnousukengät. Olin jälleen kerran pukeutunut täysin mustiin, mutta minua asia ei haitannut juuri ollenkaan. Märät lakanat ja muut petivaatteet päätin laittaa huoneiston eri pinnoille kuivumaan Ardenin kulkiessa perässäni kuin koiranpentu konsanaan. Vihdoin sain kaiken vaihdettua ja minun vilkaistessa ulos ikkunasta niin päätin samantien lähteä kävelemään. Tarvitsin raitista ilmaa.\n‘’Tule.’’ Tokaisin pikkuveljelleni ja astelin ulos huoneistosta katsomatta taakseni. Ovi kuului menevän lukkoon ja se riitti minulle; Arden oli tulossa mukaan kuten olin pyytänyt. Mitä lähemmäs aulaa ja ulkoilmaa pääsin, sitä nopeimmiksi askeleeni kävivät. Mitä useammin kävelin aulan poikki kohti vapautta, sitä useammin tunsin olevani jumissa. Se oli erikoinen tunne; kuin haluaisi pois, mutta samalla jokin pakottaisi jäämään. Vasta ulkona rauhoitun todella ja hetken odotettua pikkuveljeni pörröisellä hiuspehkollaan ilmaantui luokseni.\n‘’Minne menemme?’’ Arden kysyi, kun lähdimme kulkemaan rauhallisesti kohti metsää. Osasin suunnilleen suunnistaa määränpäähän, olinhan käynyt siellä joskus isäni kanssa. Vilkaisin Ardenia pienesti virnistäen.\n‘’Näet sitten.’’ Myhäilin pinkaisten sitten juoksuun. Metsän rajalla muutuin ketuksi ja jatkoin matkaa rauhallisemmin jolkottaen. Ei minun kannattanut kuluttaa kaikkia energioita heti.\nHiljaisuutta kesti tovin; vain lintujen suloinen laulu ja eläinten tuottama ääntely kaikui metsässä. Taivaan peitti tiheä metsikkö, mutta paikka paikoin puut väistyivät ja pilvetön sinitaivas tuli esiin. Viileä, lähes kylmä viima puski paikka paikoin saaden kulkemisen vaikeutumaan. Ardenilla todella näytti olevan vaikeuksia yhä useammin, mutta kun tuuli rauhottui niin matkanteko helpottui. Olimme kulkeneet vasta hetken aikaa, emmekä olleet vielä edes puolessa välissä. Määränpää tuntui yhä kaukaisemmalta ajatukselta, mutta en halunnut kääntyä nyt. Tullessamme pienelle joen tapaiselle niin Arden muuttui oitis ihmiseksi kastautuen joessa kuin ei olisi ikinä ennen vettä nähnyt. Muutuin myös ihmiseksi, mutta kuitenkin rauhallisemmin. Kastoin kasvoni vedessä ja myös join virkistävän kylmää vettä. Punasilmäinen veljeni laahautui suorastaan vastentahtoisesti vedestä ja istui sitten aurinkoon kuivattelemaan.\n‘’Oikeasti, minne olemme matkalla? Alan kyllästyä juoksemiseen.’’ Arden huokaisi hiljaisesti silmät kiinni. Auringon tuoma lämpö oli väsyttävää ja sen takia pitäydyin varjossa. En muutenkaan pitänyt auringosta; se oli aivan liian kuuma ja valoisa minun kaltaiselle olennolle.\n‘’Surumetsään.’’ Vastasin puuhun nojaten, kädet ristittyinä rinnalleni. Myhäilin hiljaisesti pojanklopin reaktiolle. Hän ei ollut tottunut pitkiin matkoihin eikä minun seuraani ja reaktio oli myös sen arvoinen. Poika oli hyvin järkyttynyt asiasta.\n‘’Sinne menee ainakin kaksitoista tuntia!’’ Arden henkäisi paniikinomaisesti. Virnistin kissamaisesti pikkuveljelleni ja käänsin selkäni hänelle. Pidin kaikesta huolimatta katseeni vielä tovin mustahiuksisessa nuorukaisessa.\n‘’Saat sinäkin kuntoiltua.. Ja enää vain suunnilleen yhdeksän tuntia.’’ Virnistin vilkaisten taivaalle. Aamu oli väistynyt päivän tieltä ja olisimme vasta iltapäivällä surumetsässä. Olin oikeastaan jo kaivannut kyseistä paikkaa. Pikkupoikana oli pelännyt siellä oloa eikä ollut nähnyt kaikkea sitä kauneutta mistä isä oli puhunut. Tiesin, että tällä kertaa myös minä näkisin metsän sellaisena kuin se todellisuudessa oli.\n‘’Ei helvetti..’’ Arden mutisi hiljaa, ‘’Ei kai tässä auta muu kuin jatkaa matkaa.’’ Kiharatukka huokaisi ja muuttui ketuksi lähtien hitaasti askeltamaan kohti surumetsää. Huvittuneena otin jälleen johdon matkanteosta.\nTovin saimme kulkea, kunnes kuulin Ardenin mahan murisevan. Kyllästynyt huokaus karkasi huuliltani, mutta samassa tunsin myös oman nälkäni yltyvän. Hetken äänettömän pohdinnan jälkeen päätimme metsästää itsellemme syötävää. Minä sain kiinni rusakon, kun taas Arden sai jonkin sortin myyrän. Aterioimme kaikessa rauhassa auringon kadotessa pilviverhon taakse. Kun olimme saaneet syötyä kaiken niin jatkoimme. Nyt matkanteko oli muuttunut hitaammaksi, johtuen juuri syödystä ruuasta. Väsymys painoi silmäluomia kiinni, mutta jalat liikkuivat eteenpäin kuin muistuttaen, että nyt ei ollut aikaa nukkumiselle. Mitä lähemmäs määränpäätä pääsimme, sitä enemmän tunsimme energiaa saavamme. Päädyimme ottamaan pienen kilpailun. Juoksimme eteenpäin eläinten luomalla polulla rinnatusten kovempaa kuin pitkiin aikoihin. Matka taittui kilpaillen paljon nopeammin - olihan meillä silloin hauskaa. Sillä hetkellä en edes muistanut isääni, Kreiviä, Luciania saatika Darmainea. Silloin oli vain minä, veljeni ja ympärillämme oleva metsä. Hidastimme lopen uupuneina yllättävän suurella joella. Istahdin maahan tasaten hengitystä, veljeni piehtaroidessa kauniin vihreällä nurmikolla.\n‘’Meidän täytyy uida tuon ylitse.’’ Nyökkäsin kohti jokea vilkaisten sitten huohottavaa kettua vierelläni. Musta eläin näytti niin väsyneeltä, että tiesin jo silloin joen ylityksen vievän loputkin voimat pienemmästä ketusta. Myhäilin hiljaisesti, ainakin Arden tulisi nukkumaan hyvin kun pääsisimme takaisin omiin sänkyihimme. Jo pelkkä ajatus siitä sai jaksamaan. Pakotin itseni ja samalla myös veljeni ylös.\n‘’Olemme tulleet tänne asti, jaksamme vielä.’’ Tokaisin ja astuin veteen. Viileä vesi kirkasti ajatukset ja hetken päästä olin kastautunut kokonaan. Uin pitkin vedoin joessa, jonka virtaus tuntui vain yltyvän hetki hetkeltä. Saatoin käyttää jokaisen voiman hivenen joen ylitykseen ja virtaa vastaan taistelemiseen, että kun pääsin vastarannalle niin vain lysähdin maahan makaamaan. Arden tuli vasta puolessa välissä ja antoi virtauksen heitellä itseään miten tahtoi. Se oli osasyy sille, miksi valpastuin nopeasti. Toinen syy toki oli se, että mitä nopeammin pääsimme surumetsään niin sitä nopeammin saatoimme lähteä kotiin ja päätyä omaan sänkyyn. Jouduin repimään Ardenin pois vedestä ja auringon kuivattua mustat turkit niin olimme vielä tovin joella juoden ja vain nauttien ulkoilmasta. Iltapäivä oli jo pitkällä kun vihdoin jatkoimme matkaa. Päätyisimme kotiin varmasti vasta seuraavana päivänä. Viimeiset kilometrit taittuivat hyvinkin verkkaiseen tahtiin, vaikka molemmat meistä olivatkin hyvin väsyneitä. Kun vihdoin surumetsä häämötti edessämme niin koko matka tuntui niin uuvuttavalle, että mieli teki vain jäädä siihen paikkaan nukkumaan. Siitä huolimatta hätistelin Ardenin ylös ja matkanteko läpi surumetsän alkoi.\nHeti kun astuin ihmismuodossa tummaan, varjojen täyttämään, mutta siitä huolimatta pelottavan kotoiseen metsään jossa ei yksikään eläin laulanut. Oli hiljaista, vain kylmyys oli kietonut viittansa ympärilleni. Tuuli tuntui kuiskivan nimeäni ja mitä syvemmälle metsää kuljin niin sitä vaikea kulkuisemmaksi sekä pimeämmäksi metsä kävi. Mieleeni muistui isän ja minun retki metsään. Pelkäsin silloin todella paljon; kaikki se pimeys oli minulle niin uutta ja vierasta. Minulla oli naiivi käsitys maailmasta, mutta kaikki se lapsenomaisuus kariutui pois isäni käsittelyn jälkeen. Millainenkohan olisin nyt - tällä hetkellä - ilman isääni ja tämän rajua koulutusta? Tuskinpa ainakaan tällainen. Ilta teki tuloaan ja loi tietynlaista aavemaisuutta tunnelmaa lisäämään. Joku tuntui tuijottavan ja tarkkailevan askelia. Yhtäkkiä tunsin Ardenin tarttuvan käteeni ja suorastaan liimautuvan selkääni kiinni.\n‘’Aivan kuin joku tuijottaisi..’’ Pikkuveljeni henkäisi aivan lähellä minua saaden sävähdyksen kulkemaan kehossani. Arden aisti saman kuin minä. Muistot palasivat mieleeni minun kulkiessa yhä eteenpäin. Tiesin, että surumetsä oli ollut aina tällainen; pimeä, pelottava ja suorastaan vaaniva. Kuin puut pitäisivät sinua silmällä ja kuiskisivat synkimpiä salaisuuksia. Tietäisivät sinusta kaiken. Yhtäkkiä tajusin seisovani aivan vuoren edessä.\n‘’Muuri.’’ Henkäisin lähes samaan aikaan Ardenin kanssa. Kuljetin katsettani vuoren seinämää pitkin ylös asti, mutta vastaan tuli kuitenkin vain kasoittain puita tukkien näköyhteyden. Kirosin asiaa hiljaa mielessäni.\n‘’Eiköhän ole aika palata kotiin.’’ Hymähdin hiljaisesti pikkuveljelleni joka liikahti vihdoin kauemmas selästäni. Ardenin kanssa sain olla eri tavalla kuin muiden. Jopa Lilith tuntui välillä kaukaiselta, mutta Arden ei koskaan. Se oli minusta outoa; kuin hän olisi ollut varjoni. Minun pienen pieni enkeli olkapäällä; kaiken hyvyyden lähde. Oikean polun valitsija. Huokaisin hiljaa ja lähdin kuljettamaan niin itseäni kuin kiharatukkaa surumetsän poikki. En enää huomioinut outoa tunnetta, en pelottavan hiljaista metsää joka ympäröi minut. Halusin vain saada Ardenin mahdollisimman kauas tästä paikasta. Saatoin itse palata sinne vielä, mutta en toisi pikkuveljeäni mukanani. Kaikki väsymys tuntui hävinneen ja vain jaloissa oleva kipu pysyi minussa; nyt ainoa asia mielessäni oli Linna. Lähin paikka joka muistutti etäisesti kotia. Jolkotimme rauhalliseen tahtiin joelle, jonka virtaus sai minut huolestumaan. Kaikesta huolimatta pääsimme toiselle puolelle minun avustaessa Ardenia. Matkaa jatkettiin nyt uudenlaisella energialla. Tähtitaivas tuikki kirkkaana yläpuolella ja pienet yöllä liikkuvat nisäkkäät tulivat koloistaan esille. Kilttinä isoveljenä päätin metsästää myös pojanklopille yöpalaa jotta jaksoimme loppumatkan täysillä. Kenties aamulla olisimme jo Linnassa nukkumassa. Arden suorastaan hotki ruokansa eikä malttanut millään odottaa minua. Parinkymmenen minuutin tauon jälkeen matka jatkui ja tällä kertaa juosten. Öinen metsä oli täynnä vaaroja; karhuja, susia.. Kaikkea suurta ja nälkäistä jonka takia oli hyvä pysyä liikkeessä.\nKirkas tähtitaivas ja suuri kuu näyttivät tietä kotiin. Hetkeksi jäin ihastelemaan taivasta joka sai mustan turkkini hohtamaan sinisenä ja punaiset silmäni tuikkimaan. Rakastin raikasta yöilmaa, yön kauneutta ja hiljaisuutta. Tuntui kuin koko luonto olisi yhtäkkiä vaipunut uneen, ei edes pieniä jyrsijöitä rapistellut pusikossa. Viileä tuuli puhdisti mieleni jälleen kerran. Surumetsässä olin ajatellut harvinaisen paljon Ardenia ja isääni, mutta nyt tuntui kuin kulkisin horroksessa. En tuntunut ajattelevan mitään; en kuluvaa aikaa, muodonmuuttajia tai kuolemaa. Suustani karkasi vaimea huokaus. Ajattelin aina kuolemaa ja kaikkea siihen liittyvää synkkyyttä; se oli niin lopullista. Ajatus oli monella tavalla tunteita herättävä. Olin niin syventynyt ajatuksiini, että olin törmätä Ardeniin joka oli pysähtynyt eteeni.\n‘’Katso, aamu..’’ Mies henkäisi ihmismuodossaan. Ja oikeassa hän oli, aamu todella teki tuloaan. Taivas oli muuttumassa hiljalleen kauniiksi väriloistoksi ja olimme jo lähellä Linnaa. Pelkkä ajatus sai vauhdin kiihtymään. Enää hetki ja olisimme lämpimässä nukkumassa. Se oli syy, jonka takia lähdimme juoksemaan kilpaa. Väsymys ei enää pidätellyt meitä, kun kiisimme läpi tutun metsikön; yli purojen ja kaatuneiden runkojen. Enää oli vain ajatus lämpimästä sängystä.\nViimeiset metrit menivät kuin siivillä ja aamu tuntui vain pitkittyvän. Ensimmäiset aamuvirkut olivat jo nousseet aamuaskareilleen ja lapset leikkivät pihamaalla jahdaten toisiaan. Meidän tuloa ei kuitenkaan jätetty huomiotta - tai lähinnä minun tuloa. Muutuin ihmismuotoon ja tajusin nopeasti, että miltä näytin; hiukseni olivat normaalia sotkuisempina ja kasvoiltani löytyi likatahroja. Näytin ennen kaikkea lapselta ja myös silmäni tuntuivat loistavan ilosta kuin pikkupojalla konsanaan. Pitkät retket kaukana kaikesta tutusta tekivät aina hyvää. Kävelimme Ardenin kanssa aulan poikki portaikolle ja ajattelin saavani palata rauhassa omaan huoneistooni, mutta kuin tilauksesta ohitseni vaappui Darmaine pieni ruskea kori kädessään. En pystynyt ajoissa pyyhkimään hyvän olon tuomaa hymyä kasvoiltani joten päätin jättää hyvin harvinaisen hymyn kasvoilleni ja soin tytölle kirkkaan, ilosta tuikkivan katseen jossa ei ollut häivähdystäkään kylmyydestä. Kuljin viimeiset portaat juosten ja käytävä meni Ardenin kanssa kilpaillen. Vasta huoneistoon päästyä tajusin, että jouduin laittamaan kuivat petivaatteet takaisin sänkyyn ja väsymys palasi kuin taikaiskusta. Saatoin kiittää onneani, että Arden suostui auttamaan minua ja pääsin hyvän tuoksuisiin lakanoihin käpertymään sikiöasentoon. Oikeastaan heti kun suljin silmäni niin ajauduin unten vieraille maille.\nMmmm *nyökyttelee päätään hyväksyvästi*\nKyl vaan, tää oli oikein hyvää vaihtelua myöskin. Ihan hyvin olit saanut ajan kulkeen, eikä tullu luettaessa tylsää. Vähän jäin kyseenalaistamaan sitä miks pojat lähti Surumetsään ja kävi vaan kääntymässä siellä. Azrael on kyllä sellanen et se saattaa lähtee ilman mitään syytäkään matkalle, mut senkin olis voinu sanoo. Ja olisin toivonu enemmän tapahtumaa kun pojat oli perillä.\nMuutama kirjoitusvirhe ja hassu lauserakenne löytyi. Ja ainakin yhessä kohassa teit taas sitä että toistit samoja sanoja peräkkäisissä lauseissa, se tekee tekstistä vähän tönkköö.\nMut loppu oli oikein hyvä, siitä pidin eniten. Myös toki siitä että sait hyvin Azraelin ajatuksia tuotua esille. Mut loppu kulki melki itsestään.\nPisteitä täältä tulee 16.\nLuku 4 → Arthurius\nPuristin nyrkkini yhteen tuntiessa tummanpunaisen veren tipahtelevan käsistä. Tumma katseeni oli jäänyt kiinni tyhjyyteen; en kohdistanut katsettani mihinkään. Kukkaniitty ympäröi minut, puron solina kuului rauhalliseen tahtiin viereltäni ja kirsikkapuiden vaaleanpunaiset kukat kulkivat tuulen mukana ohitseni; tarrautuivat hiuksiini ja vaatteisiini. Paikka toi mieleeni Jayen. Kauniin naisen, rakkaan siskoni. En voinut olla ajattelematta, että mitä jos isäni Arthurius olikin tappanut hänet? Ajatus siitä sai veren virtaamaan käsistäni entistä voimakkaammin. Samalla sekunnilla muistin Reuben Blackin. Hän oli verrannut minua isääni. Minä tosin muistutin isää - lähinnä luonteeltani. Ulkoisesti olin enemmän äitini, vaikka isällä olikin punaiset silmät ja arpi kasvoissa. Siitä huolimatta syytös oli hyvin julma, verrata nyt suorastaan viatonta lasta murhaajaan. Kohotin käteni kasvojeni eteen tarkistaakseni vauriot. Käsieni veri oli tahrinut myös ranteeni, että maassa olevat kauniin valkoiset kukat. Tovin tuijotin kukkia, jotka muistuttivat minua niin paljon Jayesta. Muisto satutti minua niin paljon, että jouduin suorastaan repimään katseeni että ajatukseni pois muistosta. Astelin rauhallisin askelin purolle, jonka viileässä vedessä pesin veren käsistäni. Katsoin hetken veren kulkua, ennen kuin nousin samalla kuivaten käteni mustiin housuihin tuntien veden kosteuden iholla. Heittäydyin istumaan kukkaniitylle ja pehmein, varovaisin ottein aloin tekemään punavalkoista kukkaseppelettä.\nKukkaseppele valmistui ja vaihdoin kuihtuneen seppeleen uuteen. Polvistuin puron ylle ja laskin kuihtuneen seppeleen veteen. Nopeasti vesi lähti kuljettamaan kuihtuneita kukkia eteenpäin, jonnekin sellaiseen paikkaan johon minulla ei ollut asiaa. Vilkaisin käsiäni huomatakseni verenvuodon palanneen. Hiljainen huokaus karkasi huuliltani, ennen kuin lähdin kulkemaan takaisin Linnaa kohti. Askeleeni olivat rentoja, mutta jos katsoi tarkkaa niin niissä saattoi näkyä jäykkyyttä. Mitä lähemmäs Linnaa pääsin, niin sitä nopeimmiksi askeleeni yltyivät. Pysähdyin aloilleni vasta kun seisoin niin lähellä Usvakartanoa erottaakseni ihmiset pihamaalla. Lähes jokainen oli tuttu näky ja pian tunsin sisälläni hiipivän, pahaa tarkoittavan ahdistuksen kuristavan kurkkua. Linna voisi olla minun, minä voisin johtaa Linnan muodonmuuttajia. Se olisi mahdollista. Minun ei tarvinnut kuin saada muut puolelleni tai tapettava Reuben Black.\nEi, minä en ollut isäni. Minun ei tarvinnut tappaa. Minä en tarvinnut johtajuutta. En osannut huolehtia edes itsestäni. Inhosin ajatuksiani, miten saatoin olla niin julma? Kaikesta huolimatta ajatus Reubenin kuolemasta pyöri mielessäni senkin jälkeen kun olin poistunut varjoista muiden muodonmuuttajien keskuuteen. Toinen nimi ilmestyi synkkään ajatusten virtaan; Lucian Grey. Hänen kuolemansa oli houkuttelevampi kuin kenenkään muun. Hän oli niin täydellinen, komea ja kaiken lisäksi oikea kullannuppu vanhemmilleen. Kuin ajatukseni olisivat kutsuneet itse kullannupun luokseni, nimittäin ruskeaverikkö asteli minua kohti askelin, jotka muistuttivat minua hyvin paljon lapsen askelista - iloisen lapsen. Niissä oli hypähtelevä sävy ja huulilla riemastunut hymy. Siitä huolimatta miehen hymy pyyhkiytyi pois hänen astuessa eteeni.\n“Darmaine mököttää sinulle.” Lucian hypähteli päkiöillään aavistuksen keinuen edessäni - ärsyttävän lähellä. Tungin kädet taskuihini peittääkseni niin veriset kädet kuin ärtymyksen. Kohautin olkiani välinpitämättömästi. Yksi asia oli varmaa: minua ei voinut vittuakaan kiinnostaa. Annoin asian loistaa kasvoiltani. Ärtymykseni johtui vain Lucianin näkemisestä; ylipirteä hymy ja ainainen iloisuus.\n“Selvä.” Totesin rauhalliseen sävyyn ja ohitin miehen jatkamalla matkaa kohti tuttua paikkaa. Askeleeni olivat muuttuneet Lucianin saapumisen johdosta; halusin kauas miehestä. Niin nopeasti kuin suinkin pystyin. Kuljin Linnan pihan poikki vain vilkaisten ympärillä olevia olentoja. Viattomia lapsia ja valehtelevia aikuisia, nuoria jotka eivät kunnioittaneet vanhempiaan. Niin paljon muodonmuuttajia. Päädyin Linnan aulaan, josta löysin puisten laatikoiden pinon. Istuin tyhjälle pinolle roikottaen toista jalkaani niin, että se osui lähes maahan. Nojasin kylmään kiviseinään ja annoin punaisten silmieni kylmän katseen kulkea ihmisistä toiseen. Mitä isäni oli nähnyt muodonmuuttajia katsoessaan? Alamaisia, kansalaisia vai kenties syöpäläisiä - tapettavaksi uhrattavia rottia? Minä en nähnyt mitään, kukaan ei ollut toistaan parempi. Olin niin keskittynyt arvoimaan Linnan asukeita, että en kuullut lähestyviä askelia ennen kuin tulokas huusi nimeäni.\n“Azrael! Katso mitä löysin!” Arden juoksi minua kohti kiharat lainehtien kuin valtameri ja silmät tuikkien kuin tähtitaivas. Poika pysähtyi eteeni ja katsoi minua hymy huulillaan. Pörrötin pojan hiuksia huomaamatta heti esinettä hänen käsissään. Käänsin huomioni takaisin olentoihin; lähinnä tyttöporukkaan joka kuiski jotakin vilkuillen välillä meitä kohti. Huomasin Ardenin näyttävän minulle löytämäänsä esinettä.\n“Puukko..” Tokaisin sivusilmällä vilkaisten, “Isän puukko.” Jatkoin lausetta katsoen puukkoa uudelleen. Tällä kertaa tutkien katseellani; tunnistin puukon samantien. Olihan samaisella kirotulla puukolla oli tehty minun arpeni. Ikuinen muistutus, kipu ja nöyryytys. Äitini itkun sekaiset huudot, Ardenin itkeminen. Pelkkä ajatus tapahtuneesta satutti, sai katseen kääntymään vaistomaisesti pois. Arden kaikesta huolimatta ojensi puukon minulle.\n“Ole hyvä." Pikkuveljeni hymyili ojentaen terävän esineen minulle. Otin sen varovasti käsiini ja tutkin sitä. Puukon kahvan koristelu oli hyvin yksityiskohtaista ja kaunista; kukkia ja pieniä jalokiviä - rubiineja. Hiljainen huokaus karkasi huuliltani.\n“Kiitos.” Kiitin hiljaa sinisten hiusteni lomasta, pieni hymynhäive huulilla. Kohotin katseeni vain aavistuksen katsoakseni pikkuveljeäni silmiin. Taputin hänen päätään ja vilkaisin vielä kertaalleen tyttöjä, jotka eivät tuntuneet saavan silmiään irti Ardenista. Tuhahdin ärtyneesti ja häädin pikkuveljeni ulkoilmaan kavereiden seuraan, pois kiimaisten teinityttöjen näkökentästä.\nOtin puukon jälleen esille ja jatkoin sen tutkimista, samalla pidellen toisen käteni etusormea terällä. Puukko pyöri käsissäni suorastaan kauniisti. Nostin katseeni aseesta portaisiin ja hymähdin hiljaisesti kun näin tutun hahmon tulevan alas portaista. Lopetin hetkeksi puukon kanssa leikkimisen vain jotta saatoin tuijottaa tulijaa silmiin. En suonut pienen pientä katsetta sinihiuksiselle tytölle, mutta hänen isänsä ansaitsi tummanpuhuvan katseen. Pieni, katkeransuloinen virne kiiri huulilleni miehen vastatessa katseeseen. Mies tuijotti minua tovin silmiin, mutta siirsi hitaasti siniset silmänsä teräaseeseen. Hän kyllä tunnisti sen, tietysti tunnisti.\n‘’Ah, Kreivi.. Onko tuttu?’’ Myhäilin huvittuneena hypäten laatikoiden päältä kivilattialle. Mies oli suorastaan jäätynyt tuijottamaan asetta. Tiesimme molemmat, että isäni oli tappanut aseella monia viattomia. Jopa Kreivin läheisen ystävän. Oli varmasti shokeeraavaa nähdä tuttuakin tutumpi ase ja sen pitäjänä pahimman vihamiehen poika. Vein aseen siitä huolimatta taskuuni ja kohautin olkapäitäni, ‘’Kunhan halusin tietää, että vieläkö muistat.’’ Hymähdin. Tarkoitin oikeastaan kahta asiaa sanoillani; niin teräasetta jolla oli tehty monia surmia kuin myös toimistossa sanottuja sanoja. Pystyin todella olemaan pahempi kuin isäni. Kuljin rauhallisin askelin Kreivin ohitse, mutta soin siitä huolimatta pitkän katseen Darmainelle ja pienen, lähes olemattoman hymyn ennen kuin hypin portaat ylös. En tiennyt ehtikö tyttö nähdä hymyäni, mutta siitä huolimatta Kreivin ilme oli ollut näkemisen arvoinen. Kuin hän olisi halunnut kuristaa minua, polttaa elävältä ja syöttää tuhkani koirille. Jo pelkkä ajatus sai kylmät väreet kulkemaan lävitseni. Tosin myös iloitsin asiasta; jos sain tunteita heräämään lyönti halun lisäksi Kreivissä niin olin onnistunut jossakin.\nViimeiset portaat ja käytävä meni nopeasti. Hetken päästä olin lukinnut itseeni pieneen, mutta harvinaisen mukavaan asuntoon. Kuljin huoneiston poikki sängylle johon istahdin. Vein puukon tyynyn alle ja kierähdin selälleni makaamaan katsoakseni tyhjää kattoa. Ulkoa kuului lintujen laulu sekoittuneena lasten kiljumiseen. Kuinka olisin toivonut olevani vielä lapsi. Niin viaton ja tietämätön. Kosketin kasvojani vasemmalla kädelläni; Kreivi ei ollut lyönyt minua kovaa eikä lyönnistä ollut jäänyt jälkiä. Onneksi ei, olisi ollut suorastaan häpeällistä saada Kreivin lyönnistä mustelma. Osasiko se vanhus edes tuottaa mustelmia? Itselleen ehkä, mutta tuskinpa muille. Vein käteni pääni taakse ja suljin hitaasti silmäni. Nautin hiljaisuudesta joka saapui rauhallisesti synkkään mieleeni pyyhkien suorastaan kaikki ajatukseni mielestäni. Se oli rentouttavaa; unohtaa ajatukset kuin kasvava lapsi lelut lelulaatikon pimeyteen. Hitaasti vaivuin uneen, joka kuljetti minua pitkin unten olemattomia maita - keksittyjä polkuja ja tuntemattomia olentoja.\nOikein hyvä, oikein hyvä.\nTykkäsin tästä(kin) oikei paljon, varsinkin sen erilaisuuden takia. Tää kulki tosi hyvin ja rauhallisesti eteen päin, sait sen meneen tasasesti kulkemaan. Mukava saada Azraelista vähän herkkää puolta näkyviin myös, eikä aina sitä kylmää ja kolkkoo. Tarina oli ihanan raikas muihin verrattuna ja loppu ikään kuin nosti lukijan takas maan pinnalle, pois Azran synkistä ja herkistä ajatuksista, normaalin Azran arkeen.\nSamaa kun sanoit mulle, sanon myös sulle, tästä puuttu silti se jokin mitä kaipasin. En tiiä mikä.\nPisteitä tulee 16 p.\nLuku 3 → Kreivi\nMinun lähtiessä peuran perään, en olettanut hänen kaatuvan ja loukkaavan sillä tavoin itseään. En tiennyt oikeastaan edes miten toimia, minä en osannut huolehtia muista. Siksi silloin kun katsoin naista silmiin ja tuijotimme hiljaisuudessa toisiamme niin saatoin vain ajatella, että mitä tekisin seuraavaksi. Ainoaksi vaihtoehdoksi lopulta jäi auttaminen, ei tyttöä voinut siihenkään jättää kuolemaan. Ojensin naiselle käteni ja saatoin nähdä hänen hätkähtävän elettä. Kyllästymisen saattoi arvata äänestäni. Nousisi nainen nyt, kun kerta sai apua minulta. En toista kertaa auttaisi häntä. Sinihiuksinen tyttö seisoi kahdella jalalla, mutta hapuili selvästi otetta jostakin. Tiesin oikeastaan jo, että mitä tulisi tapahtumaan ja nopein refleksien ansiosta sain tytön kiinni ennen kuin mitään pahempaa ehti käymään. Yllätyin tytön lehahtaessa punaiseksi kasvoiltaan. Harva punastui minut nähdessään, mutta toisaalta.. Olin harvinaisen lähellä kreivin tytärtä. Seurasin punaisilla silmillä tytön liikehdintää. Ajatukseni harhailivat tovin, kunnes jälleen asettuivat. Mitä vähemmän aikaa olin kreivin tyttären kanssa, sitä vähemmän ongelmia sain aikaiseksi. Kohotin toista kulmaani tytön sanoessa, että lähti linnalle. Tuossa kunnossa? Pieni naurahdus meinasi karata huuliltani, mutta estin sen. Nainen esitteli itsensä Darmaineksi ja, koska en halunnut olla liian töykeä niin päätin esitellä myös itseni;\n‘’Azrael.’’ Nimen esittäminen selvästi yllätti tytön. Helposti huomasin tytön kivut, mutta en sanonut mitään. Kuljin tytön vierellä musta nahkatakki lämmittäen kehoani. Saatoin välillä suoda nopean ja lyhyen katseen tytölle, mutta en sen enempää. Katse oli kuin tarkistus, että hän pysyi pystyssä omin voimin ja oli päällisin puolin elossa. Kuulin rapinaa sieltä täältä ja tajusin nälänkin olevan läsnä. Nautin hiljaisuudesta. Sain olla yksin synkkien ajatusteni kanssa, mutta aivan liian pian jo rasittavaksi käynyt seuralaiseni avasi suunsa. Vilkaisin naista kulmien alta. Kysymys oli kaikin puolin outo ja sai minut kohottamaan olkapäitäni. Jatkoin matkaa nopeuttaen askeliani. Mistä helvetistä minä sen tietäisin? En edes tiennyt, miksi olin lähtenyt naisen perään. Eihän naisenalku tuottanut muita kuin ongelmia. Käveleminen kesti kauan, mutta yllätyin kuinka sitkeä nainen oli. Hetki meni ja nainen lyyhistyi maahan. Vilkaisin häntä ja huokaisin hiljaa, huomaamattomasti. Kävelin naisen luokse ja tarkastin tilan; helvetin huono taisi olla ainoa sana joka kuvaili tilannetta.\n‘’Sattuuko?’’ Tyhmä kysymys, kipu näkyi metrien päähän, mutta kysyin sen silti. Istuin vastakkaiselle puolelle polkua - kiven päälle katse pysyen tytössä. Tytön näsäviisas vastaus ei suinkaan lievittänyt tietynlaista ärtymystä. Kuitenkin yllättävän nopeasti nuori nainen yllätti minut antamalla luvan mennä. Jättäisinkö nuorukaisen tänne kärsimään oman onnensa nojaan? En todellakaan. Tytön tyhmyys huvitti minua, mutta samalla sai huokaisemaan ärtyneesti. Istuttua tytön vierelle ja naisenalun sulkiessa silmänsä lähes nukahtaen jokin alkoi häiritsemään minua. Vaimeat askeleet saivat minut nousemaan ylös nopeasti nyrkit valmiina. Se oli kuin automaattinen puolustusasento. Tytön yrittäessä pystyyn niin päätin auttaa hänet itse, aikailematta. Äänet kuuluivat muodonmuuttajalle - eikä kenelle tahansa vaan Lucian Greylle. Miehen huudosta välittämättä tunsin naisen pienen kehon selkääni vasten ja tietämättä syytä, niin pieni ja nopea puna käväisi kasvoillani. Harvoin tunsin ketään lähelläni. Se oli minusta uutta ja outoa.\nKuuntelin keskustelua tarkkaavaisesti eikä sillä hetkellä edes Lucianin syyttelyt satuttaneet minua. Siitä huolimatta murahdin mielenosoituksellisesti; niin tietysti, minähän olin tässä syypää eikä kömpelö tyttö. Pienimuotoinen hämmennys valtasi minut tytön puolustaessa, se oli outoa. Vilkaisin tyttöä takanani, mutta hän ei tuntunut edes huomaavan minua. Jokin kuitenkin muuttui kun Lucian uhkasi Darmainea isällä, kreivillä. Uhkaus sai kolkon naurahduksen karkaamaan huuliltani. Siitä huolimatta tyttö antautui Lucianille kuin lapsi konsanaan. Olisin saattanut hyväksyä sen, mutta tytön hiljainen anteeksipyyntö sai koko olemukseni muuttumaan. Hetkellinen lämpö oli kadonnut nopeasti kuin tuhka tuuleen ja tilalle oli tullut pohjaton kylmyys ja välinpitämättömyys niin tyttöä kuin kaikkea muutakin kohtaan. Katsoin Lucianin ohitse tämän mulkaistessa, mutta kun tyttö käänsi katseensa minuun niin surullisena ja katuvana - niin teeskentelevänä niin vastasin naisen katseeseen kolkosti ennen kuin käänsin hänelle selkäni lähtien kohti metsää. Mitä kauemmas kaksikko katosi, sitä nopeammaksi juoksuni kävi. Nopeasti musta kettu juoksi metsässä välittämättä enää mistään. Puiden oksat viilsivät vertavuotavia haavoja ja pienempiä naarmuja. Kipu sai kehoni reagoimaan adrenaliinilla ja se jos jokin sai minut juoksemaan vain entistä kovempaa.\nIstuin Lilithin seurassa suorastaan ärtyneenä. Nainen oli hoitanut metsästä tulleet haavat yöllä palatessani kyselemättä sen suurempia. Ei häntä pahemmin kiinnostaneet seikkailuni. Suurikokoinen kissapeto loikoili vieressäni pitkin pituutta minun rapsuttaen häntä korvan takaa. Kissaeläin päästi suustaan kehräyksen tapaisen äänen laskien päänsä laiskasti syliini. En sanonut mitään pitkään aikaan, mutta jatkoin lähes automaattisesti silittelyä. Yhtäkkiä ilves murahti ja korjasi asentoaan; nopeasti tajusin, että olin lopettanut kissan silittämisen. Yhtäkkiä nousin ylös seisomaan, koska tunnistin mustahiuksisen miehen kulkevan lähemmäs meitä. Kissa vierelläni liikahteli vaivaantuneena muuttuen nopeasti ihmismuotoon. Tunsin miten nainen vieressäni liikahti puoliksi taakseni laskien päänsä aavistuksen alas kuin kunnioittaen, mutta samalla hän kohensi ryhtiään.\n“Azrael Caucié.” Reuben lausui hitaasti, kuin nimeni olisi ollut myrkkyä. Vein luiset sormeni hiusteni lävitse ja heitin kasvoilleni välinpitämättömän katseen. Tiesin jo, että mitä asia koski; Darmainea. Minua vitutti oma tyhmyyteni. Miksi edes lähdin tytön perään? Olisin voinut antaa olla. Niin helposti, mutta toisaalta tyttö olisi varmasti kuollut itsekseen ja silloin olisin ollut myös syytettyjen listalla.\n“Niin?” Päätin kysyä tylysti, keksimättä sen enempää sanottavaa. Tungin kädet taskuihin ja vilkaisin osittain takanani seisovaa naista joka tuijotti Reubenia jokseenkin murhaavasti. Lilith nousi varpailleen ja hänen huulensa hipaisivat korvaani kun hän kuiskasi;\n“Sinähän pelastit sen pikkulutkan..” Lilith kuiskasi korvaani hiljaa vilkaisten minua sitten hyvin merkitsevästi. Murahdin naiselle siitä huolimatta ärtyneenä. Hetken nainen näytti hämmentyneeltä, kunnes tajusi. Nainen risti kätensä ärtyneesti.\n‘’Tulet mukaani.’’ Mies tokaisi, kääntyi lähteäkseen ja asteli pari askelta eteenpäin, ‘’Lilith, sinä jäät tänne.’’ Kreivi ei edes katsonut kaunotarta kohti sen sanoessaan, mutta totta tosiaan; nainen oli liikahtanut viereltäni lähemmäs Reubenia.\n‘’En jätä Azraelia sinun luoksesi.’’ Nainen naurahti kuivasti ristien kätensä rinnalleen tuijottaen Kreiviä suoraan silmiin. Minusta oli huvittavaa, että kaikkien pitämä Reuben oli suorastaan epäoikeudenmukainen minua kohtaan. Lähdin kulkemaan kreivin perässä joka oli selvästi tyytymätön lopputulokseen, että Lilith tulisi mukaan. Punatukkainen kaunotar hypähteli vierelläni virne huulillaan. Vilkaisin naista vierelläni sanomatta sanaakaan, mutta vitutuksen saattoi nähdä kasvoiltani. Saimme osaksemme paljon katseita; kreivi kulki edessämme kuin myrskyn merkki, Lilith hyppeli vierelläni ja minä näytin harvinaisen tympääntyneeltä. Linnan sisätilat tuntuivat vierailta, kuin en kuuluisi sinne. Se oli rauhoittava tunne; ei minun paikkani ollut muiden alistettavana. Valitettavasti nyt kuljin kreivi Reubenin perässä kuin alistettu koiranpentu. Portaat tuntuivat raskailta kulkea kuin jokainen askel olisi vienyt minua lähemmäs kuolemaa. En edes tiennyt mikä oli kuolema enkä myöskään pelännyt sitä. Miten pelätä sellaista josta ei tiedä mitään? Yhtäkkiä tajusin, että olimme kulkeneet portaat ylös asti. Tungin kädet syvemmälle taskuihin ja laahustin Reubenin perässä hänen toimistoonsa. Mustahiuksinen mies asettui pöydän toiselle puolelle, siististi asetettujen paperipinojen taakse.\n‘’Istukaa.’’ Mies nyökkäsi kohti kahta tuolia pöydän edessä. Kaikki asiat toimistossa olivat kuin meille aseteltu; se hämmensi minua suuresti. Reuben oli selvästi halunnut vain minut mukaansa, joten Lilithin piti olla hänelle yllätys, ‘’Tyttäreni tuli eilen Lucianin kanssa hyvin huonossa kunnossa.’’ Mies joutui puremaan hampaitaan yhteen, katse suorastaan porautuneena minuun. Vastasin katseeseen välinpitämättömästi.\n‘’Nimenomaan, Lucianin kanssa. Miten minä liityn mihinkään?’’ Kysyin kuivasti kohottaen katsettani aavistuksen. Isäni oli aina halunnut kreiviksi, uhmannut Reubenia hyvin usein ja oma uhmakkuuteni Reubenia kohtaan ei parantanut asiaa. Edessäni istuvan miehen katse muuttui nopeasti synkäksi ja hän ryhdistäytyi tuolillaan. Se oli kuin uhkaus; jos en lopettaisi heti pelleilyäni niin pian sattuisi.\n‘’Lucian kyllä kertoi mitä teit. Satutit tytärtäni.’’ Reuben vastasi kolkosti, ‘’Näin kyllä millaista jälkeä olit saanut aikaiseksi.’’ Se oli kuin isku vatsaan; kreivi syytti minua tyttärensä vahingoittamisesta, vaikka minä olin se joka oli auttanut hänen tyttärensä pulasta. Ilman minua Darmaine saattaisi maata kuolleena jostain. Lucianin syyttelyt eivät todella olleet mitään tähän verrattuna. Kreivin sanat saivat kylmyyden kulkemaan lävitseni. Toisenlainen kylmyys ja synkkyys valtasi minut. Tunteitani oli loukattu, minua oli satutettu. Se oli kivuliaampaa kuin annoin näyttää, mutta sen muutoksen saattoi huomata; silmieni väri muuttui lähes mustaksi ja tietynlainen tumma aura valtasi kehoni. Sen pystyi aistimaan ja jokin Reubenissa hätkähti. Kuin hän olisi muistanut jotakin.\n‘’Olet kuin isäsi.’’ Hätkähdin miehen sanoja; hän oli verrannut minua juuri omaan isääni - murhaajaan. En voinut mitään tunnemyrskylle joka velloi sisälläni repien minua pieniksi palasiksi. Halusin raivota, mutta myös itkeä. Minun oli pakko kääntää katseeni hetkeksi pois miehen sinisistä silmistä. Vain hetkeksi, ennen kuin nousin ylös tuolilta. Laskin käteni puiselle työpöydälle.\n‘’Jos kerta väität minua murhaajaksi, miksi lapsesi ei ole jo kuollut?’’ En voinut mitään kierolle virneelle joka kohosi kasvoilleni sanojen myötä. Se oli ainoa asia jonka ehdin sanoa, koska viimeisten sanojen jälkeen tunsin lyönnin poskellani. Ei se ollut mitään verrattuna lyönteihin joita olin ottanut vastaan, mutta yllätyin asiasta niin paljon, että meinasin kaatua. Vain Lilithin nopeat, kissamaiset refleksit pitivät minut pystyssä. Vilkaisin sivusilmällä punahiuksista naista joka irrotti otteensa minusta lähes oitis tajutessaan mitä oli tehnyt. Käännyin Reubenia kohti kohottaen kasvoilleni aivan liian lämpimän ja ystävällisen hymyn; se tarkoitti selvästi ongelmia ja tiesin myös Reubenin tietävän sen - vaikka mitä nuori pojankloppi voisi vuosikymmeniä vanhemmalle kreiville tehdä? Nyökkäsin Lilithille kääntyen kohti ovea. Lilith oli jo astellut nopein askelin ovelle vaalea käsi ovenkahvalle aseteltuna. Ehdin astua pari askelta, kunnes vilkaisin taakseni Reubenia pilke silmäkulmassa.\n‘’En ole isäni, mutta jos tahdot niin voin olla kymmenen kertaa häntä pahempi.’’ Äänen oli vaarallisen tasainen, pehmeän hiljainen. Vain hetken saatoin kenties nähdä pienen pelon hänen kasvoillaan, mutta se katosi nopeasti tyyneyden alle. Hän oli hyvä kreivi, sitä ei käynyt kieltäminen. Lilith piti minulle ovea auki minun astellessa ulos toimistosta. Vilkaisin Lilithiä joka ei sanonut mitään, kulki vain hiljaa vierelläni. Olin kiitollinen naiselle; hän pysyi vierelläni ja osasi pitää päänsä kiinni juuri oikeissa hetkissä - useimmiten. Yllätyksekseni kierreportaista asteli tuttu sinitukkainen naisenalku. Synkkä aura, pelottavan kylmä katse ja tietynlainen jäykkyys välittyi minusta selvästi, mutta naista näytti siitä huolimatta enemmän hämmentävän se, että en edes katsonut häntä kävellessäni ohi. Ehdin kuitenkin nähdä, että tyttö oli yllättävän hyvässä kunnossa ottaen huomioon eilisen. Aloin laskeutua kierreportaita alas, mutta katsoin vielä kohti Reubenin toimistoa ja hämmennykseksi tajusin tuijottavan suoraan Darmainea silmiin; jokin katseessani kuitenkin kieli vaarallisuudesta. Laskin katseeni alas vasta silloin kun tiesin, että Darmaine ei enää voinut nähdä minua. Samalla kun kuljimme kohti alakertaa niin kirosin hiljaa mielessäni kaikki asiat joita mieleeni tuli.\n‘’Tapan sen pikkunilkin.’’ Ärähdin yhtäkkiä ja Lilith tuntui hätkähtävän. Nainen siirsi punaiset hiukset silmiltään ja vilkaisi minua kulmiensa alta. Hän tiesi minun olevan tosissaan, mutta tiesi myös sen, että en tekisi sitä. Se oli ristiriitaista, tiesin sen. Vain Arden esti minua tekemästä sitä. Veljeni tarvitsi minua ja kotimme oli Linnassa.\n‘’Kenet?’’ Lilith kysyi hypellen viimeiset portaat jotka johtivat aulaan. Kuljin aulan poikki suuremmin välittämättä ihmisten katseista. Jäin hetkeksi seisomaan viileään aulaan vain katsoakseni ympärilleni. Etsin jotakin harvinaisen tuttua, mutta hermoja raastavaa ja tappavaa. Ruskeahiuksista miestä.\n‘’Lucianin.’’ Tokaisin kolkosti vain huomatakseni tuttuakin tutumman ruskeaverikön pihamaalla jonkin viattoman tyttörukan kimpussa - jonkun sellaisen, jonka henki oli minulle mitätön. Lucian taas.. Jo pelkkä hänen näkemisensä repi sieluani kahtia. Ärähdin kyllästyneenä ja painauduin takaisin aulan seinää vasten huolettomasti kädet koukistetuilla polvilla.\nOh! Mun posket oikein lämpiää tätä lukiessa. Mä niin tuun mässäilemään kaikilla pienillä ykstyiskohdilla jotka toit esille.\nAlku oli jäykkä, niin kuin sanoit, mutta kun pääsit vauhtiin, pääsit vauhtiin kunnolla. Ajankäyttö, alkua lukuunottamatta, oli hyvä ja nautin ihan helvetisti koko toimisto-kohtauksesta. Ah, voi väärinymmärrettyä Azraa ja typerää vasikoivaa Luciania. Kuvailit niin hienosti Azran pääkopan tapahtumia, oon hiton ylpee susta.\nPari pientä kritiikkiä. Inasen liikaa kappalejakoja. Ihan jokaisen puheenvuoron alettua ei tarvii, vain sellaisten jotka muuttaa tarinan suuntaa jotenkin. Varsinkin tossa lopussa viimeset kolme kappalejakoo puheenvuorojen kohdalla on liikaa.\nToinen oli alku, kappas kappas. Ehkä pikkasen paremmin olisin toivonu kuvailua mitä tapahtu. Mun oli ihan pakko lukee omaa tarinaani samalla, koska en ollu varma missä kohtaa mentiin.\nTästä tarinasta voi muodostua vaikka ja mitä :D Et odotas vaan seuraavaa.\nLuku 2 → Lilith\nKuljin pitkin Linnan käytäviä kädet taskuissa ja mitäänsanomaton maski kasvoilla. Punaiset silmät seurasivat Linnan kolkkoa koristusta suorastaan väsyneenä; Drake ei tulisi oppimaan kerrasta joten Ardenin täytyi oppia olemaan varuillaan. Tunsin miten adrenaliini valui kehostani kuin vesipisarat konsanaan, joka aiheutti kipuaallon kehooni. Tunsin miten jalkani eivät yhtäkkiä jaksaneet kantaa ruumistani ja miten voimat kuihtui minusta kuin kuoleva kukka. Tarrauduin seinään kiinni, kylmään kiveen nojaten ja silmät sulkien. Oli pakko jaksaa eteenpäin, kipu hellittäisi ajan kanssa. Rauhoitin kiihtynyttä hengitystäni avaten hitaasti silmäni katse pysyen katossa. Laskin lukuja päässäni jotta sain ajatukseni muualle. Lopulta irtaannuin seinästä ja lähdin askeltamaan kohti huonetta. Pysyin lähellä seinää edelleen laskien lukuja kunnes vihdoin pääsin huoneen ovelle. Tarttuessani kahvaan pääni löi tyhjää; yhtäkään ajatusta ei kulkenut aivoissani. Työnnyin sisään jokseenkin aggressiivisesti ja ennen kuin romahdin sänkyyn, niin pesin verijäljet kasvoiltani. Viileä vesi teki hyvää tuleville mustelmille ja kivulle, joka jylläsi kehossani. Päästin suustani huokauksen samalla kun istuin pehmeälle sängylle silmät sulkeutuen. Mieleni löi edelleen tyhjää ja tyydyin siksi vain keskittymään hengitykseeni. Monen minuutin jälkeen sain ajatukseni järjestykseen ja päätin lähteä juoksemaan ulos omaksi ilokseni. Tunsin luissa asti tulevan sateen ja ukkosen; ehdottomasti parhain sää metsässä juoksenteluun.\nKipu tuntui hiljalleen muuttavan muotoaan kokoaikaisesta, jumalattomasta kivusta suorastaan rauhalliseen jomotukseen. Hymy kiiri kasvoilleni samalla kun kuljin hiljaisilla käytävillä keskittyen lähinnä matkantekoon ja askeliin, jotka olivat hiljaisia ja suorastaan kissamaisen vaanivia vaikka näytin ulkoapäin hyvin välinpitämättömältä. Kuljin portaat jo nopeammin hyppien viimeiset askelmat. Isot ovet häämöttivät edessä, mutta ovella noukkui pieni porukka nuoria muodonmuuttajia; kenties minua pari vuotta nuorempia. Tungin kädet farkkujen taskuihin. Minun ei tarvinnut muodostaa kasvoilleni mitään ilmettä, koska näytin tylyltä ja kylmältä valmiiksi edes tarkoittamatta sitä. Kuljin lähemmäs nuorisoa katse kiertäen porukkaa suorastaan arvioivasti. Ei mitään mikä olisi pahemmin herättänyt mielenkiintoa. Porukassa seisoi kaksi tyttöä jotka suorastaan hieroivat itseään kahta poikaa vasten. Kaksi muuta poikaa tuijottivat tilannetta tietynlainen paheksunta katseessaan. Kukaan ei tuntunut huomaavan minua joten tiesin, että tilanteesta tulisi suorastaan huvittava.\n‘’Väistykää.’’ Jokin äänessäni vaikutti nuoriin nopeasti, koska he väistyivät kuin salamaniskusta saaneena. En sanonut mitään kävellessäni ohi ja avatessa oven. Heti kun olin päässyt kauemmas Linnasta niin muutuin ketuksi. Muodonmuuttajat olivat kadonneet ulkoa tulevan sateen takia; se vaikutti minusta huvittavalta. Jatkoin matkaa rauhallisesti jolkottaen. Tassuni koskettivat kosteaa sammalta saaden energian virtaamaan kehossa ja saaden minut juoksemaan entistä kovempaa. Tunsin vesipisarat turkillani samalla kun juoksin eteenpäin jolloin minun oli pakko hidastaa vain, jotta tuntisin kunnolla sateen tuoksun ja viileät pisarat turkilla. Jatkoin matkaa paljon rauhallisemmin samalla hengittäen raitista ilmaa. Jatkoin matkaa sateessa huomaten yhtäkkiä liikettä lähettyvillä. Kuljin nopeammin, mutta samalla myös varovasti yrittämättä pitää ääntä. Istuin puiden varjoon tuijottamaan tutun tytön tanssimista. En tiennyt mitä se minussa herätti; kaipuuta jotakin kohtaan vai rauhallisuutta ja tyyneyttä. Tovin sain vain tarkkailla, mutta pian tyttöä häirittiin; Lucian Grey. Nousin ylös paikaltani ja lähdin astelemaan varovasti pois päin vaikka kuuntelin samalla keskustelua joka eteni jopa tylsästi eteenpäin. Hyppäsin parin kiven ylitse pysähtyen sitten nopeasti katsoen tytön ja Lucianin tilannetta; se ei näyttänyt etenevän oikeastaan mihinkään suuntaan, vaikka Lucianin flirttailu olikin ilmiselvää. Lähdin kohti Linnaa kyllästyneenä jolkottaen litimärkä turkki painaen kuin kivi. Ukkosen jyrinä ja salamoiden tanssi taivaalla saivat synkkyyden niin ympäristöön kuin mieleeni. Matkani taittui yllättävän nopeasti, koska en ajatellut mitään; en tuntenut kipua saatika väsymystä. Lisäsin vauhtia aavistuksen nimittäin tunsin Linnan lähettyvillä ja tuttu ympäristö sekä yksinäisyys innosti minua. Hidastin metsän laidalla muuttuen ihmismuotoon vetäytyen sitten varjoihin. Ristin kädet rinnalleni ja nojasin puuhun antaen pisaroiden tippua ylleni. Yhtäkkiä kuulin suorastaan ärsyttävän kovia ääniä lähettyvilläni. Avasin silmäni vain huomatakseni, että tyttö oli lysähtänyt hyvin lähelle minua. Tuijotin tyttöä kylmästi tämän tuijottaen minua silmiin jokseenkin hämmentyneenä. Yhtäkkiä tyttö lähti juoksemaan kohti Linnaan ja sai huvittuneen virneen kohoamaan kasvoilleni. Riisuin yltäni mustan nahkatakin kävellen keskelle pihaa. Kohotin katseeni taivaaseen sulkien kuitenkin silmäni. Kuulin askeleet jo kaukaa, mutta en välittänyt. En välittänyt mistään sillä hetkellä.\n‘’Minne Darmaine katosi?’’ Lucian kysyi läheltä ääni matalana jopa jokseenkin syyttävänä. Hetkeen en avannut silmiäni tai vastannut miehelle. Viileä vesi lievitti kipua, joka ilmeni ihmismuodossa pahempana. Hiljalleen laskin pääni alemmas vilkaisten sitten Luciania sivusilmällä.\n‘’Sisälle.’’ Tokaisin kolkosti saaden miehen tuhahtamaan. En sanonut mitään miehelle, joka olisi selvästi halunnut kertoa mielipiteensä minusta tai olemassa olostani. Lähdin astelemaan kohti Linnan ovia samalla avaten kauluspaidan nappeja. Tytön nimi oli Darmaine - kenties minun oli muistettava se. Tiesin kuitenkin, että tulisin unohtamaan nimen heti kun saisin muuta ajateltavaa. Työnsin oven auki ja reippain askelin kuljin aulassa kunnes pysähdyin. Vesi tipahteli pisaroina lattialle kastellen sen hiljalleen. Korjasin ryhtini ennen kuin juoksin portaat ylös nopein askelin ja pitkin käytävää. Pysähdyin pienen asunnon ovelle ja pujahdin sisälle varovasti. Kuulin Ardenin hiljaisen tuhinan. Vilkaisin nopeasti Ardenin huoneeseen; poika nukkui sängyllä käpertyneenä sikiöasentoon kuin pikkulapsi. Hymähdin hiljaisesti ja riisuin märät vaatteet yltäni laittaen ne sitten tuolin selkänojalle kuivumaan. Kuulin vaimean koputuksen ovelta ja ilman pohtimista tai epäröintiä menin ovelle. Kohtasin ruskeasilmäisen naisen, joka kumartui aivan lähelle kasvojani virne huulillaan.\n‘’Azra - rakkahin, lähde ulos.’’ Nainen heilautti hiuksiaan leikkisä hymynvire huulillaan samalla pyörähtäen ympäri musta mekko heilahtaen. Tuijotin tyttöä hiljaisesti huokaisten. Astuin ulos huoneistosta sulkien oven perässäni. Muutuin ketuksi ja lähdin kulkemaan minun ikäiseni naisen vieressä. Lilith hyppäsi joka toisella askeleella ylös aiheuttaen meteliä enemmän kuin olin olettanut. Läheinen ovi avautuikin ja tuntematon mies mulkoili Lilithiä hyvin murhaavasti.\n‘’Mitä luulet tekeväsi?!’’ Mies suorastaan ärisi, ‘’Nukumme täällä.’’ Kuuntelin keskustelua ärtyneesti, mutta puuttumatta. Lilith nimittäin kohotti kasvoilleen pehmeän hymyn joka kieli aivan muusta kuin ystävällisyydestä. Istuin maahan kietoen häntäni lähelle etutassujani. Tunsin olevani eri ihminen Lilithin kanssa.\n‘’Ulkoilutan kettuani.’’ Nainen virnisti saaden miehen katsomaan vihdoin minua; hän kohtasi punaiset silmäni ja samalla sekunnilla tajusi minut Azraeliksi. Miehen reaktio oli hyvin huvittava; hän muuttui kirkkaanpunaisesta valkoiseksi kuin lakana. Nopeasti isomahainen sängen omaava mies katosi huoneistoon takaisin Lilithin kääntyessä minua kohti, hymyillen ja näyttäen peukaloaan. Pyöräytin silmiäni jatkaen jolkottelua naisen lähettyvillä. Portaat jouduin hyppimään alas, kunnes punertavat hiukset omaava nainen otti minut syliinsä ja kantoi alas asti. Se tuntui todella tyhmälle ja kun Lilith ei laskenut minua heti, niin puraisin naista käteen tämän tiputtaessa minut alas nopeasti. Aula oli tyhjä ja hiljainen, joten muutuin takaisin ihmismuotoon.\n‘’Älä kanna minua.’’ Murahdin ärtyneesti naisen vain nostaessa kätensä ilmaan huvittuneena. Yhtäkkiä Lilith kumarsi syvään saaden minut kohottamaan katseeni aavistuksen.\n‘’Mitä vain tahdotte, kuninkaani.’’ Nainen hykersi kohottaen katseensa aavistuksen jotta näkisi ilmeeni. Käännyin kohti ovea peittääkseni huvittuneen ilmeeni. Yhtäkkiä tunsin kosketuksen paljaalla selälläni ja leuan olkapäälläni. Vilkaisin sivusilmällä naista joka tuijotti minua hymy huulillaan. Oli outoa nähdä nainen niin lähellä; me olimme joskus seurustelleet, mutta olin kyllästynyt. Siitä huolimatta Lilith oli roikkunut seurassani kuin takiainen. Astuin askeleen eteenpäin jotta nainen ei saisi mitään muuta ideaa.\n“Lilith.” Lausuin naisen nimen matalasti vaarallinen sävy äänessä. Punatukkainen kaunotar mutristi huuliaan ristien kätensä rinnalleen. Lähdin astelemaan reippain askelin kohti ovia joista olin kulkenut päivän aikana aivan liian monta kertaa. Heti kun ovi aukeni niin muutuin ketuksi. Jolkotin pihalla rauhalliseen tahtiin hetkisen, mutta minun matkanteon esti iso kissapeto joka hyökkäsi kimppuuni oikealta. Pian makasin maassa mulkoillen kylmästi isoa valkoharmaata ilvestä. Lilith näytti voitonriemuiselta jopa eläimenä. Näykkäisin kissapetoa jotta saisin tämän kaikkoamaan lähettyviltäni, mutta siitä ei tullut mitään; Lilith tuntui vain pysyvän entistä enemmän lähelläni. Lilith ei päästänyt minua ylös ja tuntui, että pienimuotoinen kiukku kalvasi mieltäni. Upotin terävät hampaat ilveksen tassuun joka reagoi hyppäämällä kauemmas. Nousin ylös ja luimistin naiselle joka kumartui aavistuksen paljastaen sitten hampaansa. Nopeasti kasvoilleni palasi kylmä ja suorastaan välinpitämätön ilme. Lilith astui nopeasti askeleen taaksepäin kuin rauhoittaen minua. Se jokseenkin huvitti minua. Paras ystäväni ja takiaiseni pelkäsi minua. Saatoin olla mieleltäni sairas, koska nautin tilanteesta. Yhtäkkiä huomioni vei sinihiuksinen nainen joka juoksi ympärilleen katsomatta pihan poikki. Nainen oli Darmaine; Lucianin ilmiselvä ihastus ja paskojen flirttailun kohde. Miettimättä asiaa sen enempää niin lähdin perään. Vilkaisin nopeasti taakseni vain huomatakseni punertavahiuksisen naisen tuijottavan perääni verta vuotava haava kädessään. Käänsin huomioni edessäpäin kulkevaan peuraan joka juoksi aivan liian nopeasti mielestäni; liukas polku koituisi kohtaloksi jos iso eläin jatkaisi samaa vauhtia.\nMiksi halusin seurata? En tuntenut koko muodonmuuttajaa. Pysyin vain vaivoin sateen kastelemalla tiellä samalla kun ajatukseni hyppivät laidasta laitaan häiriten keskittymistä ja tasapainoa.\nOi voi voi, mihin tämä johtaakaan!\nHyvä tarina oli taas kerran, muutama kritiikki kuitenkin tulee.\nPari kirjotusvirhettä, ei mitään erikoista. Vähän tahdot toistaa samoja asioita ja sanoja pienen aikavälin sisällä. Se teki tästä vähän tönkköä luettavaa. Yritä ettiä enemmän korvaavia sanoja, kyl sulla pääkopassa sanoja on kuhan kaivat vaan.\nAlku tarinassa oli aika hyvä, sait hienosti kuvailtua ja ajankäyttö oli hyvää, mutta loppu rupes kirimään. Selvästi halusit tarinan vain loppuun.\nNäillä eväillä seuraavaan tarinaan. Tästä tulee 14 p.\nLuku 1 → Nallekarhu\nMakasin sängyssä silmät tuijottaen kattoa. Kuulin askeleet, joissa oli tiettyä rytmiä ja iloisuutta. Ovi kävi ja pian pörröinen hiuspehko ilmestyi ovelle. Pojanklopilla oli iloinen hymy huulillaan ja silmissään tämän hypähdellessä päkiöillään. Vilkaisin poikaa sivusilmällä sanomatta kuitenkaan sanaakaan. Kohotin toisen käteni koskettaen seinää vierelläni.\n‘’Azra, nouse ylös! Ulkona on ihana sää.’’ Arden iloitsi levitellen käsiään mustat hiukset liikahdellen samalla tippuen hänen silmilleen. Minä en innostunut ajatuksesta mennä näin aamuvarhaisella juoksemaan ulos.\n‘’Joo.. Niin varmasti.’’ Murahdin kyllästyneesti siirtäen katseeni takaisin kattoon. Meni pari sekuntia ja Arden repi minut väkivalloin alas sängystä. Suustani karkasi monen monta kirosanaa. Hitaasti nousin ylös ja mulkaisin veljeäni joka oli laittanut kätensä selän taakse samalla vihellellen etsien katosta jotakin mielenkiintoista. Purin hampaani yhteen yrittäen rauhoittaa itseni, ‘’Mennään sitten.’’ Tokaisin kolkosti hätistäen veljeni huoneesta. Avasin pienen vaatekaapin tuijottaen sisältöä väsyneesti. En tuntunut löytävän kaapista mitään ihmeellistä, jolloin päädyin tuttuihin farkkuihin ja nahkatakkiin. Valkoinen kauluspaita tuntui äkisti ainoalta vaihtoehdolta, joka edes jollain tasolla näytti hyvälle.\n‘’Koska sä olet alkanut katsomaan ulkonäköä?’’ Arden kysyi ovenkarmiin nojaten kädet ristissä. En vastannut hetkeen mitään, koska en todella tiennyt vastausta. En pahemmin katsonut ulkonäköäni, mutta Arden oli oikeassa; olin pukeutunut jopa jokseenkin siisteihin vaatteisiin. Kohautin olkapäitäni ja kävelin pikkuveljeni ohitse tönäisten tätä kevyesti. Miehenalku rakasti minun ärsyttämistä ja teki sitä usein - liian usein jos minulta kysyttäisiin. Avasin asunnon oven joka narahti aavistuksen kuin tervehdykseksi. Arden hyppelehti ohitseni pitkin askelin hyräillen tuttua sävelmää. Kuljin kädet taskussa iloisen pojan vanavedessä kuin vastakohta. Portaat kuitenkin suorastaan juoksin Ardenin lähettyvillä katse koko ajan nuorukaisessa. Jokin tuttu haju tai kenties tuoksu eksyi nenääni, mutta en tunnistanut sen lähdettä. Vilkaisin ympärilleni juuri ennen kuin hyppäsin viimeiset porrasaskelmat. Aulassa kulki monen monta tuttua ja vähemmän tuttua kasvoa, mutta jokainen näytti tunnistavan minut edes osittain, koska kiersivät vähän kauempaa. Huomasin yhtäkkiä Reubenin, jonka katse porautui omaani. Vastasin katseeseen samanlainen kylmä ja välinpitämätön katse silmissä kuin aina. Yhtäkkiä mieleeni muistui eilinen musta peura ja lyhyellä päättelyllä tajusin kyseessä olevan itse Kreivin tytär. Yhtäkkiä tein jotain tavallisesta poikkeavaa; kohotin kasvoilleni suorastaan ilkikurisen virneen, ennen kuin lähdin saattamaan Ardenia kohti aulan ovia. Mitä lähemmäs Reubenia pääsin niin sitä nopeammaksi askeleeni muuttui. Vasta kun viileä ulkoilma tuli minua vastaan niin hidastin vauhtiani. Poika muuttui heti ketuksi kun pääsi pois ihmisten lähettyville.\nLähdin juoksemaan veljeni vierellä ihmisenä hetken, kunnes kesken juoksun muutuin mustaksi petoeläimeksi. Kuljin lähellä pikkuveljeäni samalla kuitenkin nauttien rauhallisuudesta ja viileydestä. Pidensin askeliani päästäkseni kauemmas linnasta ja Ardenista. Vain toisesta onnistuin pääsemään eroon. Tunsin miten kivet painautuivat tassujani vasten ja mitä nopeampaa juoksin, niin sitä enemmän vahinkoa sain aikaiseksi. Linnun laulu ja veden vaimea solina saivat hiljalleen kehoni rauhoittumaan ja vauhtini hidastumaan. Pysähdyin pienelle purolle juomaan ja odottamaan Ardenia. Punaiset silmäni seurasivat luontoa kuin etsien jotakin. Olin niin keskittynyt etsimiseen, että en huomannut punaturkkista kettua joka vaani varjoissa. Kohotin hitaasti katseeni ja käännyin puolittain ympäri katsoakseni taakseni. Punertava eläin liikahti varjoissa ja samantien kettu jäi kiinni. Tuijotin eläintä hiljaa kuin arvioiden; se ei ollut muodonmuuttaja. Odotin, että eläin saisi aikaiseksi lähteä pois ja voisin rauhassa odottaa Ardenia. Pian seuralaiseni saapuikin hengästyneenä ja suorastaan hukuttautui puroon. Seurasin pikkuveljen touhuja huvittuneena samalla päätäni pudistaen.\nJatkoin matkaa rauhallisesti ravaten jotta pojankloppi pysyisi perässäni tekemättä kuolemaa. Askeleeni olivat verkkaisia ja kevyitä joka muistutti lentämisestä. Vilkaisin taakseni ja tajusin, että Arden oli muuttunut takaisin ihmiseksi pörröttäen takkuisia hiuksiaan. Askelsin hänen eteensä ja istuin katse hänen punertavan sävyisissä silmissään kuin kysyen, että miksi hän seisoi siinä niin vaivaantuneen näköisenä.\n“Anteeks, mun täytyy mennä takaisin.” Poika nyökkäsi syvään ja lähti juoksemaan takaisin päin samalla muuttuen ketuksi. Arden oli ollut aina minua pienempi, joten meidät oli helppo tunnistaa. Seurasin tovin metsikköä veljeni kadottua näköpiiristä ennen kuin jatkoin lenkkiä tällä kertaa juosten, koska minun ei tarvinnut odottaa ketään. Juoksin eteenpäin rauhalliseen tahtiin pitäen hengitykseni tasaisena jotta jaksaisin loppu matkan takaisin juoksemalla. Aamun sarastus ja kultaiset auringon säteet siivittivät matkaani takaisin kohti linnaa. Tunsin miten kivet, oksat ja lehdet liikkuivat tassujen alla. Luonnon läheisyys rentoutti minua yllättävän paljon ja sai minusta uusia puolia esille sekä tietynlaista innokkuutta. Lisäsin aavistuksen vauhtia jo valmiiksi kovaan vauhtiin hypätäkseni solisevan puron ylitse. Kuulin veden loiskahduksen pienien kivien ropistessa viileään veteen ja nopeasti veden solina jäi kauaksi taakse matkan jatkuessa. Hiljalleen hidastin vauhtiani kävelyksi saadakseni hengityksen tasaantumaan; hyppiminen ei ollut minua varten. Kuulin varovaista rapinaa lähettyviltä ja kuin taikaiskusta nostin katseeni haistellakseni viileää ilmaa. Huomasin pian jonkinnäköisen hiiren lähettyvillä ja hetken tarkastelun jälkeen tiesin, että se ei ollut muodonmuuttaja. Pudottauduin maahan hiljaiseksi vaanimaan, mutta kun hiiri ei hetkeen liikkunut niin päätin hypätä ponnistaen takajaloilla vauhtia ja juuri ennen kuin etutassut koskettivat maahan niin toisella tassulla tartuin pienen jyrsijän häntään jotta hiiri ei karkaisi. Yksi puraisu ja eläin makasi velttona suussani. Kuullessani vaimeat äänet jotka muistuttivat paljon hyppimistä niin suorastaan juosten piilouduin läheiseen pensaikkoon kuollut hiiri suussa. Kumarruin aluskasvillisuuden sekaan pitäen silmällä ohi hyppivää mustaa peuraa joka kuitenkin oli nopeasti kadonnut pois näkökentästä. Tunnistin hajun ja tiesin, että peuran oli pakko olla Reubenin tytär - en ollut koskaan viitsinyt opetella tytön nimeä.\nHetken odottelun jälkeen jatkoin matkaa kohti Linnaa kantaen hiirtä suussani kuin se olisi suurikin saalis. Saatoin kuulla jo kaukaa kiivasta keskustelua joka sai jalkoihin liikettä ja pian juoksin pitkin tuttua metsää jälleen kuluttaen energiaan. Onnekseni minun ei tarvinnut kauaa juosta, koska pian seisoin metsän tuomassa varjossa lähellä Linnan pihaa, jonka keskellä seisoi Arden ja Drake; ei ollut ensimmäinen kerta kun kaksikko oli riitelemässä. Suustani karkasi huokaisu ja suorastaan ärtyneenä laskin hiiren maahan kauemmas muista kuin lahjaksi jollekin joka tarvitsi sitä enemmän kuin minä, vaikka todellisuudessa olisin halunnut syödä sen itse. Astelin lähemmäs kaksikkoa joka oli kerännyt paljon uteliaita katseita. Samalla kävellessä muutuin takaisin ihmiseksi rauhallisen kylmä ja laskelmoiva katse silmissä. Askeleeni eivät paljastaneet sisällä vellovaa kireyttä, jonka aiheuttaja oli Drake. Suorastaan välinpitämättömästi laskin käteni Ardenin olkapäälle.\n‘’Onko täällä ongelmia?’’ Ääneni kylmyys ja Drakeen suunnattu katse saivat isokokoisen miehen alun tuhahtamaan. Siirsin pikkuveljeni aavistuksen rajummin kauemmas kun Drake alkoi suorastaan käärimään hihojaan. Näytin kirpulta hänen lähellään, mutta minulla ei ollut aikomustakaan paeta paikalta. Mies oli juuri niin tyhmä kuin muistinkin; hyökkäsi suin päin arvioimatta tilannetta lainkaan. Pari sekuntia ja Drake kompuroi kauempana. Rauhallisin askelin kuljin pienessä muodonmuuttajien muodostamassa kehässä tarkkaillen vastustajaa kiirehtimättä. Drake tuntui kiehuvan raivosta joka sai minut suorastaan hyvilleen. Oli aina ihanaa suututtaa joku tuolla tavoin. Drake syöksyi eteenpäin kiroillen hyvin äänekkäästi. Seurasin tyynesti miehen liikkumista ja se tuntui ärsyttävän häntä yhä enemmän. Pari hetkeä myöhemmin minun oli pakko liikkua paikaltani ja päätin tehdä jotakin tappelulle; miehen lähestyessä minua jälleen niin en liikkunutkaan, vaan odotin kiltisti kun Drake lähestyi minua. Yksi yllättävä, mutta kova lyönti mahaan hämmensi hetkeksi. Meni pari sekuntia ja mies oli taas kunnossa. Hän näytti kostavan lyöntini ja suurikokoinen nyrkki osui leukaani. Purin hampaani yhteen estääkseni kivun tulvahtamasta kovana kehooni, koska muuten seisoisin toimettomana Draken hakatessa. Sylkäisin verta suustani ja astuen sitten askeleen lähemmäs tummat silmät huvittuneena tuikkien. Suustani karkasi kevyt naurahdus.\n‘’Katsos, et olekaan pelkkä nallekarhu.’’ Hymähdin hiljaisesti siirtäen hiuksia silmiltäni. Harmikseni saatoin todeta, että nallekarhu Drakelle oli mennyt lyönnin tuoma kunnia päähän joten hänestä tuli entistäkin tyhmempi ja paljon hitaampi. Kauaa en seissyt toimettomana vaan otin kiinni ruskeahiuksisen miehen niskasta ja iskin polvella jalkoväliin. Nopeasti mies oli polvillaan maassa kiroillen jälleen yllättävän hiljaa. Polvistuin miehenalun eteen punaiset silmät sirrillään, ‘’Et katso, puhu saatika koske pikkuveljeeni tai en ole näin kiltti seuraavalla kerralla.’’ Se oli hiljainen uhkaus, jonka vain jättiläinen kuuli. Nousin ylös kääntyen sitten Ardenia kohti silmät tummuneena. Pojankloppi kohotti kätensä ylös kuin antautuen.\n‘’Nenästäsi tulee verta..’’ Pikkuveljeni mutisi hiljaa ja tajusin asian vasta nyt joka sai minut pyyhkimään kasvojani ärtyneenä. Lopulta tajusin, että veri tulisi vain leviämään kasvoillani jos en saisi vettä jostain, joten päätin jättää veren kuivumaan kasvoilleni - se oli parempi vaihtoehto kuin koko naama veressä. Olin niin keskittynyt kasvoihini, että kun vihdoin kohotin katseeni niin huomasin pihamaalla seisovan tytön, jonka tajusin nopeasti olevan samainen olento kuin metsässä oleva peura. Vilkaisin pikkuveljeäni hiljaisesti, mutta Arden oli keskittynyt jo muihin asioihin niin kiihkeästi, että ei olisi huomannut edes metsästä rynnistävää tiikeriä. Pyöräytin silmiäni ja tungin kädet taskuihin kävellessä samalla varjoisaa linnaa kohti näyttäen samalla rajulta ja välinpitämättömältä.\nOoo mun rinnassa kiehuu, haluan lisää!\nOkei, jotain rakentavaako pitäis keksiä. Muutama kirjotusvirhe, kuten itekkin huomasit, mutta ei mitään liian häiritsevää :D Ainoot mitkä häiritsee vähän on noi sun heittomerkit puheenvuorojen edessä. Miksi eripäin olevat heittomerkit eikä "-merkkiä. Se on hämmentävää.\nNyt siihen oikeesti rakentavaan osioon. Tarina kulki hyvin eteenpäin, eikä tekstiin kyllästynyt. Kuvailet ympäristöä hyvin mutta mä kaipaisin Azraelin omien tunteiden ja tuntemusten kuvailua. Varsinkin tuohon tappelukohtaan olis saanu nätisti lisää jos olisit kuvaillut vähän enemmän sitä kipua mitä lyönti kasvoille tuo :D\nÖäääh saat tästä 17 p. Mä jään odottaan seuraavaa tarinaa!


Alkuperäiskansat ja meri - Maailman Kuvalehti\nAlkuperäiskansat ja meri\nMeri on useille kansoille keskeinen ravinnon, uskomusten ja mytologioiden lähde. Maorit ja inuitit ovat kunnioittaneet merta ja sen jumalia maapallon eri puolilla.\nTämän tyyppisillä aluksilla moarien arvellaan aikoinaan purjehtineen suurten aavojen yli Uuteen Seelantiin.\nUudessa Seelannissa, Aotearoassa, asuvat maorit ovat kummallista kansaa. He eivät itsekään tiedä, mistä he tarkkaan ottaen alunperin tulivat. Heidän kotisaartaan ympäröi meri tuhansien kilometrien matkalta. Ulapalle katsellessaan he saattoivat tietää, että jostain tuolta, loputtomien merten yli, ovat heidän esi-isänsä tulleet.\nHawaiki, Maorien myyttinen alkukoti, on todennäköisesti sijainnut keskellä Tyyntä Valtamerta. Maorit tuntevat esi-isiensä mestarilliset navigointitaidot. Esi-isät olivat lähteneet kanooteillaan loputonta merta päin kuin Kolumbus, tietämättä tuleeko maata koskaan vastaan. Sukuhistoriansa tarkkaan tuntevat maorit laskevat aina, minkä kanootin matkustajista he polveutuvat. Merimatkalla syntyivät heimot, syntyi maorien kansa.\nTuosta hurjasta matkasta liikkuu monia tarinoita ja teorioita. Joidenkin mukaan Aotearoan löytäneet maorit tunsivat merivirrat niin tarkkaan, että osasivat päätellä mistä maata löytyy. Vallalla oleva teoria kertoo maorien seuranneen valaiden muuttoreittejä. Myyttinen tarina, jonka mukaan ensimmäinen maori ratsasti valaan selässä Aotearoaan, kuvastaa maorien kiitollisuutta valaille. Nämä nisäkäsystävät kun olivat Aotearoan löytäneet, ja kertoivat sen sijainnin maoreillekin, omalla tavallaan.\nMaorit eivät ikinä kehittäneet kirjoitustaitoa. Heistä sanotaankin, että he olivat äänen kansaa, joille muisti, todellisuus ja kulttuuri elivät kuullussa, puhutussa, luonnon äänissä. Merten ympäröimiä kun olivat, meri puhui heille. Delfiinien, mustekalojen, haiden ja katkarapujen juttelu yhdistyi jatkuvaan aaltojen loiskeeseen, vuoroveden myötä vaihtuviin ääniin. Maorien legendoissa kuunnellaan merta jatkuvasti.\nKuunteluun oli syytäkin. Meri ei ollut pelkästään lempeä. Se oli liittolainen, jota täytyi kunnioittaa. Merelle maorit lähtivät hakemaan ravintoaan, kalaa ja äyriäisiä. Meren suopeudesta oli kiinni, saiko kalastaja runsaasti ruokaa heimolleen vai tuliko tämän kohtaloksi hukkua meren syvyyteen.\nEräs tärkeimmistä hahmoista Maorien jumalmytologiassa oli Tangaroa, kaiken meren elämän ylin vartija ja jumala. Tangaroa oli määrännyt ihmiset kunnioittamaan lapsiaan, eli merten elämää. Kalastusmatkoillaan maorit pitivät tiukasti mielessä Tangaroan sanomaksi kerrotut sanat: Tiaki mai i ahau, maku ano koe e tiaki -jos te huolehditte minusta, minä huolehdin teistä. Suusta suuhun periytyvät varoittavat tarinat kertoivat niistä, jotka olivat ryhtyneet itsekkäiksi ja uhmanneet Tangaroaa ja merta.\nJoskus merta kutsuttiin myös Hinemoanan, meren naisen, valtakunnaksi. Hinemoanalla ja hänen miehellään Kiwalla oli maailman syntyä kuvaavan mytologian mukaan paljon lapsia, joista saivat alkunsa erilaiset merten elävät. Merten lapsissa oli samaa elämää ja henkisyyttä kuin mantereen lapsissakin.\nMyöhemmin saarelleen ilmestyneitä eurooppalaisia maorit ihmettelivät. Nämä eivät osanneet kuunnella merta, kuin olisivat kuuroja, ja kummallisia he olivat muutenkin. Mutta merten yli he olivat tulleet, ja maorit osasivat arvostaa kapteeni Cookia vihollisenakin, sillä he tiesivät, mitä merten ylittäminen ihmiseltä vaatii.\nKuva: Inuiteja (Kuvaaja:)\nIntuiteja kajakeineen paikassa, jossa nykyisin sijaitsee Qaqortoqin kalatori. Grönlanti, noin vuonna 1910.\nKaukana lämpimästä Aotearoasta, kuin toisella planeetalla, asuu inuitien kansa. Intuitit ovat levittäytyneet oikeastaan koko arktiselle alueelle, maapallon rankimpiin olosuhteisiin. Lumen ja jään keskellä on opittu selviämään, pakko kun on ollut.\nArktisella alueella on ruoka aina nostettu jäämerestä. Inuitit ovat pyydystäneet kalaa, hylkeitä, ja valaitakin. Niin harvat lajit ovat Arktiksen kylmyyteen sopeutuneet, että valinnanvaraa metsästäjillä on ollut vähän. Inuitien kansoittamilla alueilla ihmiset ja harvalukuiset eläimet kävivät jatkuvaa selviytymiskamppailua toisiaan ja pohjoista luontoa vastaan.\nInuitit oppivat tekemään kajakit merenkäyntiin ja kivestä aseet, joilla he pystyivät pyytämään valaita. Pyyntikertomukset elävät näihin aseisiin kaiverretuissa tarinoissa. Valtavan nisäkkään, merten jättiläisen surmanneessa aseessa täytyi olla mystistä voimaa. Ihmisen kamppailu valasta vastaan oli taistelu meren herruudesta. Kun ihminen voitti, oli ravinnonsaanti turvattu pitkäksi aikaa. Usein kävi myös toisin.\nPohjoisella merellä liikkuminen oli ankara taitolaji. Kajakista tippuneella ei ollut paljon aikaa, ennen kuin jäämeren kylmyys vei voiton elämästä. Paitsi ravinnon lähde, meri oli inuiteille myös tappaja. Meren kanssa kosketuksiin joutunut tiesi heti, että hänen aikansa mitataan sekunneissa. Hengenvaarallisia jäämurikoita tai sulavesilohkareita saattoi törmätä kajakkiin milloin tahansa. Kun kalastusreissuilta palattiin pienemmällä joukolla kuin lähtiessä, istuivat kaikki hiljaa, tietäen että meri on taas vaatinut veronsa.\nInuiteillakin oli oma merijumalansa. Jumalatar Sedna hallitsi merten pohjassa, ja päätti meren elävien – ja epäsuorasti siis myös inuitien – elämästä ja kuolemasta. Inuiteille koko todellisuus oli henkinen, ja erilaisilla shamaanimenoilla he vahvistivat uskoaan henkiin, elämän kiertoon ja kaikessa asuviin jumalallisiin voimiin. Mutta vaikka muuten kaikki olikin elävää, oli Sednan valtakunta kuoleman valtakunta.\nOikeastaan meriä oli inuiteille kaksi: avomeri ja jää. Usein he lähtivät pitkille matkoille kuoleman valtakunnan yläpuolelle, kalastaen hylkeitä jään läpi. Vaeltajakansa liikkui paljon, viikkojenkin matkoja tehtiin jäätikköjä pitkin, mutta merta he eivät lähteneet ylittämään. Se oli liian pelottava, ja kunnioitettava. Ja olisi matka merten yli maorien tyyliin ollut inuiteille varmaan tylsäkin. Heille meri ei ollut ulappa ja horisontti, vaan kiintopisteiden täyttämä, elävän jään valtakunta.\nMeri ei ole inuitien ympärillä muuttunut, mutta maailma on. Monet eivät heidän mailleen ole hinkuneet asumaan, mutta modernin maailman keksinnöt ja tekniikat ovat muovanneet heidän elämäänsä. Myös perinteiset pyyntielinkeinot ovat olleet alamäessä, eikä moni inuit ole kestänyt työttömyyttä ja toimettomuutta.