Kauneimpia näköaloja, mitä mad. Blavatskyn teosofinen sanoma meille avaa, on mielestäni oppi ihmiskunnan alkuperäisistä suurista Opettajista. Todella sisältörikas, ylevä ja kaunis on se ajatus, että ihmiskunta, joka alkuaikoina täällä maanpäällä oli täydellisesti lapsen tilassa, sielullisesti ja henkisesti kehittymätön, osaamatta ulkonaisesti vielä mitään ajatella, sai apua toisen ihmiskunnan kehittyneiltä jäseniltä, toisen ihmiskunnan, jonka asuinsija oli toisella tähdellä. Nämä viisaat olennot, jotka saapuivat maanpäälle ja perustivat suuren Valkoisen Looshin, joka yhä vielä tänä päivänä elää, he tulivat meitä tänne opettamaan, meidän askeleitamme hoivaamaan ja painamaan meidän tajuntaamme aivan kuin sinetillä suuria kosmisia totuuksia. He uhrautuivat sillä tavalla, kuin etevä opettaja uhrautuu, joka lähtee opettamaan pieniä lapsia, vaikka hän samalla iloitsee heidän viattomuudestaan. Korkeat Mestari-olennot, jotka valvoivat meidän ensimmäisiä askeleitamme, saattoivat samalla tavalla iloita meidän nuoresta tuoreudestamme, vaikka heidän iloonsa sekoittui paljon huolta, kun sitten lankesimme pahaan. Tämä oli kyllä välttämätöntä, ja Viisaat tiesivät sen.\nKun alkuperäiset opettajamme saapuivat tänne, ei meidän inhimillinen ruumiimme ollut organisoitu samalla tavalla kuin nyt. Olimme silloin lähempänä sisäistä maailmaa, ja meillä oli sisällä päässä kolmas silmä, joka välitti yhteytemme henkimaailman kanssa. Emmehän olisi tienneet opettajia opettajiksi, ellei tuo kolmas silmä olisi sitä todistanut. Nykyiset kaksi silmäämme olivat sangen alkuperäisellä kehityskannalla, ne vasta alkoivat avautua, kuten nykyään tapahtuu pienillä koirilla. Ja kun vihdoin fyysiset silmämme organisoituivat, ei näkömme ollut sellainen kuin nyt; ensimmäiset kuvamme ulkomaailmasta olivat hullunkurisen epäselviä ja hataria. Mutta kolmas silmämme välitti yhteyden näkymättömän maailman kanssa, ja me tajusimme silloin asioita, joita emme nyt enää tajua. Meillä itsellämme ei kyllä ollut paljon ajatuksia, sillä järkemme oli kovin vähän kehittynyt, mutta meillä oli luonnollisia ja yksinkertaisia tunteita. Sen tähden suuret opettajat opettivat meitä ajattelemaan ja samalla tuntemaan monipuolisemmin, rikkaammin ja voimakkaammin, kuin mihin luonnosta kykenimme. Siten opimme havaitsemaan heidänkin tunteitaan ja ajatuksiaan.\nMillä tavalla se tapahtui? Kahdella tavalla: osaksi näkemällä, osaksi kuulemalla. Kuuleminen kehittyi meissä pikemmin ja varhemmin, sen tähden oma aktiivinen sielunelämämme pukeutui äänien muotoon. Kielemme oli sellaista, jota me tänään voisimme sanoa lauluksi. Laulamalla ilmaisimme silloin tunteemme, niin hyvin ilomme kuin surummekin, toisin sanoen: vokaaleilla, ääntiöillä. Samalla olimme tietoisia jonkinlaisista näköaistimuksista, väriaaltoiluista eli valon värähtelyistä. Saatoimme myös nähdä ja tuntea, että laulaessamme meistä meni ulos kuin erivärisiä säteitä ja värimuodostumia. Ja juuri tämän tajuamisen nojalla me saatoimme ottaa vastaan opetusta korkeilta opettajilta. Nämä näet opettivat meitä laulamaan kiinteämmin, niin sanoaksemme kristallisoidummin. Itse kykenimme vain huutamaan, mutta viisaiden johdolla opimme synnyttämään kauniita ääniä, jopa säveliä, niin että ’puheestamme’ todella tuli melodinen tunteenpurkaus.\nKummallista kyllä, meillä ihmisillä on vielä tänä päivänä äänten kieli yhteisenä kielenä. Olemme tietysti sitä enemmän kehittäneet, mutta olemme juuri siinä kielessä lähellä sitä alkuperäistä kieltä, jota opimme viisailta. Jos näkymättömässä maailmassa jotain ilmaisemme, voimme sen yhä lausua laululla, sielumme soinnulla. Onhan deevoja, enkeliolentoja, haltioita, jotka puhuvat laulun ja soiton välityksellä. Kun he jotain sanovat meille, kaikuu se korviimme kuin kaunis laulu tai orkesterisoitto tai harpunsävel.\nTämä alkuperäinen laulukieli ei luonnollisesti ollut meillä ihmisillä yhtä kehittynyt kuin jumalolennoilla ja mestareilla, mutta jotkut meistä yrittivät siinä enemmän kehittyä, ja he syntyvät nyt ehkä suurina säveltäjinä, neroina. Useimmat ihmiset eivät oppineet ’taiteilijoiksi’ laulussaan, mutta jokainen osasi laulun aakkoset ja vielä tänä päivänä soi jokaisen sielussa sävel.\nOnhan nykyisessä sivistyksessämme kaikissa kielissä yhteinen kirjoitus lauluille. Kuka tahansa joka ottaa nuotit käteensä, laulaa samalla tavalla, samalla melodialla. Ja kaikki ihmiset myös ymmärtävät sävelen samalla tavalla. Kun laulu ilmaisee surua, riemua tai kaihoa, ymmärtää jokainen sen sävelestä, jota vastoin pelkillä sanoilla ilmaistua ajatusta ihminen ei ymmärrä, ellei tunne kieltä.\nVasta vähitellen kolmannen juurirodun aikana, kun näkö alkoi kehittyä ympäröivään fyysiseen maailmaan päin, muodostui puhe kieleksi nykyaikaisessa merkityksessä: kerakkeet tulivat ääntiöiden lisäksi, ja niiden yhteistyössä muodostui sanoja. Sanat olivat ensin yksinkertaisia, jokainen sana yksitavuinen, eikä mikään sana voinut taipua, vaan ajatus ilmaistiin asettamalla useita sanoja vieretysten.\nOn ainakin yksi kieli olemassa viidennen juurirodun ajoilta, nim. kiinankieli, joissa sanat ovat yksitavuisia ja taipumattomia. Kiinankielen suhteen, joka lienee vanhin tunnettu kieli, on huomattava se omituisuus, että siinä ’lauletaan’ paljon enemmän kuin viidennen juurirodun kielissä. Me suomalaiset sanomme kyllä tukholmalaisista, että he laulavat puhuessaan, ja samoin sanovat he meidän laulavan, mutta tämä riippuu vain siitä, että asetamme musikaaliset korot eri tavuille. Kun suomalainen ääntää esim. ruotsalaisen sanan skola, asettaa hän korostuksen ensimmäiselle tavulle, jolloin se on äänellisesti korkeampi kuin toinen tavu, jota vastoin tukholmalainen korostaa toista tavua. Suomalainen laskee, ruotsalainen nousee skaalassa. Kiinankielessä kuuluu näitä musikaalisia korostuksia olevan kahdeksan, niin että eurooppalainen, joka oppii lukemaan kiinankieltä, ei ymmärrä mitään, kun ensin kuulee kiinalaisen puhuvan, sen tähden että sama sana kiinankielessä eri tavalla äännettynä saa eri merkityksen. En voi tuoda mitään esimerkkiä kun en osaa kiinankieltä, mutta keksikäämme sellainen. Sanan Tao esim. voi ääntää joko niin, että musikaalisesti on sama arvo molemmilla vokaaleilla tai niin, että on eri arvo, milloin matalampi, milloin korkeampi, jolloin sanalle syntyy kolme eri merkitystä: tá-ó, tá-o, ta-ó. Tämä siis kiinan kielen suhteen osoittaa, että se on lähimpänä laulukieltä.\nKun konsonantteja enemmän ja enemmän keksittiin ja otettiin käytäntöön, silloin myös ajatuksia saattoi pukea selvempiin muotoihin. Kielen kehitys kulki järjen kanssa käsi kädessä niin, että sitä myöten kuin opittiin näkemään ulkonaisen maailman muotoja ja ajatuksia, täytyi oppia niitä ilmaisemaan. Kun laulukielen aikana näimme värivivahduksia, jotka menivät meistä ulos tai tulivat meitä kohtaan toisten puolelta, olivat ne alussa perin muodottomia, pilventapaisia ja me ihmettelimme, että viisaat opettajat saivat omiin lauluihinsa sellaista merkillistä voimaa ja vaikuttavuutta, joka puki ne loistaviin ja täsmällisiin muotoihin. Vaikkemme ensin tajunneet muotoja sinänsä — tunsimme vain niiden vaikutuksen — , opimme vähitellen tajuamaan ja havaitsemaan niitä. Ensin ne olivat mielestämme kuvioita, kolmioita, ympyröitä, neliöitä, jne., sitten ne alkoivat tulla kappaleiksi. Perspektiiviaisti heräsi askel askelelta ja samalla silmämme aukenivat näkemään fyysistä maailmaa.\nHavainnon ja ajatuksen kehittyessä kehittyi kielikin: ajatuksille piti saada ilmaisu. Tämä ilmaisu oli alussa rehellisesti totuuden mukainen, sillä viisaat puhuivat harkitusti ja mekin opimme sillä tavalla ilmaisemaan ajatuksiamme. Tämä rehellinen puhetapa saattoi meidät samalla omituiseen vaaraan. Kun näet ajatuksia lausuttiin ilmi korviin kuuluvin sanoin näimme aina samalla, mitä muuta mahdollisesti oli sanojen takana. Jos joku lausui sanan, joka vastasi jotakin käsitettä, esim. ristiä, silloin itse tuo risti, samalla tavalla kuin nyt, tuli meidän tajuntaamme, mutta sen ohella näkyi kolmannelle silmällemme, mitä puhuja tarkoitti sanallaan ja kuvallaan. Hän ehkä liitti sanaansa määrätyn ajatuksen, ja se ajatus näkyi meille selvästi ristin kuvan ohella. Toisin on nyt. Jos nyt sanon risti, ei ensin tule mieleen kuin ristin kuva, saan sitten selittää lisää, jos samalla tarkoitan jotain muuta. Jos risti on minulle vertauskuva siitä, että ihmisen pitää ottaa ’risti’, so. omat surut ja huolet kantaakseen, silloin saan monella sanalla ilmaista tarkoitukseni, ennen kuin se tulee toisille selväksi. Eikä minun ajatukseni silloinkaan tule kuulijalle välittömästi mieleen, vaan hän laatii kuvan siitä oman ymmärryksensä mukaan. Atlantislaisella ajalla sitä vastoin meillä oli kolmas silmä jäljellä, jonka avulla saimme selvän kuvan ei ainoastaan rististä, vaan myös siitä, mitä toinen tarkoitti, kun mainitsi sanan. Muinaisina aikoina kieli niin muodoin ei ollut läheskään niin monimutkainen kuin nyt. Se oli lyhyesti sanoen vertauskuvakieltä. Toinen ilmaisi meille kuinka paljon asioita tahansa lausumalla ääneen muutamia sanoja ja asettamalla siten silmiemme eteen muutamia symboleja. Hän sanoi esimerkiksi: aurinko, risti, ykkönen, kakkonen jne., ja me saimme heti selvän kuvan hänen ajatuksistaan.\nTästä aiheutui mainitsemamme vaara.\nMaan päällä oli näet olentoja — ’paratiisikäärmeitä’ — jotka koettivat vaikuttaa meihin pahaa tai oikeammin sanoen: luonnon käskyä totellen tahtoivat kehittää meitä, vetämällä alas pimeään aineeseen. He loihtivat silmiemme eteen kaikenlaisia houkuttelevia näkyjä, eikä heidän tarvinnut kuin sanoa yksi sana, jota meidän oli vaikea vastustaa. Lusiferit, ahrimanit ja saatanat vetivät meitä siten helposti nenästä. Olimme kuin koneita, joilla soitettiin. Nyt ihminen on suojattu, hän ei näe välittömästi ajatuksia ja tunteita. Tämä suojaa meitä, mutta tekee samalla, ettemme hyvästäkään saa selviä kuvia.\nOn luonnollista, että ajatusten ilmaisu aikaa myöten — fyysisen näkökyvyn tarkentuessa — kävi päinsä myös liikkeiden ja merkkien eli kirjoituksen avulla. Ja yhtä luonnollista on, että kirjoituskieli alussa oli puhdasta merkkikieltä, pyhää symbolikieltä. Nykyinen kirjoituskielemme on symbolinen toisella tavalla, mutta alkuperäinen kirjoitus oli suoraa kuvakieltä. Aurinkoa kuvattiin ympyrällä, pöytää kahdella pystysuoralla ja niitä yhdistävällä vaakasuoralla viivalla jne. Niin tekee vielä tänään lapsi, joka ei osaa kirjoittaa.\nOn yhä tänä päivänä käytössä merkkejä, jotka ovat kansainvälisiä kielistä riippumatta. Joka ainut koulun käynyt ihminen tietää, mitä tarkoittaa merkki &. Se on latinalainen et ja käytetään joka kielessä ja-sanan asemasta. Myös ymmärtää jokainen, kun käytämme Auringon, Kuun tai Venuksen merkkejä, sillä ne ovat ikivanhoja tähtitieteellisiä symboleja. Samoin ovat yleisinä merkkeinä numerot. Kun kirjoitamme numeron tuntee jokainen sen, sitä vastoin lausuttuna ei sitä kukaan ymmärrä, joka ei taida kieltä.\nAlkuaikoina olivat kirjoitusmerkit, pyhät symbolit eli hieroglyfit, sisältörikkaita, sillä ihminen oli tottunut ajattelemaan niiden yhteydessä paljon sellaista, jota merkki ei sinällään ilmaissut. Merkit oli saatu kuvina ympäröivästä maailmasta, ne esittivät siis sellaisenaan konkreettisia, korkeintaan geometrisia tosiasioita. Kun ihmisissä kolmas silmä kuihtui, hävisi myös heidän kykynsä ymmärtää symboleja välittömästi, mikäli ne kuvasivat abstraktisia asioita.\nOli siis keksittävä uusi kirjoitustapa. Symbolinen kirjoitus oli muuttuva enemmän tai vähemmän foneettiseksi. Ajatuskuvien tilalle astuivat äänikuvat, alussa parhaasta päästä konsonanttien eli kerakkeiden kuvat. Niiden syntyä voimme ajatella lyhyesti seuraavaan tapaan.\nMiten kuvataan merta symbolisesti? Eivätkö aallot tule heti mieleen? Meren "hieroglyfi" on luonnollisesti . Myöhemmin tarvitaan merkkiä, joka kuvaisi paljasta m-äännettä? Eikö silloin johdu mieleen sana meri, joka alkaa m-äänteellä? Otetaan siis meri-sanan hieroglyfi ja annetaan sen merkitä m-äännettä. Vähän korjatussa muodossa saamme silloin nykyisen m-kirjaimen.\nTämä kirjoituksesta. Mutta kääntäkäämme nyt huomiomme vanhan mysteeriokielen pyhiin hieroglyfeihin.\nHakaristi on kaikille tuttu merkki, meillä Suomessakin tavallinen, koska esim. sairaanhoitajattaret sitä kantavat ja koska se on suomalaisessa vapaudenruusussa. Sitä on kahta lajia riippuen siitä, mihin suuntaan poikki viivat kulkevat, siis joko näin tai päinvastoin. Edellinen muoto on yleisempi Euroopassa, mutta jälkimmäinen on tavallinen Kiinassa. Muuten hakaristi on niin kansainvälinen vertauskuva, että sen käyttöalue kulkee leveänä vyönä maapallon ympäri päiväntasaajan molemmin puolin: pohjoisimpana se on Islannissa ja Lapissa ja eteläisimpänä Brasiliassa. Tietosanakirja sanoo: "Hakaristiä on ikiajoista asti käytetty ornamenttina mitä erilaisimmissa esineissä Euroopassa ja Aasiassa, aikaisimmin se ehkä esiintyy Välimeren itäalueella, Troia-Hissarlikin alemmissa kerrostumissa; maalatuissa Hallstatt-ajan saviastioissa; Ruotsissa jo pronssiajan lopulla, Suomessa ainakin jo myöhemmällä rautakaudella; myös suomalaisessa kansatieteellisessä puukalustossa ja suomalais-ugrilaisten kansain ompelukoristeissa; se tavataan myös Afrikassa ja Amerikassa".\nOleellisena osana hakaristissä on risti, ja kristikunnassa on aina ajateltu, että risti on puhtaasti kristillinen symboli, melkeinpä että se on kristittyjen keksintöä. Puhutaan ’uskon rististä’ ja sanotaan, että ristissä on oikean uskon salaisuus. Saarnoissa viitataan ristin merkilliseen jumalalliseen voimaan kehotetaan ’pakenemaan ristin juurelle’. On syntynyt kuin ristin palvonta meillä kristikunnassa. Kun parikymmentä vuotta sitten arvostelin erään norjalaisen papin kirjaa, jossa puhuttiin rististä, ja sanoin, ettei risti ole kristinuskon alkuperäisiä vertauskuvia, loukkaantuivat muutamat uskovaiset ja huudahtivat: "Kuinka voidaan noin ylimielisesti puhua rististä, joka on kristinuskon salaperäisin, syvin ja merkillisin perustotuus?"\nTietysti ymmärrän, että risti mystisenä totuutena merkitsee paljon kristikunnassa, mutta silti lausun julki sen totuuden, ettei ristillä ollut alkuaan mitään tekemistä kristinuskon kanssa. Risti on niin vanha symboli, ettei toista vertauskuvamerkkiä ole niin paljon ollut maan päällä käytössä. Jos kristityillä onkin risti roomalaisen ristin muodossa, se ei asiaa muuta, – risti kuin risti. Jeesus Kristus ei ristiä opettanut palvonnan merkityksessä, hänen suussaan se oli vertauskuva. Paras todistus siitä, ettei risti kuulunut alkuperäiseen kristinuskoon, on se, että vanhimmat muistomerkit, kristilliset piirustukset Rooman katakombeissa eivät sisältäneet mitään ristejä. Vasta toisen vuosisadan lopulla alkoi ilmestyä ristin kuvia katakombeissa, ja ne olivat tämmöisiä , . Niiden jälkeen vasta tuli roomalainen risti käytäntöön. Ennen näitä oli ainoa symboli, jota kristityt käyttivät, ankkuri; sitä tavataan toisen vuosisadan alussa ja keskivaiheilla.\nMutta on vielä selvempi todistus siitä, ettei ristiä ole ollut alkuperäisessä kristinuskossa. Roomalainen asianajaja Minucius Felix kirjoitti v. 80 kristillisen puolustuskirjan, jonka nimi on Octavius. Siinä hän yhdessä kohden sanoo sanasta sanaan näin: "Sillä me emme palvo mitään ristejä, emmekä sitä tahdokaan. Te (pakanat), jotka pidätte puisia jumalia pyhinä, palvotte ehkä puisia ristejä ikään kuin jumalien osina, sillä mitä muuten kenttämerkit, sotaliput, ovat muuta kuin kuvattuja ja kirjailtuja ristejä?" Hän sanoo siis nimenomaan: "Te pakanat käytätte ristejä, me kristityt emme välitä niistä, meillä on uusi elämänymmärrys." Mutta kristinusko oli kuitenkin voimaton. Se ei osannut säilyttää omaa henkeä kauemmin kuin ensimmäiset 300 vuotta. Sitten, kun kirkko teki liiton valtion kanssa, sen oli pakko mukautua sellaisiin asioihin, jotka valtion kannalta olivat hyödyllisiä. Silloin täytyi omaksua pakanamaailmasta sellaisia muotoja, ettei pakanoita olisi loukattu. Tämä oli luonnollinen olojen kehitys, sillä jos jokin asia yhtäkkiä pääsee valtaan, on sille edullista, ettei se ketään liian paljon sorra. Kun kirkko käytti hyväkseen sellaisia muotoja, jotka olivat vallalla, se osoittautui ymmärtäväiseksi ja hyväksi, samalla kun se oli mahtava, vaikka totuus epäilemättä kärsi tästä diplomaattisesta hyvyydestä.\nPalataksemme hakaristiin kysykäämme, miten se on symbolina syntynyt. Tavallisin tieteellinen selitys on seuraava: risti on syntynyt vanhimmasta luonnollisesta symbolista eli hieroglyfistä, mikä ihmisten mieleen on tullut, nimittäin auringon symbolista. Suomalaiset puhuivatkin ’auringon pyörästä’. Aurinko, joka on elämälle niin tärkeä, kiinnitti ihmisten huomion ennen muita luonnon ilmiöitä, joten on ymmärrettävää, että he sitä merkillä kuvasivat. Ja sen luonnollinen kuva on tietysti ympyrä. Mutta luonnollinen oli myös seuraava ajatus: aurinko kulkiessaan on kuin pyörä, joka kierii eteenpäin. Siten vähän myöhemmin aurinkoa ruvettiin kuvaamaan pyöränä so. ympyränä, jossa oli neljä puolaa, ja sitä nimitettiin ’auringon pyöräksi’, jota nimeä vanhat suomalaiset käyttivät.\nKun auringon pyörä oli muodostunut tavanomaiseksi merkiksi, oli sen täydellinen piirtäminen jonkun verran hankalaa, joten oli yksinkertaisempaa jättää ympyrä piirtämättä kokonaisuudessaan ja piirtää vain osa siitä, niin että saatiin tällainen merkki . Kun tätä vielä yksinkertaistutettiin, jätettiin toiseen tai toiseen suuntaan vähän kaaresta piirtämättä, jolloin kuviosta muodostui hakaristi.\nHakaristi on siis auringon symboli tiedemiesten mielestä. Mutta vanhat kansat eivät pitäneet sitä auringon vertauskuvana, jona he käyttivät ympyrää tai ristiä ympyrän sisällä, vaan hakaristi oli onnen merkki. Se oli itsenäinen, joskin syntyisin auringon pyörästä. Niinhän oli ihmisen onnikin hänelle ominainen, vaikkakin riippuvainen ja lähtöisin elämän tuojasta, auringosta. Ilman aurinkoa ei ollut mitään onnea, sillä ihmiset eivät voineet iloita elämästä, jolleivät saaneet nähdä aurinkoa. Näin voimme käsittää, että hakaristi tuli onnen merkiksi kaikilla kansoilla.\nHakaristin nimenä Intiassa on svastika. Mikä on svastika? Se on intialainen sana, joka kuvaa onnellista tilaa. Su + asti on sama kuin kreikankielessä heuesti, joka merkitsee: hyvin on. Svastika merkitsee siis onnea, sillä -ka on suffiksi, joka ei muuta merkitystä (tekee vain välistä substantiivista adjektiivin).\nHakaristi on onnen merkki. Sitä varten se toivottavasti on otettu meidänkin nuoressa valtiossamme käytäntöön, vaikka tämä seikka saattaa johtua siitäkin, että se on vanha suomalainen symboli. Meillä käytetään sitä tavallisesti tässä muodossa , jota vastoin Kiinassa, kuten sanottu, melkein yksinomaan käytetään päinvastaista muotoa.\nOn tutkijoita jotka tekevät eron näiden merkkien välillä ja sanovat, että se muoto, joka meillä on käytössä, kuvaa pikemmin saamattomuutta ja onnettomuutta, jota vastoin kiinalainen muoto taas kuvaa paremmin onnea. Ei tiedä, vaikka tuommoisessa väitteessä olisi perää. Olen kyllä ihmetellyt, että meidän lentokoneemme, joissa on tuo vasenkätinen hakaristi, yksi toisensa perään putoavat maahan. Voisihan myös sanoa, että Kiina on monen tuhannen vuoden aikana ollut onnellinen valtakunta. Valitsevatko kansat tietämättään itselleen sattuvia vertauskuvia?\nMutta eipä vasenkätinenkään hakaristi ole jyrkän onnettomuuden symboli. Hakaristi on itsestään niin voimakas, että kaariviivat vasempaan suuntaan kääntyneinä korkeintaan osoittavat, että onni on ponnistusten, vaikeuksien ja tappioiden takana.\nEhkä tämäkin seikka selvenee, jos tutkimme hakaristiä mystisesti. Taas käännämme silloin ensin huomiomme auringon pyörään.\nMillä tavalla auringon pyörä syntyi mystisenä, pyhänä vertauskuvana ja mitä se ilmaisi? Se ilmaisi erilaisia asioita. Vanhat symbolit yleensä ovat seitsenkertaisia; voi käyttää seitsemää avainta riippuen siitä, miltä tasolta kuvia katselemme. Emme tunne kaikkia avaimia, sillä korkeimmat avaimet annetaan ainoastaan määrätyissä vihkimyksissä, mutta joitakin olemme saaneet käsiimme.\nKun Opettaja tahtoi oppilaalle kuvata ristiä ja auringon pyörää, sen syntyä ja sen elävää luonnetta psykologiselta kannalta, niin hän sanoi: "Käännä katseesi taivaanrantaan! Minkälainen se on?" Oppilas vastasi: "Taivaanranta on kuin viiva." Opettaja jatkoi: "Näetkö kaikki, mitä tuolla taivaanrannalla on?" Oppilas sanoi: "Näen, mutta ainoastaan silloin kun katseellani seuraan sitä. Jos päätäni liikuttamatta katson, näen epäselvästi kaikki." – "Mitä sinun pitää siis tehdä, että näkisit selvästi?" - "Minun pitää liikuttaa katsettani kohdalta kohdalle." - "Ja mitä vielä?" - "Minun täytyy hetkeksi kiinnittää huomioni joka kohtaan." - "Minkälaiseksi siis sinun tajuntatoiminnassasi tulee taivaanranta?" – "Se tulee viivaksi, joka on kokoonpantu pisteistä." Pisteet kuvaavat kaikki sitä konsentraatio- eli keskitystyötä, jota oppilaan pitää tehdä. Sillä tavalla on psykologisesti muodostunut taivaanranta kokonaisena kuviona. Piste liikkuu vaakasuorasti, jolloin syntyy vaakasuora viiva psykologisena havaintona.\nSitten Opettaja sanoi: "Siirrä taivaanranta lähemmäksi! Muuttuuko asia?" – "Ei, se on aina vaakasuora viiva." – "Niin, kun nostat katseesi, muodostuu vaakasuora viiva, ja kun sen lasket, muodostuu vaakasuora viiva. Aina kun maailmaa tutkit, muodostuu vaakasuora viiva. Siis kuva ulkonaisesta maailmasta on sinulle vaakasuora viiva, joka on pisteistä muodostunut. Se on ulkonainen tutkimusalue. Mutta jos tahdot tietoa totuudesta, riittääkö silloin, että sinä ainoastaan tällä tavalla teet havaintoja, ainoastaan kuljet vaakasuoraa viivaa pitkin ja tutkit ulkonaista maailmaa?" – "Ei suinkaan, sillä minä en ole silloin vielä oppinut tuntemaan itseäni." – "Niin, toinen asia, jota sinun täytyy tutkia päästäksesi totuuden tietoon, on oma itsesi. Miten on sisäistä maailmaa tutkittava, käykö se samaan suuntaa kuin ulkonaisen tutkiminen?" – "Ei taida käydä, sillä mihin minä käännän katseeni?" – "Kun sinä tutkit itseäsi, silloin sinun pitää mennä syvälle itseesi ja nousta myös korkealle: sinun täytyy nousta ja laskea. Siis sinun itsetutkimuksesi ja sisäinen havaintosi ei ole siinä, että vain luokittelet kaikkia niitä mielteitä, joita olet saanut ulkomaailmasta, kaikkia niitä opetuksia, joita sinulle on annettu, sillä niin ollen et ole vielä oppinut tuntemaan muuta kuin ulkonaista maailmaa. Mutta kun tahdot itseäsi tutkia, täytyy sinun mennä alas ja taas ylös ja joka kohtaan keskittyä. Millainen viiva siitä muodostuu?" – "Siitä muodostuu nousevat ja laskevat pisteet eli pystysuora viiva." – "Pystysuora viiva kuvaa sinun henkesi toimintaa, se kuvaa sinun henkesi maailmaa. Vaakasuora viiva kuvaa ulkonaista maailmaa, ainetta, pystysuora, sisäistä maailmaa, henkeä. Vaakasuora viiva kuvaa rauhaa, kuolemaa, hiljaisuutta, pystysuora elämää, liikuntoa. Sinä et voisi havaita maailmaa, jos kaikki liikkuisi, sen täytyy maata rauhassa sinun edessäsi, sinä itse liikut. Ja kun tutkit sisäistä maailmaa, sinä olet elämän keskellä ja olet itse elämä, ja sinun tule tutkia elämän henkeä. Kun opit totuuden tuntemaan, tunnet maailman ja itsesi. Totuuden tunteminen kuvataan ristillä."\nVielä lisäsi Opettaja: "Osaatko sinä tutkia rajattomasti? Tarkastele tätä ulkonaista maailmaa! Onko horisontti suora viiva?" – "Ei, se on näköpiiri, joka on kaari. Minun tutkimusalaani rajoittaa näköpiiri ulkonaisessa maailmassa." – "Niin, sisäisessä on samalla tavalla, siinäkään et voi tutkia rajattomasti, aina siinäkin ympäröi sellainen näköpiiri, joka sanoo: ei minun ylitseni. Sinulla on aina rajoitettu äärettömyys kaiken ympärillä, sinä voit vain tutkia rajoitettua äärettömyyttä."\nAuringon pyörä kuvaa totuuden etsijän tutkimusta, hänen sisäistä elämäänsä totuuden etsijänä ja tutkijana.\nTaasen Opettaja jatkoi: "Koska kaikki on alhaalla niin kuin ylhäällä ja ylhäällä niin kuin alhaalla, niin mitä oppia sinä otat tästä maailman suhteen?" – Oppilas vastasi: "Vaakasuora viiva kuvaa kosmogeneettisestikin ainetta ja pystysuoraa henkeä." – "Mikä on aine kosmogeneettisesti?" – "Se on jumaluudessa piilevä ilmenemisvoima." – "Mikä se on?" – "Se on aineen taikavoima, joka antaa muodon hengelle, mutta joka samalla rajoittaa, vastustaa henkeä. Aine on itsessään hengen vastustaja. Olemassaolossa on kaksi perusprinsiippiä, henki ja aine, elämä ja kuolema, sisältö ja muoto, luoja ja vastustaja, repijä, tappaja. Tappaja, aine, antaa elämän ja ottaa elämän, sillä aine antaa muodon, ilman muotoa ei ole ilmennyttä elämää. Mutta mikään muoto ei voi olla ikuinen, sillä henki yksin on ikuinen. Aine on tappaja samalla kun se on elämän antaja."\n"Äärettömyys sinänsä, onko se ilmennyt?" – "Ei. Vasta kun äärettömyydessä syntyy jokin rajoitus, on se ilmennystä." – "Mikä se rajoittaa? Mikä on hengen ja muodon yhteistyö, mikä on henki ja aine? – "Maailman kaksi salaista voimaa, ikuisesti äärettömässä olevaa, mutta niiden yhteistoiminnasta syntynyt tajunta, maailma eli jumala. Jumalallinen tajunta se rajoittaa itseänsä. Sen tähden ilmenevä Jumala, Logos, merkittiin vanhassa mysteeriokielessä ympyrällä, jonka keskellä on piste. Sillä on samalla kuvansa luonnossa, sillä sitä käytetään aina auringon merkkinä." – "Minkä tähden?" – "Sen tähden, että kehä kuvaa todellista aurinkoa ja piste näkyvää aurinkoa."\nViisaiden silmille näet aurinko, joka fyysisesti voidaan nähdä, oli ainoastaan pienoiskoossa heijastus todellisesta auringosta tai niin kuin auringon sydän, joka kristalloituu tähän fyysiseen maailmaan. Itse aurinko on se suuri pallo, piiri, joka käsittää kaiken sen, mitä nimitetään aurinkokunnaksi. Auringon ääriviivat ovat hirmuisen etäällä näkyväisestä auringosta. Aurinkopiirin ulkopuolelle ei mikään planeetta voi mennä. Aurinko on kuin sydän ja planeetat kuin hermokimppuja se ympärillä. Vanhojen viisaiden mukaan aurinko ei ole vanha palava ainekasa, niin kuin tiedemiehemme väittävät tutkiessaan sitä spektroskoopilla. Todellisuudessa emme tiedä, mitä kaikkea siinä on. Aurinko on tämän aurinkokunnan voimakeskus, jonka lähde ei ole fyysisessä auringossa, vaan virtaa siihen jostakin. Näkyvä aurinko on kanava, jonka läpi elämän voima virtaa meidän aurinkokuntaamme. Näkyvä aurinko ei synnytä itse voimaa ja elämää, vaan välittää sitä. Tämä on vanha okkultinen katsontakanta.\nAuringonpyörä on psykologisestikin katsoen kosminen symboli, kuten olemme nähneet. Mutta jos maailma on makrokosmos, on ihminen puolestaan mikrokosmos, kuten vanhat sanoivat, pienoiskuva maailmasta sekä henkisesti että sisäisesti katsoen. Maailmaa kuvattiin auringonpyörällä, siinä oli edustettuna henki ja aine. Mutta ihminen on myös siinä kuvattuna koko olemuksellaan. Mikä on näet ihminen? Jos hän levittää käsivartensa, silloin hän on risti. Ja jos katsotaan ihmistä selvänäköisesti, silloin hän ei ole ainoastaan roomalais-kristillinen risti , vaan samalla oman auransa ympäröimä. Auriseen munaan on jokainen ihminen kätketty. Ihminen on myös äärettömyyden rajoitus omassa aurassaan. Siis ihminen on auringonpyörä omassa olemuksessaan.\nKun nykyinen Kalevalamme ensin syntyi, kun Lönnrot keräsi ja julkaisi sen, kirjoitti hän itse alkulauseessa, että Kalevala kuvasi vanhaa sivistystä ja kaikki kalevalaiset nimitykset, esim. Sampo, korkeita, ihmeellisiä asioita. Kalevalan ilmestyttyä kaikki tutkijat koettivat alussa keksiä, mitä Sampo merkitsi ja kaikki sanoivat, että se oli vertauskuva, samankaltainen kuin germaaninen Grotte-mylly, taikakalu, joka jauhoi onnea, kultaa, leipää. Myöhemmät tutkijat jo ajattelivat, että se oli noitarumpu, ja kaikista viimeisin käsitys on, että Sampo kuvaa aarteita, suuria kultakasoja, joita oli Gotlannissa. Siellä siis oli Sampo. Väinämöinen ja Ilmarinen, jotka olivat hienoja aatelismiehiä, lähtivät Gotlantiin ryöstämään noita kultia. Kalevala on muka kertomus näiden herrojen ryöstöretkistä.\nMutta kuinka kukaan voi ajatella, oli hän vaikka oppinut, että joidenkuiden ryövärien retkistä tehdään runoja? Mikä siinä olisi niin inspiroivaa? Vanhat kansat kävivät ryöstöretkillä, mutta jos niistä laulettiin, laulettiin miesten urhoollisuudesta tai kuvattiin historiallisesti retken vaiheita. Mutta kun ajatellaan, että Kalevalassa kuvataan itse retken tarkoitusta, Sammon hakemista, ei siis miesten kuntoa, niin siinä ei mielestäni voi ajatella runoutta tavallisen ryöstämisen yhteydessä. Täytyy olla suurempi sisältö, henki ja merkitys itse asialla, jota mennään hakemaan. Samoin Kreikassa Argonauttien retki kuvaa kultaisen taljan etsimistä.\nSen tähden pysyn yhä uskossani, että Kalevala on mytologinen sisällöltään, so. että se kuvaa suuria, ikuisia totuuksia.\nSampokin voi silloin olla toista kuin joku kultakasa. Mitä näet Sampo silloin voi olla? Sanon sen toisella nimellä, mutta sanon sen hypoteesina: Sampo on juuri tuo hakaristi, joka kuvaa ihmisen onnea. Sillä ei olekaan muuta suomalaista nimeä, sillä hakaristi on ilmeisesti sukua sanoille hakkorset, das Hakenkreuz. Ehkä ei ole niin hullu olettamus, että sen suomalaisena nimenä ennen on ollut Sampo.\nMitä tuo hakaristi sitten on? Sitä kuvataan joko niin, että hakaset ovat vasempaan suuntaan tai niin, että ne ovat oikeaan suuntaan, joka on yleisempi muoto. Edellinen on tavallinen Kiinassa, jälkimmäistä käytetään yleisesti nykyisessä viidennessä juurirodussa. Mikä on ero niiden välillä? Tämä selvenee, kun selitän, minkä tähden hakaristi on Sampo. Olen ennen puhunut Sammosta kirjoissa "Kalevalan avain" ja "Onko Kalevala pyhä kirja" ja koettanut niissä näyttää, että Sampo tarkoittaa ihmistä selvänäköisesti nähtynä silloin, kun hän on pitkälle kehittynyt henkisesti. Silloin hänen auransa loistaa kuin aurinko. Silloin todella tulee näkyviin ihmisen symbolinen makrokosmisuus. Hän on tietäjänä mikrokosmos, sen tähden sanotaan hänen auraansa aurinkoruumiiksi. Tavallisen ihmisen aura ei ole sellainen vielä. Mutta ei siinä kyllin, että vihityn koko aura loistaa, vaan lisäksi on huomattavissa selvä ero hänen ja toisten ihmisten välillä.\nIhmisiä voi jakaa kolmeen luokkaan: tavallisiin ihmisiin, joissa ei ole mitään yliaistillisia kykyjä, sellaisiin, joissa nuo kyvyt ovat jonkun verran heränneet, ja lopuksi niihin, jotka ovat okkultisesti kehittyneet. Selvänäköisesti katsottuna ensimmäiseen luokaan kuuluva ihminen on kuin risti ja ympyrä, jossa näkyy muutamia pikkuristejä. Mutta jos ihmisellä on jonkun verran yliaistillisia kykyjä, silloin nämä pikkuristit ovat vasenkätisiä hakaristejä. Ja mitä ne silloin merkitsevät? Että hänessä heränneet yliaistilliset kyvyt ovat mediumistista laatua, eivät maagisia eli okkultisia. Jos taas aurassa näkyvät hakaristit ovat oikeakätisiä, on tämä merkki okkultisesta kehityksestä. Ja vielä on huomattava, että nämä hakaristit eli niin kuin niitä tavallisesti nimitetään, ruusut, lootuskukat, tshakrat, jotka ensimmäisissä tapauksissa seisoivat liikkumattomina, pyörivät mediumistisen ihmisen aurassa siihen suuntaan, jota hakanen ikään kuin liehuvana lippuna kuvaa, toisin sanoen vasempaan päin. Sitä vastoin korkean adeptin eli tietäjän aurassa tshakrat pyörivät oikeaan suuntaan.\nSiis hakaristin ja hakaristin välillä on ero. Tämä muoto on altis pahalle, koska se ei vielä ole itsensä eikä siis luonnonvoimien herra, vaikka se on näihin vedonnut.\nSampo ei tarkoita niin paljon aurinkoruumista kuin juuri näitä tshakroja. Se onkin äänellisesti vähän samanlainen sana. Sen kanssa mystisessä yhteydessä on myös sana sacr, josta tulee sakramentti. Sakramentti on okkultisesti sellaista toimintaa, joka vaikuttaa tshakroihin. Sampo on käsittääkseni juuri tshakran nimitys.\nKun Väinämöinen ja muut lähtivät Sampoa ryöstämään, lähtivät he hakemaan tietoa, joka kehitti heissä aurinkoruumista, Samporuumista. Tämä kehitys ihmisen mystisissä hermokimpuissa, jotka oikealla tavalla eloon herätettyinä pyörivät oikeaan suuntaan, asettaa ihmisen jälleen yhteyteen puhtaan hengenmaailman kanssa.\nKiinalainen ja egyptiläinen kirjoitus\nViisaat tietäjät käyttivät muinoin symboleja, vertauskuvallisia merkkejä, kun he kirjoituksessa tahtoivat tuoda esille ajatuksensa, ja ainoastaan salaisuuksiin vihityt ymmärsivät, mitä kirjoitetuilla merkeillä tarkoitettiin. Kansa sellaisenaan ei voinut ymmärtää pyhää hieroglyfikieltä; se ei tietänyt, mitä sisäisiä ja salaisia merkityksiä vihityt tietäjät antoivat ulkonaisille symboleille.\nKun sitten syntyi kirjoitus, jota kansakin pääsi ymmärtämään, oli sekin alussa hieroglyfikirjoitusta, merkki- ja symbolikirjoitusta, josta sitten kehittyi meidän nykyinen kirjoituksemme; mutta tämä hieroglyfinen kirjoitus sai oman profaanisen kirjoituksen merkityksensä.\nYmpyrä esim., jossa on piste keskellä, on aina ollut auringon merkkinä. Se on hieroglyfin profaaninen merkitys, ja jokainen ymmärtää sen tarkoittavan aurinkoa. Se saattoi tarkoittaa muutakin, esim. Kiinassa sanaa "nyt", mutta se oli joka tapauksessa merkki, jonka kaikki kirjoitusta taitavat ymmärsivät. Kansalle oli tuttu vain tuo yksi merkitys, se ei tiennyt salaista merkitystä; sen tiesivät ainoastaan vihityt. Ja me käsitämme, että vihityt eivät suinkaan tahtoneet salata mitään tietoa sen tähden, että he olisivat olleet kateellisia tiedostaan, vaan yksinkertaisesti siitä syystä, että ennen kuin korkeampia filosofisia ym. asioita saattoi ymmärtää, täytyi läpikäydä ankara itsekasvatus.\nTietäjien huolena on aina ollut valistaa, kasvattaa ihmiskuntaa. Sen tähden on ihmisten yleisen älytason kehittyessä aikojen kuluessa enemmän ja enemmän sitä tietoa, mikä alkuaan pidettiin salaisena, tullut julkiseksi. Pythagoraan aikana esim., siis kreikkalais-roomalaisen kulttuurin aikana, ainoastaan hänen omassa Krotonan koulussaan opetettiin astronomian luennoissa, että aurinko on taivaankappale, jonka ympäri muut taivaankappaleet kiertävät. Kansa uskoi, että aurinko kiersi muita taivaankappaleita, kuten silmäkin todisti. Nyt opetetaan julkisesti kaikissa kansakouluissa maan kierron suhteen sitä, mitä edellisessä sivistyskaudessa opetettiin vain Pythagoraan kouluissa (ja tietysti mysteerioissa).\nViime kerralla puhuimme hakarististä yleismaailmallisena vertauskuvallisena merkkinä. Tahdomme nyt vielä parilla Kiinan ja Egyptin symbolisesta kirjoitustavasta valaista vanhan mysteeriokielen ja -kirjoituksen luonnetta.\nKiinankielen kirjoitus on hieroglyfikirjoitusta siinä merkityksessä, että siinä aina on yksi merkki yhdellä sanalla. Mutta kuitenkin se on aivan toisenlaista kuin Egyptin hieroglyfikirjoitus. Kiinalainen kirjoitus on mielestäni kiintoisampaa kuin egyptiläinen. Kiinan keltainen rotu onkin välittömästi atlantislaista alkuperää, kun taas egyptiläinen on aarialaista.\nKiinankielen kirjoitus on niin viisaasti laadittu, että jos japanilainen, joka ei osaa kiinankieltä, näkee kiinalaista tekstiä, niin hän osaa lukea sitä omalla kielellään. Kinankieltä pitäisi siis, jos sen henkeen pääsisi, osata lukea kuka tahansa millä kielellä tahansa. Nyt se käytännössä ei käy, koska kansojen ja aikojen ajatustapa muuttuu. Koetan näyttää parilla esimerkillä.\nKiinalaiset oppineet sanovat, että kiinalaisen kirjoituksen keksi 3 000 vuotta eKr. Kiinan valtakunnan perustaja. Hän keksi sen sillä tavalla, että katseli tähtien kuvia taivaalla ja lintujen jälkiä hiekassa. Ja katsellessaan tätä luonnon kieltä taivaassa ja maassa hän tuli ajatelleeksi, että se oli kirjoitusta ja että sillä tavalla pitäisi voida ilmaista ajatuksensa. Sitten hän keksi kirjoitustavan, jota sanotaan "linnunjälkikirjoitukseksi". Siinä on, niin kuin meidän Eurooppalaiset oppineemme sanovat, 214 "merkkiä", avainta, jotka ovat muodostuneet hieroglyfeistä. Kun nämä avainmerkit tuntee, voi nähdä, mistä yhdistyneet merkit ovat muodostuneet, joita on, kuten tiedämme, kymmeniätuhansia.\nMeillä on ilmestynyt suomeksi kirja Tao-te-king. Jos kirjoitamme sen nimen kiinankielellä, saamme ensin seuraavan merkin\njoka on Tao. Mitä se merkitsee? Sen ymmärrämme, kun analysoimme sen. Voimme nähdä tässä kaksi merkkisarjaa.\nehkä alkuaan on ollut näin\nEgyptissä on tämmöinen hieroglyfi\njoka merkitsee "kävellä". Kiinalainen merkki ei ole kävelemisen, vaan se on "ihmisen" merkki. Mutta on toinen merkki\njoka on tsi eli lyhyt askel, ja näistä kahdesta merkistä on yhdessä muodostunut tuo kolmas\njoka merkitsee: "kävellä eteenpäin". Tao-merkin toisessa puoliskossa on meillä ensin merkki\njoka muistuttaa vähän ikkunaa; se onkin sielun ikkunan, "silmän" hieroglyfi. Sen yläpuolella on pieni viiva eli pilkku, joka tekee siitä toisen sanan:\n"itse"; pilkku on ehkä kuvannut liekehtivää, itsetietoista katsetta. Kun siihen vielä liittyy vaakasuora viiva – otsaa kuvaten, – on koko hieroglyfin merkitys:\n"pää", ja kun kaiken yllä on vielä kaksi pilkkua:\nmerkitsee se "älyä". Pilkut ovat kuin liekkejä päässä, siis pyhän hengen tulta, neroutta, älyä.\nOikea eli yläosa hieroglyfistä merkitsee siis "äly", ja koska vasen eli alempi osa merkitsi "edetä", saamme tuloksena yhteismerkityksen: "äly, joka etenee, kulkee eteenpäin." Etenevä äly, mikä se on? Se on Tao, älykäs tie, Jumala. Tämä on sangen kuvaava selitys Taosta eli Logoksesta: "etenevä äly, joka ei koskaan pysähdy, maailman järki, joka aina etenee." Pieni hieroglyfi esittää syvämietteisen ajatuksen sille, joka näkee ja tuntee sen komponentit, sillä siihen vielä kätkeytyy ihmisen (täydellisyys-) kuva ja kaikkinäkevän tiedon saavuttamismahdollisuus.\nSeuraava sana Te tekee asian vielä selvemmäksi. Kiinalaiset kirjoittavat Te-sanan näin\nSe ei ole niinkään yksinkertaisen näköinen, meidän oma foneettinen kirjoituksemme on mielestämme paljon yksinkertaisempi, mutta kiinalaiseen merkkiin mahtuu paljon enemmän sisältöä. Yläpuolella Te-hieroglyfissä on risti,\njoka merkitsee 10. Roomalaiset käyttivät ristiä ja samoin kaikki nykyiset sivistyskansat samassa merkityksessä (X=10). Ristin alla on\nsamanlainen merkki, kuin Tao-sanassa oli; tässä se on makaavassa asennossa, jolloin se tavallisesti merkitsee "vati", mutta tarkoittaa tässäkin silmää. Sen alla on pitkä viiva, joka on lyhennetty merkistä\njoka merkitsee "penkki". Yläviivaa käytetään yksinään merkitsemään "pohja, perusta". Siis saamme seuraavat merkitykset: 10, silmä, perusta. Kun näistä teemme lauseen, saamme: "luja perusta on sillä, mitä kymmenen silmä näkee; se on totta." Alaosassa oleva hieroglyfi merkitsee "sydän". Siis kaikki yhteensä merkitsee: "totuus sydämessä". Vieressä oleva viiva ja pilkut merkitsee, kuten Tao-sanan yhteydessä mainittiin, "askel, liikkeessä, käytännössä ilmenevä." Siis koko Te-merkki: "totuus sydämessä ilmenee käytännössä" tai: "totuus tulee ilmi inspiroidussa käytännössä". Ja jos totuus on sydämessä, tulee se ilmi elämässä, elävässä hyvässä eli hyveessä. Mitään muuta hyvettä ei ole. Te-merkki kiinankielessä on siis "hyve".\nKirjan nimi oli Tao-te (king eli dshing merkitsee vain "kirja"). Jos lyhyesti tahdomme ilmaista kirjan nimen merkityksen, kuuluu se siis: "Elämän järki ja sen ilmeneminen käytännössä." Etenevä jumalallinen järki muodostuu näet totuudeksi ihmisen sydämessä ja tulee esille inspiroidussa käytännössä. Nimi on epäilemättä sisältörikas, ja hieroglyfi tarkasti kuvaa sekä nimen että sisällön. Meidän täytyy tunnustaa, että kiinalainen kirjoitus on filosofinen ja henkevä.\nLao-tse merkitsee "vanha lapsi", joka on erinomaisen kaunis nimi. Samoin Konfutse nimitti itseään lapseksi (tse).\nEgyptiläisten hieroglyfien suhteen sanon mielipiteenäni, että vaikka Euroopassa niiden suhteen on paljon työtä tehty, emme ole vielä päässeet perille niiden sisäisestä, so. pyhästä merkityksestä. Kyllä tunnetaan jo egyptin kieli, konsonantit on tulkittu ja vokaaleistakin on jonkinlainen mielipide. Egyptin kieltä osataan ääntää ja kirjoituksesta saadaan selvää, joten ei ole epäilemistä, ettei ole löydetty hieroglyfien merkitys, mutta se, mitä on löydetty, on profaaninen, eksoteerinen merkitys. Alkuperäistä hieroglyfikirjoitusta voidaan epäilemättä lukea toisellakin tavalla.\nAvain, joka löydettiin pitkän työn perästä, perustui ns. Rosetten kiveen, jossa oli sama kirjoitus kreikan- ja egyptin kielellä, egyptiläinen teksti kirjoitettuna sekä demoottisella että hieroglyfikirjoituksella. Nyt olisi ollut melkein mahdotonta löytää egyptiläisen tekstin avainta, ellei olisi sattunut niin, että teksteissä toistuivat samat nimet. Sen huomasi ensin eräs tanskalainen arkeologi Zoëga, mutta lopullisesti sai nimet selville ranskalainen tutkija Champollion vuosikausien miettimisen jälkeen. Yksi nimistä oli Kleopatra, ja nimien perusteella sai Champollion selville koko tekstin. Siihen johtopäätökseen, että teksteissä piti olla samat nimet, vei tanskalaisen Zoëgan huomio, että kuninkaalliset nimet joka kerta kirjoitettiin ovaalin eli ns. kartushin\nsisään. Kerrotaan, että kun Champollion monien vuosien miettimisen jälkeen eräänä päivänä osasi tulkita hieroglyfikirjoituksen, hän juoksi työtoverinsa, veljensä luo toisen huoneeseen, huutaen: "Nyt minä olen sen löytänyt", ja kaatui samassa pyörtyneenä lattialle.\nEgyptin hieroglyfikirjoitus on vaikea tulkita, sen tähden, että myöhempänä aikana hieroglyfit, jotka alussa olivat kuvanneet kokonaisia sanoja, merkitsivät sitten ainoastaan kirjaimia. Jos egyptin kielellä hieroglyfeillä kirjoitetaan sana "elämä", tulee se tämän näköiseksi:\nMeidän oppineemme ääntävät sen ankh, joka on tunnettu sana, sillä se on silmukkaristi.\nSilmukkaristin lisänä on kirjoitetussa sanassa n-merkki\njoka on kh. Mutta kun koko sanaa miettii ja katselee, sisältää se minusta muutakin kuin paljaan sanan "elämä." Se merkitsee kyllä "elämä" vihkimättömälle kansalle, mutta vihitty luki sen ehkä näin: "elämä, joka eletään pimeässä, fyysisessä maailmassa ja tunne-elämän aalloissa (astraalimaailmassa) kuoleman jälkeen." Merkki käsitti siis fyysisen elämän ja elämän tuonelassa. Mutta tämä ei ole sitä elämää, jota vihitty tarkoitti elämällä, nim. todellisen ihmisen elämää, joka on yläpuolella kuoleman. Sen vihitty merkitsi ainoastaan silmukka ristillä. Sen tähden silmukkaristiä on tavattu kuolleitten mysteeriopappien ruumiissa, sillä se tarkoitti ihmistä, joka on kuoleman voittanut.\nSilmukkaristi on itse asiassa juuri risti ja silmukka. Mitä se on? Se on selvästi ihminen, elävä ihminen. Kun ihminen levittää käsivartensa, hän on tau-risti, ja päänä on ympyrä, jolla on tarkoitettu gloriaa eli sädekehää, joka on nähtävissä adeptein ja henkisesti kehittyneiden ihmisten pään ympärillä. Paljas ankh on täten todella vihityn ihmisen merkki. Kun sen piti tarkoittaa tavallisen ihmisen elämää, täytyi siihen liittää jotain, joka siirsi merkityksen asteen alemmaksi.\nKabbala, juutalaisten salainen oppi, on kaikille tuttu nimitys. Hepreankielisenä sanana se johtuu kbl (kibel)-rungosta, joka merkitsee: suullisesti ilmoittaa. Kabbala on siis suullinen perintätieto, jota on pidetty salassa. Keskiajalla ilmestyi kuitenkin Eurooppaan muutamia kabbalistisia käsikirjoituksia, joista tunnetuimmat ovat Zohar ja Jezirah. Viimemainittu on huomattava ja salaperäinen sen nojalla, että se selittää lukujen ja kirjainten mysteeriota, jota tavallisesti käsitetäänkin Kabbala-sanan tarkoittavan. Jezirah-kirja on käännetty useille Euroopan kielille; se on salaperäinen ja vaikeatajuinen, lyhyt, mutta niin sisältörikas, että siinä olisi koko elämäksi työtä sille, joka tahtoisi siihen syventyä.\nJezirah todistaa meille, että hepreankieli on merkillinen kieli. On luultavaa, että alkuperäinen hepreankieli on jonkin verran tuntematon, sillä juutalaisten nykyinen hepreankieli ei enää ole sama. Alkuperäisiä heprealaisia kirjoituksia on vaikea tulkita, koska ainoastaan sanojen kerakkeet, konsonantit, on merkitty eikä tiedetä, mikä vokaali missäkin paikassa on ollut. On olemassa sovinnainen tapa lukea tekstiä, mutta ei ole sanottu, että tämä juutalaisten oppineiden tapa on alkuperäinen. Voimme joutua suuriinkin epäilyksiin, kun Kabbalan avulla ja tavalla tutustumme edes jonkin verran hepreankieleen, sillä Kabbala näyttää meille, että hepreankielen sanat ovat niin syvällisiä, niin loogillisesti salaperäisiä ja sisältörikkaita, että täytyy kysyä, onko sellainen kieli voinut syntyä itsestään ihmisten jutellessa ja puhellessa, vai onko se tullut kuin lahjana ylhäältä.\nKabbalistit väittävät, että heprean kieli on pyhä kieli, kuten Intian viisaat väittävät sanskritin kielestä. Sillä juutalaiset oppineet – samoin kuin intialaiset sanskritin kielen suhteen – tarkoittavat, että hepreankieli ei ole muodostunut profaanisella tavalla, vaan että se on jumalallinen kieli, jonka sommittelu on äärettömän salaperäinen ja jonka valittu kansa sai jumalaltaan. Tämä tuntuu uskomattomalta, eikä tavallinen ihminen voi ottaa sitä muuksi kuin sellaiseksi väitteeksi, jolle nykyinen psykoanalyyttinen tutkimus antaa tukea, nimittäin että kansa on unelmoinut korkeasta alkuperästä. Kansat kuvittelevat olevansa jumalsyntyisiä, kuten lapset saattavat kuvitella olevansa kuninkaan poikia tai tyttäriä. Sen tähden kansa voi ajatella kielestäänkin, että se on jumalilta saatu.\nTeosofisesti ymmärrämme olevan totta yksilön suhteen, että hän on kuninkaallinen, – ei ulkonaisessa merkityksessä, vaan siinä mielessä, että hänen henkensä on jumalsyntyinen. Lapsen unelma johtuu siitä sisäisestä tiedosta, että hän ikuisena henkenä on toinen kuin isästä ja äidistä syntynyt olento. Samoin kansan haaveilu johtuu siitä, että sillä on johtajanaan, suojelusenkelinään, kansallishaltianaan salaperäinen olento, joka elää jumalien parissa. Ei kansa turhia haaveile. Mutta useimmat kansat eivät silti ajattele omasta kielestään, että se on saatu lahjaksi jumalilta; sillä tavalla ajattelevat vain jotkut määrätyt kansat: esim. Intian kansa sanskritin kielen ja Juudan kansa heprean kielen suhteen. Ja kun tutkimme esim. heprean kieltä, hämmästymme ja mykistymme, sillä meistä tuntuu kuin se kieli ei olisi sattumalta syntynyt, vaan salaisen tiedon ja näkemyksen kautta. Siinä on niin kummallisia sanoja ja merkityksiä, että luulisi niiden olevan harkitun ja pitkällisen työn tuloksia. Tämä käy parhaiten selville esimerkeistä.\nKun pyhissä kirjoissa merkittiin Jumalan nimi (Jehovah), jota ei saanut lausua ja jonka tilalla aina äännettiin Adonai (Herra), tapahtui se asianomaisilla konsonanteilla jod, hee, vau, hee. Näiden neljän kerakkeen muodostamaa Jumalan nimeä keskiajan kabbalistit sanoivat Tetragrammatoniksi. Jos näitä kirjaimia IHVH koettaisi oikein ääntää kuuluisi sana Jahveh. Niin arvellaan nykyisten oppineiden piireissäkin. Oppineet teologit sanovat Jahve, mutta muuan kabbalisti on huomauttanut, että sellainen ääntämistapa on sama, kuin jos me mies-sanan lausuisimme mie. Viimeinen kirjainkin on lausuttava, siksi on sanottava Jahveh. Tieteellisesti on vaikea päättää, kuinka ääntäminen on ollut, sillä — kuten sanottu — alkuperäinen kirjoitus oli kerakekirjoitusta; ääntiöitä, vokaaleita, ei käytetty. Jos sillä tavalla kirjoittaisimme suomeksi esim. sanan pöytä, niin se olisi vain pt. Tämä voisi merkitä yhtä hyvin pitää-sanaa, joten lauserakenteesta täytyisi arvata merkitys. Oli siis vaikeata lukea heprealaista tekstiä; siksipä 6. ja 7. vuosisadalla heprealaiset oppineet rupesivat käyttämään kaikenlaisia pisteitä ilmaisemaan vokaaleja, mutta mahdollista on, etteivät he joka paikassa tulkinneet oikein vanhaa, pyhää tekstiä. Joka tapauksessa nämä masoreettiset pisteet ovat olleet jo toista tuhatta vuotta käytännössä.\nKun sana Jahveh tuli tekstissä esille, ei käytetty sen sanan vokaalipisteitä, vaan asetettiin Jahveh-kerakkeiden yhteyteen Adonai-sanan vokaalit, siis a, o, a, tai koska ensimmäinen a korottomana vaihtui e:ksi, e, o, a. Silloin juutalaiset muistivat aina sanoa Adonai eikä Jahveh. Mutta kun kristityt teologit 15. ja 16. vuosisadalla lukivat tuon sanan niillä vokaaleilla, jotka siihen oli pantu, niin he saivat saan Jehovah. Tästä heidän erehdyksestänsä johtuu Jehova-sanan käyttö meidän aikanamme.\nHeprealaiset kirjaimet ovat mielenkiintoisia, sillä ne luotiin siten, että joidenkuiden sanojen hieroglyfejä ruvettiin käyttämään sanojen ensimmäisen kerakkeen veroisina. Heprealainen kirjaimisto on erittäin kehittynyt muodostelma hieroglyfeistä ja siitä on syntynyt sekä kreikkalainen että latinalainen kirjaimisto. Jahveh-sanan ensimmäinen kirjain on I. Sen nimi on iod ja sen merkintä kaikissa kirjaimistoissa on yksinkertainen viiva. Hepreankielinen jod, jonka merkkinä on pilkku (,), on i:n alkuperäinen hieroglyfi ja merkitsee käsi. Se on lyhyt kuva kädestä, se on vain sormen kuva, mutta tarkoittaa koko kättä. Jahveh-sanan toinen kirjain on H, jonka nimi hepreankielellä on hee. Se merkitsee ilma-aukko eli ikkuna ja on kyllä kirjaimena ikkunan näköinen . Jahveh-sanan kolmantena kirjaimena on V, hepreankielellä vau, joka merkitsee koukku ja on kirjaimena koukun näköinen . Neljäntenä kirjaimena on taas H, hee.\nSana jod merkitsee käsi, mutta se merkitsee samalla toimiva käsi; käsi, joka saa jotain aikaan, siis luova käsi. Merkki jod kabbalistisesti ei niin ollen tarkoita kättä, vaan luovaa voimaa. Toinen sana hee merkitsee ilma-aukko eli ikkuna. Mikä on ikkuna? Se on laite, jonka kautta ilma eli henki pääsee ulos, pääsee ilmenemään. Siis se on muoto, aine. Henkihän ilmenee aineen kautta, aineessa. Kun iod on luova voima eli henki, niin hee on aine, minkä kautta ja avulla henki voi ilmetä. Kolmas sana vau merkitsi koukku. Mikä koukku? Se koukku, johon henki ripustaa itsensä ilmetessään aineessa, toisin sanoen hengen ja aineen yhteistyön tulos eli ristiinnaulittu maailma. Myös sanotaan, että jod on miehinen prinsiippi (maskulinum), hee on naisellinen (fenininum) ja vau, tulos, on suvuton (neutrum). Jahveh on täten Kabbalassa ilmenneen Jumalan eli Logoksen nimitys (ilmenemätön Jumala on Ain Sof, vrt. Suuret uskonnot -kirjaa) ja on sen tähden kolmiyhteinen. Pyhän nimen neljäs kirjain H, hee, viittaa siihen, että kolmiyhteisen Logoksen jälkeen ilmennys aina on aineellinen, so. kolmiyhteinen Logos on sinällään aina henki verrattuna muuhun ilmenneeseen maailmaan.\nJahveh on todella kirjaimellisesti pyhä nimi, koska se omissa hieroglyfeissään kuvaa maailman syntyä ja ratkaisee ilmenneen olemassaolon arvoituksen.\nMutta heprealaisilla kirjaimilla on myös numero-arvonsa, koska luvuilla ei ole erikoisia merkkejä. Meidän nykyiset numeromme ovat arabialaista (intialaista) alkuperää, mutta kun heprealaiset tahtoivat ilmaista lukuja, tekivät he sen kirjaimillaan. Ensimmäinen kirjain, alef, oli 1, toinen kirjain beeth, oli kaksi jne. Siten jokaisella kirjaimella oli oma numero-arvonsa, ensin 1:stä 10:een ja sitten 10, 20, 30 jne.\nTutkikaamme nyt Jahveh eli Jod-Hee-Vau-Hee sanan numeroarvoa. Jod on aapiston 10. kirjain, siis se arvo on 10. Kabbalistisesti sillä ei voisikaan olla muuta arvoa, sillä jod on luoja eli henki. Henki on tietysti ensimmäinen, se on 1. Mutta 10:n arvo on yksi, jos käytetään kabbalistista reduktsioni-laskua. Luvun kabbalistinen arvo saadaan näet laskemalla yhteen sen numerot, siis näin: 1+0=1. Jodin arvo on 1, henki on luova ykkönen. Mutta ilmennyt henki ei voi olla paljas 1, sen täytyy samalla olla 10. Minkä tähden? Sen tähden, että jos henki yksin liikkuisi olisi se kyllä piste, jonka työstä tulisi viiva, mutta viiva olisi ääretön. Jos henki toimisi ilman järkeä, ajatusta, olisi tulos ääretön suora viiva, jollaista sinällään ei ole olemassa. Sillä mikä on ääretön viiva? Se on tietysti ympyrä, muuta ääretöntä viivaa ei ole olemassa. Ympyrä on ääretön. Jos kuljetaan suoraa viivaa äärettömästi, kuljetaan joka tapauksessa ympyrässä. Mutta eihän luomistyöstä tulisi mitään, jos se tapahtuisi umpimähkään. Ei, se on ajattelua, järkevää ja tietoista toimintaa, jolloin henki ei lähde umpimähkään kulkemaan, vaan rajoittaa itsensä ja on kuin pisteenä keskellä. Piste itse asiassa on sama ympyrä, sillä piste ei ole missään, se on kaikkialla; mutta se merkitsee, että henki on ympäröinyt itsensä. Kun siis henki lähtee toimimaan ympyrässä, jonka se itse on piirtänyt ryhtyessään luomaan, toimii se ympyränsä sisällä. Silloin luova henki on ykkönen ja nolla eli 10. Kabbalistisesti jod on välttämättä 10, sillä siihen liittyy ajatus: Jumala on järkevä, Hän on maailman järki.\nMikä taas on aine? Aine on olemukseltaan hengen vastustaja. Aine jakaa hengen kahtia: ylempään ja alempaan, joiden välillä on ristiriita. Aine on kehityksen eli epätäydellisyyden ja pahan ehto. Henki on ristiinnaulittu aineessa. Vanhassa symbolikielessä tämä kuvattiin luomisprosessin yhteydessä ristillä ympyrän sisällä . Ainetta kuvaa vaakasuora viiva, joka jakaa hengen kahtia. Meillä on siis 10/2, joka on viisi. Mikä on nyt heen eli aineen numero-arvo aapistossa? Se on 5!\nJokainen, joka on teosofista kirjallisuutta lukenut, tietää, että hengen ja aineen yhteistoiminnasta syntynyttä maailmaa kuvataan kahdella toisiaan leikkaavalla kolmiolla (kuusikärkisellä tähdellä) eli toisin sanoen vanhalla juutalaisella Salomonin sinetillä. Siinä on ilmennyksen kuusi napaa, eli tasoa, jonka keskellä on seitsemäs eli ilmenemätön.\nKun siis Jahveh-sanan kolmas kirjain Vau kuvaa hengen ja aineen työtä, niin kysymme, mikä arvo sillä pitäisi olla. Sillä pitäisi tietysti olla arvo 6, ja Vau onkin heprealaisen aapiston kuudes kirjain! Se on muodostunut hengen ja aineen yhteistyöstä: 10+5=15, joka on kabbalistisesti reduktion kautta 1 + 5 = 6.\nKabbalistinen kirja Jezirah, josta edellä mainittiin, että se selittää hepreankielen numeroarvoja, jakaa hepreankielen kirjaimet, joita on yhteensä 22, kolmeen osaan sillä tavalla, että ensimmäisessä osassa on 3, toisessa 7 ja kolmannessa 12 kirjainta. Kolme ensimmäistä ovat "äitiä", 7 nimitetään "kaksinkertaisiksi" ja 12 "yksinkertaisiksi". Siinä on kummallinen jako: 3, 7, 12: ensin on jumalan kolminaisuus, sitten 7 planeettaa ja vihdoin 12 eläinradan merkkiä.\nKolme äiti-kirjainta ovat: alef, mem, zi = a, m, z. Ne kuvaavat siis kolminaisuutta ja viittaavat jod, hee, vau kirjaimiin. Huomaammekin yhtäläisyyden niiden välillä. Alef on 1, jod on 10, mutta jodin reduktio-arvo on 1, kuten edellä näytettiin. Siis jod-kirjainta vastaa alef, joka on alku yleensä, kuten jod on ilmenneen elämän alku.\nToinen kirjain m vastaa heetä. Hee kuvaa ainetta ja on naisellinen. Ja m on puolestaan vanha merkki kaikelle naisellisuudelle: mem merkitsee vesi, ja kirjain on saatu aaltoliikkeestä. Vesi kuvaa aina ainetta kaikissa symbolisissa järjestelmissä. Onhan latinan ja suomenkielessä sana mare, meri, jossa m on ensimmäisenä kirjaimena, samoin on latinan kielessä. (ja siitä johtuen nykyaikaisissa kielissä) mater-äiti, materia-aine, jotka alkavat m:llä, muistuttaen meitä vanhojen kansojen tavasta kuvata ainetta, äitiä, m:llä.\nKolmas kirjain zi = hammas kuvaa samaa kuin vau = koukku. Se ilmaisee isän ja äidin eli hengen ja aineen toiminnan tulosta, maailmaa, tai myös luomakunnan kruunua, ihmistä.\nOtetaan vielä joitakin esimerkkejä kabbalistisesta tulkintatavasta. Otetaan ensin kaksi sanaa, joiden kabbalistinen arvo on sama. Kabbalistinen arvo saadaan sillä tavalla, että kirjainten paikalle asetetaan vastaavat numerot. Toinen valitsemistamme sanoista on "nachash", joka merkitsee käärme, paratiisin käärme, josta Mooseksen ensimmäisessä kirjassa puhutaan. Kun kirjoitamme sanan tavallisilla heprealaisilla kirjaimilla, on siinä ainoastaan kolme kirjainta: n, ch, sh. Vokaaleita ei merkitä. Numeroarvoja etsiessämme muistakaamme, etteivät arvot ole mielivaltaisia eikä vaihtelevia, vaan että kerta kaikkiaan on määrätty, mikä arvo milläkin kirjaimella on viisaiden alkuperäisessä järjestelyssä. Numerot ovat 1-10, sen jälkeen tulevat 20, 30, 40 jne. Kun siis jodin arvo on 10, on seuraava kirjain 20, mutta voi myös olla 11, koska se on järjestyksessä yhdestoista: mutta 1+1 on sama kuin 2+0, joten niiden kabbalistinen arvo on sama, määrättiinpä se ensimmäisellä tai toisella tavalla.\nNyt meillä on siis kirjaimet: n, ch, sh. N:n arvo on 50, ch = 8 ja sh = 300, yhteensä 358, joka on nashash-sanan kabbalistinen arvo.\nToinen valitsemamme sana om mashiach eli messias, joka on meille niinikään hyvin tuttu käsite. Siinä on, koska a-vokaalia ei kirjoiteta, 4 kirjainta: m, sh, i, ch. M:n arvo on 40, sh = 300, jod = 10 ja ch = 8, yhteensä 358. Siis mashiach- eli messias-sanan numero-arvo on sama kuin paratiisin käärmeen! Mitä tämä seikka meille paljastaa? Kabbalistit vakuuttavat ja väittävät, että sillä on tarkoituksensa, se ei ole umpimähkään syntynyt. On näet olemassa salaperäinen yhteys paratiisin käärmeen ja Messiaan välillä. Käärmeen sanassa "syökää tästä puusta, niin tulette kuin jumalat" on lupaus tulla jumalaksi eli "voidelluksi" Messiaaksi. Eikä tarvitse paljon ajatella maailman okkultista, kosmologista rakennetta, ennen kuin huomaa tämän yhteyden. Meidän maapallomme on juuri tuon käärmeen ympäröimä, ja sitä nimitämme "suureksi lohikäärmeeksi", sillä se on astraalitaso tulisine voimineen ja salaisuuksineen. Himojen ja halujen astraalikäärme sulkee pois hengenmaailman, joka on tässä, so. meissä ja meidän ulkopuolellamme, ja jota nimitetään Pyhäksi Hengeksi, ollen saman käärmeen taivaallinen eli korkeampi puoli. Se on, kuten vanhat intialaiset sanoivat, akaasha, mutta astraalivalo on lähempänä ja ympäröi maapalloa lohikäärmeenä.\nKuka se nyt voi tulla yhteyteen Pyhän Hengen eli akaashan kanssa, tarvitsematta jäädä vain astraalivaloon? Kuten Jeesus sanoo: yksin se, joka tulee ylhäältä. Voideltu, mashiach saa yhteyden aikaan, mutta ihmisen tulee läpäistä astraalivalo alhaalta ylöspäin. Silloin Pyhä Henki tulee ylhäältä alaspäin. Tässä on viitattu siihen tosiseikkaan, että ihmisessä on sekä käärme että vapahtaja.\nOtetaan toinen esimerkki, kabbalistisesti mielenkiintoinen. Meille on kaikille tuttu eräs nimitys, joka pelottaa monta: se on Saatana, joka hepreankielellä on Heshathan. Siinä on neljä kirjainta: H, sh, th, n. Kun otamme niiden arvot saamme: h = 5, sh = 300, th = 9 ja n = 50, siis yhteensä 364, ja jos 3, 6, ja 4 lasketaan yhteen, tulee summaksi 13 ja 1 ja 3 taas on 4. Tämän luvun, 364:n yhteydessä on pieni kasku: sanotaan, että Heshathanilla eli Saatanalla on valta kiusata ihmistä 364 päivää vuodessa, mutta yksi päivä on ulkopuolella hänen valtaansa. Yhtenä vuoden päivänä Saatana ei kykene kiusaamaan, sillä se on lunastuksen päivä. Saatana voi vapaasti lukea ympäri "kuin kiljuva jalopeura" 364 päivää, mutta lunastuspäivänä, pitkänäperjantaina, hänellä ei ole valtaa niin tehdä. Tämän vertauskuvan takana piilee esoteerinen salaisuus. Jos nim. ihminen on tehnyt suuremman henkisen kokemuksen, on tämä tietysti sattunut määrätyille päiville, ja se vuoden päivä on hänelle tulevaisuudessa pyhä päivä, hän ei sinä muiston päivänä tahtoisi mitään syntiä tehdä eikä tietoisesti mihinkään itsekkyyteen langeta. Se oli hänen lunastuspäivänsä. Vaikka hänelle myöhemmin tulee useampi kokemuksia, on ensimmäinen hänen henkisessä historiassaan kuin lunastuspäivä, ja sillä päivällä on suuri voima hänen muistissaan. Jos hän asettaa kokemuksensa muistikuvan elävästi eteensä, on hän vapaa kaikista kiusauksista, mikään paha ei voi häneen sillä hetkellä ylettyä. Ja vaikka ihminen ei itse tulisi muistaneeksi päivää, antaa elämä kuin tilaisuuden olla ilman kiusauksia sinä vuoden päivänä. Tavallisesti ihminen kuitenkin muistaa päivän aina siihen saakka, kunnes hän tekee jonkun suuremman henkisen kokemuksen. Tuona vuosipäivänä hänelle tulee pyhä tunnelma ja hän kulkee samassa eheydessä kuin ensimmäisen kerran. Sen tähden on pantava paino sanalle: lunastuspäivä. Kun niitä tulee useampia, vähenee Saatanan valta, kuoleman valta synnin yli. 13 on kuoleman luku.\nOtamme vielä esimerkin, joka on sangen merkillinen. Kun oli puhetta jod, hee, vau-mysteeriosta ja maailman synnystä hakaristin yhteydessä, sanottiin, että maailman syntyä on kuvattu ympyrällä ja pystysuoralla halkaisijalla eli toisin sanoen luvulla 10. Ykkönen eli luova voima herää, mutta ei lähde luomaan umpimähkään, vaan rajoittaa itsensä, jotta siinä olisi järkeä ja jotta se voisi ilmetä, sillä äärettömyys ei voi ilmetä. Jos äärettömyys ilmenee sen täytyy ilmetä äärellisyytenä.\nYmpyräviiva kuvaa äärettömyyttä, mutta samalla se on äärellinen: se ei voisi ilmetä, jollei se olisi rajoitettu. Maailman luominen on siinä, että henki rajoittaa itsensä ja suhtautuu itseensä eli paremmin sanoen aineeseen, materiaan, joka on äärettömän toinen olemuspuoli. Sitä on ilmennys, manifestatsioni. Lause "asettuu suhteeseen aineeseen" merkitsee juuri, että luova voima suhtautuu itse äärettömänä äärelliseen.\nTätä luovaa voimaa eli luojaa on nimitetty erilaisilla nimillä eri uskonnoissa ja eri kansoissa. Vanhassa Testamentissa ja siis heprealaisessa maailman luomisselityksessä sitä nimitetään nimellä Elohim eli Jumala. Elohim on oikeastaan monikko ja merkitsee jumalat, mutta käännöksissä se esiintyy yksikkömuodossa.\nNyt tämä sana Elohim ei hepreankielellä kuulu aivan niin, vaan Alohim, joka Eurooppalaisilla kirjaimilla kirjoitettuna on Alhim. Kun otetaan näiden kirjainten numero-arvo, saadaan: a = 1, l = 30, h = 5, i = 10 ja m = 40, tai jos kabbalistisesti redusoimme ne, saamme: a = 1, l = 3, h = 5, i = 1 ja m = 4. Koska tuo sana Alohim kuvaa hengen suhdetta aineeseen, kirjoitamme numero-arvot ympyrään, pitkin kehää. Jos sitten luemme ne, alkaen 3:sta taaksepäin, saamme luvun 31415, ja kun asetamme pilkun 3:n jälkeen, tulee siitä luku 3,1415, joka on pii:n likiarvo.\nNimi Alohim on siis sama kuin pii, joka on, kuten tiedämme, ympyrän suhde halkaisijaan. Alohim osoittaa, että äärettömyys, ääretön luku 3,1415, suhtautuu ykköseen eli henkeen tai päinvastoin, että ykkönen eli henki suhtautuu äärettömyyteen. Tämä osoittaa selvää matemaattista tietoa vanhoissa heprealaisissa, eikä liene sattumaa, että pii esiintyy monessa paikassa luomiskertomuksessa.\nVieläkin sanojen tulkintaa\nSanskritinkielessä on sanoja, niin kuin kaikissa muissakin kielissä, jotka voivat merkitä kahta asiaa. Viisaat, tahtoessaan muodostaa mysteeriokielen merkin eli symbolin, valitsivat silloin konkreettisemman merkityksen sellaisista sanoista, saaden täten aikaan mielenkiintoisen hämmennyksen.\nOtetaan pari esimerkkiä. Muinaisista ajoista lähtien on Intian uskonnollisessa elämässä pidetty lehmää pyhänä olentona, on sanottu, että lehmä on kuin kuva luonnon jumalallisuudesta. On myös sanottu, että härkä miehellisenä puolena kuvaa maailman kaikkeudessa henkistä voimaa, kun taas lehmä on tullut kuvanneeksi enemmän aineellista rikkautta ja aineellista elämää.\nMiten on tällainen symboli syntynyt? Onko se syntynyt vain siitä huomiosta, että lehmä on kuin kuva suuresta luontoäidistä? Onhan se kyllä hyvä kuva luonnosta, lehmällä on maito, jolla se elättää ihmistä. Mutta symboli ei ole johtunut tästä, vaan pohjana on ollut merkillinen kielitieteellinen seikka. Lehmä sanskritinkielellä on go, joka on melkein sama sana germaanisissa kielissä (cow, kuh, ko). Mutta nyt on huomattava, että sanskritinkielessä on toinenkin sana, joka merkitsee lehmä: Tämä sana on vatsh, josta on tullut kaikkiin romaanisiin kieliin lehmä-sana (vacca, vache). Kumma puoli asiassa on nyt se, että vatsh merkitsee muutakin kuin lehmä; se merkitsee ääni, sana (siitä on tullut latinan vox, italian voce, ranskan voix, englannin voice y.m. jotka kaikki merkitsevät "ääni") – kreikaksi logos. Sen tähden vatsh-sanaa käytettiin merkitsemään logosta, sitä sanaa, joka oli maailman alusta, jumalallinen sana. Ja kun vatsh, logos, tahdottiin ilmaista symbolilla kirjoituskielessä, piirrettiin lehmän kuva. Ääntähän ei voitu ilmaista millään kuvalla, mutta lehmän kuva oli helppo piirtää ja hieroglyfinä merkitsi se Logosta; lehmän kuva tarkoitti Logoksen naisellista ja härän kuva sen miehellistä puolta.\nOn toinen yhtä mielenkiintoinen esimerkki. Kristikunnassa puhutaan Karitsasta, jonka veri vuotaa ihmisten hyväksi. Ilmestyskirjassa sanotaan: "Karitsa, joka on tapettu maailman alussa." Minkä tähden on karitsaa ruvettu käyttämään Kristuksen ja tässä yhteydessä Logoksen symbolina? Senkö tähden, että karitsa on viaton ja Kristus kuoli viattomana? On luultavaa, että se kristillisiin kirjoituksiin, mm. Ilmestyskirjaan otettiin Kristuksen viattomuutta ilmaisemaan, mutta alun perin tämän symbolin synty on toinen. On nimittäin niin, että sanskritin kielessä taas on sana, joka merkitsee kahta asiaa ja myös kaksi sanaa samalle asialle. Lammas merkitsee lesh, mutta on olemassa toinen sana, joka myös merkitsee, jollei juuri lammasta, niin vuohta ja kaurista. Tämä sanskritinkielinen sana adsha. Lyhyellä maskuliini-a-päätteellä se merkitsee "kauris" ja pitkällä päätteellä – adshaa – se on "vuohi".\nMutta nyt tämä sana adsha merkitsee myös "syntymätön" (itseolevainen) ja käytetään uskonnollisessa filosofiassa Logoksen jumalallisen henki-aineen attribuuttina. Hengestä sanotaan, että se on adsha syntymätön: adsha purusha, ja aineesta samaten, että se on adshaa prakriti eli "syntymätön luonto".\nKoska nyt adsha, joka tarkoitti henkeä, samalla merkitsi kaurista, lammasta, otettiin lampaan kuva hieroglyfinä jumalallisen hengen kuvaksi ja feminiinisenä jumalallisen luonnon kuvaksi. Sama asia kuin siis edellisessä esimerkissä. Ja kun kerran lammas hyväksyttiin kristinuskossakin jumalallisen hengen eli Kristuksen (Logoksen) kuvaksi, oli askel lyhyt lampaasta karitsaan. Karitsa on siis alkuaan intialainen symboli, joka on johtunut kirjoituksesta eikä ajatuspäätelmästä.\nVielä esimerkki. Eräs meidän suomalainen tutkijamme, ei virallinen, vaan amatööri, Wettenhovi-Aspa, on sitä mieltä, että suomenkielessä on havaittavissa selvä sukulaisuus egyptiläisen kielen kanssa, vieläpä että suomi on ollut maailman alkuperäinen kieli. Niin kansallisesti imarteleva kuin tällainen olettamus onkin, on se vaikeasti todistettava. Hänellä on muuan esimerkki. Kreikkalaiset kertovat, että egyptiläiset nimittivät sfinksiä sanalla harmakhis, ja Wettenhovi-Aspa sanoo, että harmakhis on sama kuin harmaa kissa. Tuskin asia sentään on niin helposti ratkaistu. Harmakhis, sanoivat kreikkalaiset, mutta egyptiläiset sanoivat haremkhu tai herukhuti. Eräs intialainen tutkija on huomauttanut, että voisi yhtä hyvin ajatella tämän egyptiläisen sanan haremkhu olevan sanskritinkieltä, sillä viimemainitussa kielessä on olemassa sana harimukha, ja sillä sanalla on se etu, että se tekee asian sisältörikkaaksi. Hari on jumalan (herran) nimitys ja mukha merkitsee sitä mikä on parasta. Harimukha merkitsee siis asianomaisesti "kuva parhaimmasta jumalasta, parhaimman jumalan kuva".\nMuistakaamme kuinka sfinksiä on kuvattu. Sillä on naisen pää, härän ruumis, linnun siivet ja leijonan jalat. Se on monimutkainen olento. Tämä sfinksi – sen olemme saaneet kuulla Oidipos-tarusta – on ihminen. Haremkhun ratkaisu on siis ihminen. Mutta jos se on yhteydessä sanskritinkielisen sanan kanssa, on ihminen parhaimman jumalan kuva. Sfinksiin on täten kätketty suuri mystinen salaisuus, jota ihmiset eivät vielä käytännössä usko. Uskonnossa sanomme, että ihminen luotiin jumalan kuvaksi, mutta emme uskalla sitä käytännössä todistaa.\nJohtuu vielä mieleen eräs toinen mysteeriokuva eli hieroglyfi, nimittäin kallioon hakattu jalanpohjan kuva, joita on aina kaksi vieretysten ja joita tavataan melkein kaikissa maissa mm. Ruotsissa. Ne ovat vanhoja kuvia, joko jättiläisen jalan suuruisia tai pienempiä. Mitä niillä on tarkoitettu? Intiassa niitä on paljon ja niillä on tarkoitettu aivan erikoista asiaa. Kun muinaisintialainen sanskritinkielellä sanoi "kaksijalkainen", kuului se dvipada, mutta jättiläismerkkejä katsellessaan tuli silloin toinen sana hänen mieleensä, nim. dviipa, saari, ja silloin hän muisti, että "saaresta syntyneet" tai "tulleet" olivat nuo alkuperäiset ihmiskunnan vihityt opettajat, jotka saapuivat osaksi "pyhästä saaresta" eli manteresta maan päällä, osaksi toisesta "saaresta" aurinkokunnasta, esim. Venuksesta. Kallion kaksi jalkaa olivat kuin muistomerkkejä vanhoilta ajoilta ja todistuksia siitä, että maassa oli käynyt joku korkea jumalolento.\nSiirtykäämme taas kabbalistisiin sanatulkintoihin ja tarkastakaamme muutamia hepreankielisiä sanoja niiden numero-arvon mukaan. Otetaan sana Mooses. Se kuuluu hepreaksi Mosheh ja kirjoitetaan, kuten edellä olemme osoittaneet, vain kolmella kirjaimella: M, sh, h. Kun otamme niiden numeroarvot, saamme: m = 40, sh = 300 ja h = 5. Tämän sanan kabbalistinen numeroarvo on siten 345. Mooseksen kirjassa kerrotaan, että Mooses jutteli Jumalan kanssa ennen kuin lähti ulos Israelin kansaa johtamaan ja kerran kysyi Jumalalta: "Kun minun pitää Sinusta puhua heille, niin mikä on Sinun nimesi oleva?", jolloin Jumala vastasi: "Minä olen mikä Minä olen" eli hepreaksi: ahijeh asher ahijeh. Ensimmäinen näistä heprealaisista sanoista kirjoitetaan kirjaimilla a, h, i, h, toinen kirjaimilla a, sh, r, kolmas taas kuin ensimmäinen. Kabbalistisesti saamme: a = 1, h = 5, i = 10, h = 5, ja toisesta sanasta: a = 1, sh = 300, r = 200. Ensimmäisestä sanasta tulee 21, toisesta 501 ja kolmannesta taas 21, siis koko lause on 21 + 501 + 21 = 543. Nyt 543:ssa ovat samat luvut kuin 345:ssa, mutta päinvastaisessa järjestyksessä. Mooses sanoi kerran herralle: "Anna minun nähdä Sinun kasvosi." Herra sanoi: "Ei kukaan kuolevainen voi nähdä minun kasvojani. Jos ne näet, palat tulessa, mutta saat nähdä minut selästä, takaapäin."\nKun kabbalistisesti tulkitsemme tämän nimen, niin Jumala sanoi: "Et voi nähdä Minua 543:ssa, vaan numerossa 345, siis et Minua itseäni, vaan sinua itseäsi." Se merkitsee okkultisesti: kukaan ei voi tuntea Jumalaa, ennen kuin hän tuntee itsensä. Siis Jumala sanoi Moosekselle: "Sinä voit nähdä Minua selästä, mutta sekin edellyttää, että ensin tunnet itsesi."\nSitten otamme nimestä Iesous kabbalistinen arvo, jolloin saamme: i = 10, e = 8, s = 200, o = 70, u = 400, s = 200, yhteensä 888. Siis Iesous-sanan kabbalistinen arvo kreikankielessä on 888. Kabbalistit ovatkin huomauttaneet, että jos Mooses tuntisi Jumalan, täytyisi hänen olla kuin Iesous, sillä 345 + 543 = 888. Tämä on pieni kabbalistinen todistus siitä, että Jeesus on suurin profetoista ja ainoa, joka tunsi Jumalan kokonaan.\nOtetaan toinen esimerkki, joka myös on hyvin opettavainen. Koulussa meille opetettiin, että sana Adam, joka kuvaa ensimmäistä ihmistä, merkitsee "punainen maa"; ihminen on maan tomusta tehty ja tulee taas kuoltuaan siksi. Tämä on tullut siitä, että nimitys Adam itseasiassa on muodostelma kahdesta heprealaisesta sanasta, adom, punainen, ja adamah, maa, tomu. Kun sitä tutkimme kabbalistisesti, saamme esille syyt nimen syntyyn.\nSepher Jezirahissa annetaan jokaiselle kirjaimelle kabbalistinen arvo; sen merkitys on osaksi sama kuin itse kirjaimen nimen merkitys. Kirjain d esimerkikisi on hepreaksi daleth, joka merkitsee ovi, ja hee merkitsee ilma-aukko, ikkuna. Mutta Sepher Jezirah'in mukaan on kirjaimella vielä syvempi merkitys. Ensimmäinen kirjain alef esim. merkitsee härkä, nauta, ja sen merkki on alkuaan saatu härän sarvista. Mutta Sepher Jezirah sanoo, että kirjain alef merkitsee syvemmin katsoen ilmaa ja siis myös henkeä eli miehellistä prinsiippiä, kuten iod (10); alef on 1 ja 10 on myös 1 + 0 = 1. Kirjain m merkitsee vesi, mutta Sepher Jezirah'in mukaan sillä on myös toinen merkitys: kuolema. Olkoon ohimennen sanottu, että meillä on m latinalaisissa sanoissa mare = meri ja mors = kuolema. Sepher Jezirah sanoo niin ikään kirjaimesta d, joka merkitsee ovi, että sen syvempi merkitys on kohtu.\nAdam sana kirjoitetaan kolmella kirjaimella: a, d, m. Mitä tämä adam siis ilmaisee kabbalistisesti? Se ilmaisee, että ensimmäinen ihminen, jota Adam kuvaa, oli miehellinen a + naisellinen d, siis kaksisukuinen, ja että sen maailma oli vedessä eli astraalitasolla. Ensimmäinen ihminen eli siis toisenlaisessa maailmassa kuin nykyinen fyysinen. Tämä on ilmaistu sanassa Adam. Mutta siihen asia ei jää, koska Adam oikeastaan onkin raamatussa Adamah, maan tomu. Tämä, joka on varsinainen ihminen, kirjoitetaan hepreaksi admh. Mitä se merkitsee silloin? Hee merkitsee ikkunaa, ilma-aukkoa, mutta kuvaa juuri ainetta, aineellista ilmennystä, ainemaailmaan astumista, fyysistä elämää. Adamah on itseasiassa niiden nimenä, jotka astuivat fyysiseen aineeseen. Ja kun he astuivat fyysiseen aineeseen, mitä silloin tapahtui?\nJos otamme näiden nimien kabbalistiset numeroarvot, saamme: a = 1, d = 4, m = 40, jolloin adam-sanan kabbalistinen arvo on 45. Adamah-sanan arvo on: 1 + 4 + 40 + 5 = 50 = 5 + 0 = 5. Luku viisi on hee:n arvo ja painottaa hee:tä eli ainetta. Tästä nimestä tulee siis ilmi, että aineellisuus on päässyt voitolle.\nMiten se kävi päinsä? Se kävi päinsä sillä tavalla, että kun ensimmäinen eetterinen ihminen tuli fyysiseksi, laskeutui a ensin, sitten d, sitten m eli ts.: miehellinen puoli ihmisessä, kun ihminen laskeutui fyysiseen aineeseen, oli voimakkaampi, ja toinen puoli ihmistä, d, oli heikompi. Kun siis ihminen jakautui kaksisukuiseksi, niin miehellinen sukupuoli, tässä jakautuneessa ihmiskunnassa oli voimakkaampi, se osasi taistella olemassa-olosta. Naisellinen sukupuoli ei siihen alussa kyennyt, se oli heikompi. Mitä taas tämä merkitsee? Sitä, että mies se oli, joka lankesi syntiin eli itsekkyyteen. Kun sanotaan, että Eva kuuli käärmeen äänen ja antoi omenan Adamille, on sillä kuvattu, että Eva oli heikko eikä osannut syödä. Adam söi ja lankesi syntiin. Kesti aikoja, jolloin nainen osasi taistella itsensä tietoiseksi; nainen kulki kuin unessa perässä, ja kun hän tuli tietoiseksi, oli jo langettu syntiin, niin ettei hän voinut muuta kuin ottaa osaa siihen. Toisin sanoen m = vesi muuttui fyysisessä maailmassa kuolemaksi.\nMutta miten olisi käynyt jos tuossa toisessa maailmassa jo olisi osattu kehittyä, ettei olisi tarvinnut langeta tähän fyysiseen maailmaan? Jos ajattelemme sitä muinaista luomiskautta, joka vastaa ensimmäistä juurirotua nykyisessä luomiskaudessa, oli siellä järkiolentoja, jotka taistelivat itsensä tietoiseksi, ja he olivat adomeja eli "punaisia". Ensimmäisessä manvantarassa oli näet maapallomme väri punainen, ja korkeimmalle kehittyneet olennot silloin olivat "punaisia ihmisiä". Nimi adom viittaa siis siihen, että meidänkin syntiinlankeemuksesta olisivat voineet säilyä ainoastaan täydellisen inhimillisen itsetietoisuuden saavuttaneet ihmiset.\nNämä ovat asioita, joita voi ja täytyy mietiskellä yksikseen; minä tässä esitän vain, minkälainen maa on muokattavissa, mutta kuka sitä itsekseen muokkailee, hän löytää kalliitakin helmiä. Tavalliset eurooppalaiset nauravat kabbalalle, mutta ne, jotka eivät istu, missä pilkkaajat istuvat, voivat paljon oppia.\nKabbalistit sanovat, että todellisen ihmisen luku on 5, ja kun he kuvaavat ihmistä valkoisena maagikkona, niin kuvaavat häntä viisikulmion avulla, jolloin ihmisen pää asettuu ylimpään kulmaan ja kädet ja jalat vähän levitettyinä toisiin kulmiin. Luku 5 on ihmisen luku, mutta se ei ole hänen lukunsa ainoastaan sen nojalla, että hänellä on kaksi kättä ja kaksi jalkaa, vaan sen nojalla, että ihminen ihmisenä järkensä avulla hallitsee neljää alempaa "prinsiippiään" eli olemuspuoltaan. Ihmisellä on tietysti 7 prinsiippiä, mutta kaksi korkeampaa eivät vielä ole yleisesti ilmenneenä ihmisessä. Luonnostaan ihmisellä on 5 olemuspuolta, ja mitä sen lisäksi hänessä ilmenee, se ilmenee hänen omien ponnistustensa kautta. Kaksi ylintä ovat vielä okkultisia prinsiippejä, mutta 5 olemuspuolta on hänen kehityksensä ja elämänsä taustana.\nEnsimmäinen prinsiippi, olemuspuoli, on fyysinen ruumis ja sen kaksoispuoli, eetteriruumis. Ne ovat tavattavissa kaikkialla, mineraaleissakin. Tietysti mineraalien, kivennäisten, olemuspuolet eivät ole samalla tavalla kehittyneet kuin ihmisen, mutta kuitenkin on vastaavuus olemassa ihmisen ja muiden luonnonvaltakuntien kanssa. Kasvimaailman kanssa on ihmisellä yhtäläistä elämänvoimaa, joka kyllä on kaikkialla luonnossa, mutta kivennäismaailmassa vielä uinuvana. Kun kivennäismaailmaa okkultisesti tutkimme, emme huomaa siinä muuta kuin eetteri-auran, jota vastoin kasvissa on eetteriruumis jo elinvoiman elähdyttämä, niin että kasvin suonissa virtaa elävää fluidumia, nestettä. Kasvia voimme sen tähden magnetisoida, kuten esim. du Prelin kokeet osoittavat, kasvi voi ihmiseen kiintyä, kuten jokainen kukkien ystävä tietää. Kasvissa on kolme prinsiippiä, eläimessä tulee lisäksi tunne ja himo-elämä eli "eläimellisyys", mikä on meissä ihmisissäkin. Meissä on näiden neljän lisäksi ajatus, järki, ymmärrys, joka on varsinaisen inhimillisen olemuksen perusta.\nTämän nojalla on luku 5 sangen tärkeä tekijä ihmisen elämässä ja koko hänen ruumiinsa ja luonteensa kasvussa. Voimmekin tehdä kiintoisia havaintoja 5 luvun merkityksestä ihmisen luonnollisen elämän suhteen.\nJos tutkimme ensin ihmissikiön kehitystä ihmisen kohdussa, tiedämme, tarkkojen mittausten nojalla, kuten prof. Liharzhik on huomauttanut, että sikiö ensimmäisenä kuukautena kehittyy 1 cm, toisena 4 cm pitkäksi, kolmantena 9, neljäntenä 16 ja viidentenä 25 cm pitkäksi. Kun merkitsemme sen numeroissa, saamme\n1 kk: 1 x 1 = 1 cm\n2 kk: 2 x 2 = 4 cm\n3 kk: 3 x 3 = 9 cm\n4 kk: 4 x 4 = 16 cm\n5 kk: 5 x 5 = 25 cm\nKun on päästy 5-lukuun, joka on ihmisen kehityksessä luonnon antama luku, tapahtuu pieni muutos, sillä kuudentena kuukautena kehitys muuttaa rytmiä, joten — jos taas merkitsemme numeroilla sikiön kehitystä viimeisinä kuukausina, saamme siitä seuraavan taulukon:\n6 kk: 25 + 1 x 5 = 30 cm\n7 kk: 25 + 2 x 5 = 35 cm\n8 kk: 25 + 3 x 5 = 40 cm\n9 kk: 25 + 4 x 5 = 45 cm\n10 kk: 25 + 5 x 5 = 50 cm\nKymmenentenä kuukautena ihminen syntyy maailmaan. Peruslukuna kaikessa on 5, joka siis ei ole mielivaltainen yksikkö, vaan luonnon antama.\nKun ihminen on syntynyt, tapahtuu hänen kasvunsa edelleen tämän 5-luvun avulla niin sanoaksemme. Ihminen kasvaa näet tarkkojen ja monipuolisten mittausten mukaan 25 vuoden aikana; se on ihmisen ruumiillinen kehityskausi. Mutta tämä kasvu tapahtuu siten, että mies kasvaa 25 aurinkovuotta, toisin sanoen 300 auringon tavallista kuukautta, joita on vuodessa 12, mutta nainen taas 300 kuukuukautta, mikä aika on vähän lyhyempi eli 23 1/3 vuotta.\nItse kasvun suhteen on myös tehty havaintoja. Kasvaminen tapahtuu 24 epookissa. Epookit jakautuvat sillä tavalla, että jokainen epookki on aina yhtä monta kuukautta pitkä, kuin sen oma järjestysnumero osoittaa, siis ensimmäinen epookki kestää yhden kuukauden, toinen kaksi, kolmas kolme jne. Yhdessä epookit muodostavat kolme periodia eli jaksoa. Ensimmäinen aikajakso käsittää kuusi ensimmäistä epookkia eli siis yhteensä 21 kuukautta, toinen jakso 12 seuraavaa epookkia eli 150 kuukautta ja kolmas 6 viimeistä epookkia eli 129 kuukautta.\nEnsimmäisessä aikaperiodissa, joka miespuolisilla kestää 1 3/4 vuotta, lapsi kasvaa ensimmäisenä kuukautena tietyn määrän ja lisää kasvuaan aina saman verran seuraavana viitenä kuukautena. Mutta kun ensimmäinen periodi on kulunut loppuun, astuu näyttämölle 7. epookki, joka on 7 kk pitkä. Tässä epookissa kasvun intensiteetti muuttuu ja lapsi kasvaa tietyn määrän; sama kasvun lisääntyminen pysyy sitten voimassa koko tämän jakson 12 epookin aikana. Koska siis tämä toinen periodi on yhteensä 150 kk eli miespuolisille 12 1/2 vuotta pitkä, on siis lapsi, läpikäytyään nämä kaksi kasvuperiodia, 14 1/4 vuotta vanha.\nSitten seuraa 3. periodi, joka käsittää epookit 19–24. Siinähän on ensimmäinen epookki 19 kk pitkä. Tässä 3. periodissa tapahtuu jälleen muutos itse kasvun rytmissä. Toisessa oli sama rytmi pysynyt 12. epookin aikana, nyt se muuttuu tässä 19. epookissa ja pysyy sitten samana kaikkina epookkeina 19–24. Nämä epookit yhteenlaskettuina tekevät 129 kk eli miespuolisilla 10 ¾ vuotta. Kun ihminen on käynyt läpi nämä kolme periodia, on hän siis 300 kk eli miespuolisena 25 vuotta vanha; naisissa kasvu on vähän nopeampi. Sen jälkeen ihminen ei enää kasva. Tämä samanlainen rytmi näkyy muuallakin luonnossa, sanotaan, mutta ihmisen suhteen nämä numerot ainakin pitävät paikkansa.\nTämän ohella voimme vielä ajatella ihmisen ikää. Tavallisesti ihmisen ikä jaetaan seitsenvuotisiin periodeihin ja sanotaan, että ihmisen ensimmäinen lapsuus käsittää vuodet 1-7. Saamme siitä seuraavan luettelon:\nVuodet 1–7 ensimmäinen lapsuus.\nVuodet 8–14 toinen lapsuus.\nVuodet 15–21 ensimmäinen nuoruus.\nVuodet 22–28 toinen nuoruus.\nVuodet 29–35 ensimmäinen miehuus.\nVuodet 36–42 toinen nuoruus.\nVuodet 43–49 kolmas nuoruus.\nVuodet 50–56 kypsä miehuus.\nVuodet 57–63 korkeampi miehuus.\nVuodet 64–70 vanhuus.\nMutta ihmisen vuosissa kummittelee myös tuo 5-luku, ja jos sen mukaan jaamme ihmisen iän periodeihin, saamme seuraavan taulukon — ja silloin ajattelen pohjoismaisia, sanoisinko germaanisia kansoja, jotka kehittyvät vähän hitaammin kuin etelä- ja itämaiset kansat:\nVuodet 1–5 ensimmäinen lapsuus.\nVuodet 6–10 toinen lapsuus.\nVuodet 11–15 kolmas lapsuus.\nVuodet 16–20 ensimmäinen nuoruus.\nVuodet 21–25 toinen nuoruus.\nVuodet 26–30 kolmas nuoruus.\nVuodet 31–35 ensimmäinen miehuus.\nVuodet 36–40 toinen miehuus.\nVuodet 41–45 kolmas miehuus.\nVuodet 46–50 ensimmäinen kypsä miehuus.\nVuodet 51–55 toinen kypsä miehuus.\nVuodet 56–60 kolmas kypsä miehuus.\nVuodet 61–65 ensimmäinen vanhuus.\nVuodet 66–70 toinen vanhuus.\nVuodet 71–75 kolmas vanhuus.\nYhdistämällä aina kolme epookkia saamme näistä 5 periodia, joista kukin käsittää 15 vuotta. Nämäkään eivät liene mielivaltaisia, vaan tekisi mieleni sanoa, että tämmöinen jako on vielä luonnollisempi kuin seitsenjako.\nKun ajattelemme vähän ensimmäistä periodia, lapsuutta, huomaamme heti, että kolmannen lapsuuden viimeisinä vuosina, lapsen siirtyessä nuoruuteen, hän kypsyy sukupuolisesti, siis noin 14–15 vuoden iässä. Tämä merkitsee, että lapsuuden aikana hän on elänyt fyysisessä organismissa ilman, että hänen astraaliruumiinsa, tunne-, himoruumiinsa on varsinaisesti vielä herännyt; se uinuu, niin että lapsi on enemmän älyssään elävä olento, lapsi ajattelee, mutta ei tunne yksilöllisesti samalla tavalla kuin nuori ihminen, ennen kuin hänessä on sukupuoli herännyt. Ja sukupuolen herääminen herättää vähitellen samalla sen, mitä meistä on jäljellä eläinmanvantarasta.\nLapsuuden aikana on elämä tapahtunut fyysisessä ruumiissa, eetteriruumiissa ja sen elinvoimassa. Voimme sanoa, että kolme prinsiippiä on ollut edustettuna lapsuudessa. Ensimmäisinä lapsuusvuosina ei ihmisillä ole omaa eetteriruumista vielä; lapsi on siinä iässä suuresti riippuvainen äidistä, hän melkein tuntee, mitä äiti tuntee, on äidin suggestion alainen. Se riippuu siitä, ettei hän ole aivan irti äidistä vielä; fyysinen ruumis irtaantui silloin, kun lapsi syntyi maailmaan, mutta eetteriruumis on magneettisesti vielä kiinni äidin eetteriruumiissa. Eroaminen äidistä tapahtuu noin toisen lapsuuden aikana, 6–10-vuotiaana. Kolmannen lapsuuden aikana lapsen elämä tulee omaperäiseksi, elämä on hänessä itsessään; elinvoima, praana, vaikuttaa hänessä. Kuta lahjakkaampi lapsi on, sitä energisempi hän on 10-11-vuotiaana. Silloin hän ei ole enää yhtä hiljainen kuin pienempänä. Silloin on lapsessa organisoitunut kolme ensimmäistä prinsiippiä.\nTämän jälkeen alkaa nuoruus, jolloin lapsen tajunta ja elämä siirtyy voimakkaasti hänen astraaliseen minäänsä. Tunne-elämä on erikoisesti valtava ensimmäisessä nuoruudessa, 16-20 ikävuoteen. Silloin ihminen on kuin paljasta tunnetta, fantasiaa, mielikuvitusta. Tunne-elämä on kuin yhtä mielikuvituksen kanssa; kaikki nuoret ihmiset ensimmäisessä nuoruudessaan haaveilevat ja ovat täynnä enemmän tai vähemmän epämääräisiä tulevaisuuden unelmia. Toisessa nuoruudessa muuttuu tunne-elämä enemmän ajattelevaksi. Silloin ihmisen astraaliruumiissa herää mentaliteetti. Tunne- ja ajatuselämä käyvät kyllä aina käsi kädessä, vaikka tunne-elämä on ensimmäisessä nuoruudessa painopisteessä; emme tietäisi tunne-elämästä mitään sielullisesti, ellei se toimisi rinnakkain ajatuselämän kanssa. Ensimmäisessä nuoruudessa tunne-elämä ilmenee mielikuvituksena, jolloin ajatuselämä on tunne-elämän värittämä; emme itsetietoisesti ajattele, emme tiedä, minkä tähden ajattelemme. Nuorena kyllä filosofoimme, mutta tämä filosofoiminen on kuin jonkinlaista mielikuvitusta, sen tähden että se tulee meihin kuin itsestään, se nousee oman sielumme syvyydestä — alitajunnastamme. Ajatus on ensimmäisessä nuoruudessa karman, kohtalon värittämä. Silloin näkyy, minkälainen on meidän menneisyytemme ollut: jos ihminen on tuonut laiskan ja proosallisen menneisyyden kourassaan, silloin hänen haaveensa ovat sen mukaisia, mutta kuta tarmokkaammin hän on edellisissä elämissään tavoitellut korkeita päämääriä, sitä voimakkaammin nytkin toinen tai toinen ihanne houkuttelee hänen nuorta mielikuvitustaan.\nKolmannessa nuoruudessa ajatus herää saaden enemmän ja enemmän voimaa mielikuvituksen ja tunteiden yli. Ja kun ihminen astuu miehuuteen, silloin hän astuu ajatusperiodiin, jolloin hänen järkensä toimii ennen muita. Tavallisesti hän silloin ajattelee toimeentuloa, miten menestyä maailmassa, miten päästä näyttämölle, miten saada asema ja vaikutusvaltaa.\nMutta tullessaan kypsään miehuuteen alkaa ihmisessä toimia korkeampi äly, niin sanoaksemme filosofinen, sosiaalinen, yhteisöllinen järki. Itsestään ihminen silloin ajattelee asioita, jotka koskevat toisiakin ihmisiä. Hän ei jaksa enää kohdistaa huomiotaan ainoastaan itseensä, luonto aivan kuin opettaa hänelle, että täytyy ajatella ja suunnitella muidenkin puolesta. Siinä iässä ihminen on paras poliitikko. Jos saisin valita yhteiskunnan palvelijoita, valitsisin tässä iässä olevia. Meidän demokraattisella ajallamme annamme kaikkien ihmisten päättää asioista — silloinkin jo, kun ovat vasta vapautuneet ensimmäisestä mielikuvituselämästään. Heidän aivonsa ovat mielestämme kaikkein tuoreimpia, he muka osaavat ratkaista asioita. En tahdo sitä moittia, mutta määräämisvaltaa en omasta puolestani antaisi kuin kypsille miehille, sillä nämä varmasti osaavat ajatella toistenkin parasta. Sitä vastoin ihminen ensimmäisen miehuutensa energisessä iässä luonnostaan ajattelee ensisijassa omaa asemaansa ja puolueensa menestystä, vaikka siitä koituisi surua toisille. Ei hänen tarvitse olla siitä itsetietoinen, mutta luonnonvoimat ovat sellaisia (niin kauan kuin ihminen ei ole itsetietoisesti henkinen olento). Vasta kun ihminen saavuttaa kypsän miehuuden, ei hän enää usko sokeasti omaan näkökantaansa, omaan puolueeseensa, vaan viisastuu, avartuu näkökannoissaan, antaa arvoa toisillekin. Vaikkei hän kokonaan unohtaisi omaa asemaansa, on hän luonnostaan veljellisempi kypsässä miehuudessa, sillä kuta vanhemmaksi ihminen tulee, sitä enemmän luonto aivan kuin pakottaa häntä antamaan arvoa toisten näkökannolle ja ajattelemaan toisia ihmisiä.\nTämä on yleiskaava, mutta yksilöllistä ihmistä tutkittaessa asiat suhteellisesti muuttuvat, koska ihmiset sielulliselta kehitykseltään ovat erilaisia. Vanha, viisas sielu on jo lapsena erikoinen; hän on jo silloin viisaampi kuin moni ihminen kypsässä miehuudessaan. Kun sellainen ihminen astuu nuoruuteen, elää hän satua maan päällä. Hänen haaveensa eivät koske häntä itseään sillä tavalla kuin jonkun toisen haaveet, jolla ei ole samaa menneisyyttä takanaan. Hän haaveilee, mutta haaveissaan hän kysyy, millä tavalla voisi olla hyödyksi omalle kansalleen. Hänen unelmansa ovat kuin yhtä rukousta elämän Jumalalle, että Jumala antaisi hänelle minkä kärsimyksen tahansa, vaikka suuren myllyn kiven kaulaan, joka vaivuttaisi hänet meren pohjaan, jos siitä vain koituisi hyötyä hänen kansansa onnelle. Niin hän voi keskustella elämän kanssa, ja miehuusiässä hän ei pyri valtaan, menestykseen maailmassa, vaan koko hänen elämänsä tähtää hänen kansansa onneen ja kehitykseen. Hän voi olla kansansa tuntematon auttaja — salaperäisellä tavalla, jos ei muuten.\nTätä ikäjakoa tahtoisin pitää oikeana, koska siinä ilmenee luonnollinen viisijako sekä luonnollinen kolmijako. Jos ihminen tulee vanhemmaksi, so. elää yli 75 vuotta, on hänessä jo vähän enemmän voimaa kuin mitä luonnostaan on jokaisella ihmisellä; hänellä on omaa yksilöllistä tahdonvoimaa. Hänessä on silloin jo kehittymässä ehkä sielun korkeimmat kyvyt: jumalallinen rakkaus (buddhi) ja henkinen mahti (aatmaa). Tietysti hänen elämänsä voi loppua kesken, ennen kuin hän on 75 ikävuotta saavuttanut. Syy on silloin hänen karmassaan tai hänessä itsessään.\nLopuksi tahdon vielä esittää seuraavan arvelun. Jos eläisimme oikein luonnon mahdollisuuksien mukaan, silloin pitäisi jokaisen ikäjakson olla ei 15 vuotta, vaan 25 vuotta, niin että ensimmäinen ikäkausi, lapsuus, saisi kestää koko sen ajan, minkä ihminen ruumiillisesti kasvaa, siis 5 x 5 vuotta, joten kun hän hänestä tulee nuori ihminen, hän ei enää fyysisesti kasvaisi, vaan eläisi ja kasvaisi astraalisesti.\nJos nämä periodit ihmisen elämässä kestäisivät 25 vuotta kukin, silloin ihmisen luonnollinen, so. luonnon hänelle lahjoittama ikä olisi 5 x 25 vuotta, eli 125 vuotta. Ja omasta mielestäni pidän sellaista ikää normaalina. Mutta jos ihminen olisi siveellisesti voimakas ja tahdonvoimainen olento, voisi hän elää vielä kauemmin. 15-vuotisessa jaostossa ihminen joskus elää 75 vuoden lisäksi vielä yhden tai pari periodia, siis 90 tai 105 vuoden vanhaksi, ja se, joka on elänyt niin vanhaksi, hän on usein iloinen ja onnellinen ihminen, hän ei ole väsynyt elämään; hänellä on merkillinen siveellinen voima. Mutta jos ihminen eläisi aivan luonnon mukaisesti, so. 25-vuotisissa periodeissa, olisi hänen luonnollinen 125 vuotta, ja kun hän siihen lisäisi "oman ikänsä", voisi hän elää 175 vuoden vanhaksi. Se ei olisi mitään ihmeellistä. Mikä siitä vielä menisi ylitse, se olisi jo luonnon oikkua tai tulisi hänen omaksi salaiseksi asiakseen. Olemmehan kuulleet, että ihmiset, jotka elävät tässä elämässä Mestareina, voivat elää usean sadan vuoden vanhoiksi.\nMad. Blavatsky, nykyaikaisen teosofisen liikkeen alkuunpanija, Mestarein ja Salaisen Veljeskunnan lähettiläs ja aikamme ensimmäinen ja suurin teosofian opettaja, tekee tarkan eron salatieteen eli okkultismin ja salaisten tieteitten, okkultisten taitojen, välillä. Hän sanoo, että salatiede tutkii jumalallisen järjen toimintaa luonnossa: voidakseen sitä tehdä, täytyy ihmisen johonkin määrin nähdä ja uskoa, että luonnossa on olemassa jumalallinen järki. Voidakseen tutkia okkultismia ihminen ei oikeastaan saata olla ateisti tai materialisti, joka kieltää jumalallisen järjen, ja yhtä välttämätöntä on, että hänen motiivinsa on epäitsekäs, so. että hänen totuuden etsimisensä vaikuttimena ei saa olla muu kuin rakkaus totuuteen, sillä ilman tätä sydämen puhtautta hän ei voi nähdä jumalallista järkeä luonnossa. Valkoiset tietäjät ovat aina asettaneet ankaria siveellisiä ehtoja sille, joka tahtoo tulla heidän opetuslapsekseen ja tutkia salatiedettä. Ihmisen täytyy kulkea pitkä puhdistuksen ja itsekasvatuksen tie, ennen kuin hänen omalle katseelleen voidaan okkultisella tavalla avata luonnon sisäisen ja salaisen järjen toimintaa, ennen kuin hän voi nähdä Jumalan toimintaa luonnossa. Jeesus Kristus sanookin evankeliumissa: "Yksistään puhtaat sydämestä voivat nähdä Jumalan." Muut eivät Jumalaa näe. Siinä ei ole muu estämässä kuin oman sydämen puhdistamaton itsekkyys. Kuka tahansa voi ruveta tutkimaan, mutta kukaan ei pääse pitkälle, ellei hän puhdista sydäntään. Sellainen on laki.\nMutta paitsi tätä henkistä okkultismia on olemassa ns. salaisia tieteitä. Ja jos tavalliselta ihmiseltä kysymme, mitä on okkultismi, hän varmaan sanoo, että se on jotain valetiedettä eli taikauskoa, jossa on monta eri haaraa. Hän on siis kuullut salaisista tieteistä, joista kuka tahansa voi jotain tietää. Sellainen salainen tiede on esim. ihmisen kohtalon lukeminen käden linjoista. Jos joku saa käsiinsä kirjan, jossa puhutaan kiromantiasta, voi hän tulla mainitun tieteen harrastajaksi ja oppia kädestä lukemisen taitoa painamalla muistiin erikoisia sääntöjä. Tietysti hänen silti täytyy tehdä paljon havaintoja ja kokemuksia, täytyy paljon tutkia käsiä voidakseen perehtyä taitoon, sillä ei osaa vielä tutkia se, joka vain on lukenut ulkoa muutamia sääntöjä. Todellisuus ei koskaan ole niin yksinkertainen kuin selvä sääntö, todellisissa käsissä on tuhansia vivahduksia ja muutoksia. Kiromantia on joka tapauksessa salatieteellinen taito, jonka kuka tahansa — sydämensä kirkkaudesta riippumatta — voi oppia.\nMutta jos ihminen ottaa nämä salatieteelliset taidot vakavalta kannalta, koettaen niiden avulla päästä ymmärtämään jumalallista järjen toimintaa luonnossa, silloin hän huomaa, että jokainen tällainen okkultinen tiede on kuin portti suuressa muurissa, jonka takana on salatiede itse. Voi siis kulkea pitkin salaisia tieteitä salatiedettä kohti.\nMeidän päivinämme on eräs salainen tiede herättänyt paljon harrastusta muutamissa vakavissa ihmisissä ja on suuresti levinnyt. Se on periytynyt ikivanhoilta ajoilta ja nojautuu vuosituhansien kokemuksiin, kuten muuten kaikki salaiset tieteet. Tämä tiede on vienyt monen etsijän salatieteen satamaan. Se on astrologia. Ken siihen tunnolla ja innolla syventyy, hänen silmänsä avautuvat elämän ihmeitä näkemään, ja hän joutuu ennen pitkää salatieteen jalkojen juureen.\nToiselta puolen okkultisti, joka antautuu tutkimaan jumalallisen järjen toimintaa luonnossa, joutuu kosketuksiin myös salaisten tieteitten kanssa. Okkultistille on välttämätöntä tutustua melkein kaikkiin salaisiin tieteisiin ja taitoihin, — ja niitä on paljon, toiset syvällisiä ja vaikeatajuisia kuten astrologia, toiset miltei lapsellisen yksinkertaisia, kuten nimien kabbalistinen tulkitseminen, josta tässä tahdon tehdä selkoa. Sitä on kahta lajia: foneettis-astrologinen ja kabbalistis-numerologinen.\nFoneettis-astrologinen tapa tutkia ihmisen nimi on siinä, että otetaan nimien kaikkien kirjainten määrätty kabbalistinen arvo. Tällöin ei käytetä heprealaista kirjainten arvoa, vaan foneettista arvo-asteikkoa. Kun sitten kabbalistisella tavalla lasketaan yhteen nimien numero-arvo, joka silloin aina viittaa määrättyyn tähteen, ilmaisee tähti asianomaisen henkilön luonteen. Esimerkin avulla näemme, miten menetellään.\nOttakaamme historiallinen nimi, esim. Napoleon I. Nimi on kirjoitettava sellaisena, kuin se todellisuutena kuului, siis Napoleone Buonaparte, eikä niin kuin hän sen myöhemmin ranskaksi kirjoitti. Kirjoitamme nyt nimen ja jokaisen kirjaimen alle sen vastaavan foneettisen arvoa:\nLaskemalla yhteen kummankin nimen numerot saamme molemmista 36, josta taas kabbalistisesti saamme 3 + 6 = 9, joka on Marsin luku. Siis Napoleone Buonaparte tulee täydelliseksi Mars-olennoksi tässä tulkinnassa, ja se merkitsee, että hän oli ihminen, jolla aivan sanatarkan määritelmän mukaan oli Mars-ominaisuudet: läpitunkeva äly, taistelu, tarmo, terävyys, yritys, suuttumus. Tällainen pieni tulkinta ei tyhjennä hänen luonnettaan, mutta se on epäilemättä kuvaava luonnehdinta. Ennen kuin jatkamme esimerkeillä, on paras esittää tähtien ja kirjainten numero-arvo sekä tähtien merkitys. Planeetat ovat numeroineen:\nAurinko — 1\nUusi kuu — 2\nMaa — 4\nMerkurius — 5\nVenus — 6\nTäysi kuu — 7\nSaturnus — 8\nMars — 9\nKirjainten foneettinen arvo on tässä järjestelmässä, jossa käytetään ainoastaan 9 numeroa, seuraava:\n1 — A, E, Y, I.\n2 — B, K, R, PP, G (kova) O (lyhyt), Q, X.\n3 — J, G (pehmeä), Sh, L.\n4 — D, T, M.\n6 — U, O (pitkä O, U), V, W, S.\n7 — Z, O (Å) (sanan alussa).\n8 — P, Ph, F, H, Kh, Ch.\n9 — Th, Tz (Ts).\nLopuksi planeettojen merkitys, toisin sanoen numeroiden merkitys käytännössä, on kuten seuraa:\nAurinko — yksilöllisyys, itsekkyys, itseluottamus, etevyys, varmuus, vakuuttava luonne.\nUusi kuu — Sukulaisuussuhde, sielullinen vetovoima, tunteellisuus tai tunne-elämä, sympatia tai antipatia, epäilys ja epäröiminen.\nJupiter — laajeneminen, lisääntyminen, älyllinen kyky, rikkaus, menestys.\nMaa (auringon negatiivinen puoli) — toteutuminen, omaisuus, omistus, luotto ja asema, aineellisuus.\nMerkurius — järki, logiikka, siveys, matkat, kauppa, hyöty.\nVenus — yhteistoiminta, avioliitto, keskinäisyys eli molemminpuolisuus, sympatia, näytelmä, kuvaamataide, soitto, tanssi.\nTäysi kuu — tasapaino, sopimukset, kontrahdit, välikirjat, vedot, harmonia ja disharmonia.\nSaturnus — uudestarakentaminen, muodostaminen, luominen, kuolema, kielteisyys, kulutus, häviö, sammuminen, loppuminen.\nMars — läpitunkeminen, taistelu, tarmo, yritys, jako, suuttumus, terävyys.\nNyt palaamme esimerkkeihin. Otetaan ensin Elias Lönnrot.\nRistimänimen numerot yhteenlaskettuina ovat 12, joka redusoituna on 3, ja sukunimen 27, redusoituna 9. Elias Lönnrotin astrologinen tunnusmerkki on siis Jupiter ja Mars. Mars oli läpi tunkeminen, tarmo, yritys jne. — samoin kuin Napoleonilla. Jotain samanlaista täytyy olla siis Lönnrotissa ja Napoleonissa. Napoleon onkin advokaatin poika Korsikasta ja tuli keisariksi, Lönnrot oli räätälin poika Sammatista ja tuli professoriksi. Molemmat nousivat ja heidän elämänsä oli taistelua: Lönnrot taisteli, sillä kohtalo oli kova hänelle, hän oli jo vanha mies, kun tuli ylioppilaaksi. Hänellä oli toisin sanoen suuri "suuttumusvoima". Napoleon oli raivostuva luonne, hänen ympäristönsä pelkäsi häntä, hän hallitsi kiivaudellaan ja äkkipikaisuudellaan, hän kohteli välistä ministereitä kuin lakeijoja, ja naisia hän kohteli niin, että suuttui, jos ei joku heti antautunut, ei hänellä ollut aikaa odottaa. Hän oli merkillinen olento, mutta hän ei voittanut itseään, ja siinä oli hänen heikkoutensa, sen tähden hänen loppunsa oli traaginen. Hänen suurin vihamiehensä oli hän itse, hänen oma kunnian- ja vallanhimonsa. Niin erikoinen karma kuin hänellä olikin siinä suhteessa, että elämä ja olosuhteet häntä kumartaen palvelivat, — ei hän voittanut itseään. Hän hylkäsi oman vaimonsa, ainoan olennon, joka häntä ymmärsi, kun ei tämä synnyttänyt perillistä ja koska hän muutenkin tahtoi, että hänen puolisonsa olisi keisarillista verta. Mutta hyljättyään Josephinen ja naituaan Marie Louisen, hän samalla sanoi hyvästi omalle onnelleen, sillä sen perästä alkoi tragedia hänen elämässään.\nLönnrot taas voitti itsensä kaikessa vaatimattomuudessaan ja nöyryydessään. Hän ei kohonnut kuin professoriksi, ja mitä se oli maailman keisarin rinnalla, mutta hän voitti itsensä. Hän ei ollut niin voimakas olento kuin Napoleon, mutta niin kuin Napoleon hän sai paljon hyvää aikaan tarvitsematta tehdä pahaa niin kuin Napoleon. Elias Lönnrot nosti Suomen muinaisuuden pimeydestä päivän valoon. Hän oli suuri ja kehittynyt sielu: aina nöyrä, siveä, hieno läpi elämänsä. Siinä oli ero hänen ja Napoleonin välillä. Hänen ristimänimensä numero on 3, joka on Jupiter. Se merkitsee, että älyllinen ja kyvykäs työnsä menestyi, hänen elämänsä oli rikas sekä sisäisesti että ulkonaisesti. Hänen ei tarvinnut kuolla köyhänä ja hylättynä niin kuin Napoleon, sillä hän oli voittanut itsensä.\nOttakaamme toinen esimerkki omasta historiastamme: Zachris Topelius. Kun hänen nimeensä sijoitamme numerot, saamme:\nRistimänimestä saamme numeroiden summaksi 25, joka redusoituna on 7, ja sukunimestä 33, redusoituna 6. 6 on Venus, ja se merkitsee: näytelmä, taide, soitto ym. Se kuvaa täydellisesti hänen luonnettaan ja personallisuuttaan. Hän oli kerrassaan taiteellinen olento: hän kirjoitti sekä romaaneja että näytelmiä, mutta oli ennen kaikkea runoilija, vieläpä hän välistä sävelsi itse musiikin runoilleen. Hän oli ihminen, joka tunsi sympatiaa ihmisiä kohtaan ja jota kohtaan täytyi tuntea rakkautta. En häntä persoonallisesti tuntenut, olin vielä nuori, vähän yli 20-vuotias, kun hän kuoli, eikä hän asunut Helsingissä, vaan maaseudulla. Olin aina ihaillut hänen runouttaan, lastenkirjojaan, kertomuksiaan ja romaanejaan, ne olivat minulle ihaninta, mitä saattoi ajatella; koko hänen fantasiansa oli semmoinen, johon saatoin uppoutua.\nKerran kulkiessani Mikonkadulla Rautatietorin varrella huomasin, että kaukaa minua vastaan tuli vanha herrasmies. Mutta hän ei ollut mikään tavallinen vanha herra, sillä hän oli silmissäni suuren valon ympäröimä. Olin nuori enkä paljon okkultisia asioita ymmärtänyt, mutta olinhan lukenut auroista ja joskus nähnyt yliluonnollisia asioita. Tuota vanhaa herraa ympäröivä valo oli niin puoleensa vetävä, niin siunaava, niin pehmeä ja suloinen, kuin olisi se sanonut kaikille lapsille ja nuorille: "Tulkaa minun luo, minä voin teitä neuvoa!" Ja kun tulin lähemmäksi, tunsin heti Topeliuksen, vaikka en ollut häntä nähnyt muuta kuin kuvasta. Silloin ymmärsin, että hän oli sitä, mitä olin kuvitellut: suuri, ihana sielu. Muuta kertaa en häntä nähnyt, mutta siitä ihanasta aurasta hänet tuntee toisellakin puolella.\nZachris-nimen numeroarvo on 7, joka planeettana on täysi kuu ja merkitsee: tasapaino, sopimukset ym. En osaa siitä paljon sanoa, en tunne niin tarkkaan hänen elämäänsä, mutta uskon, että hän piti sanansa ja sopimuksensa, että hän harrasti harmoniaa ja sopusointua. Muuten täysi kuu tarkoittaa myös meidän fantasiaamme silloin, kun meillä on valtaa sen yli, jolloin se voi palvella totuutta ja saada hyvää aikaan. Se ei tempaa meitä mukaansa villinä mielikuvituksena, vaan tekee taiteellisena fantasiana sopimuksen meidän kanssamme palvellakseen ihmiskunnan parasta. Sellainen oli mielikuvitus Topeliuksella; ei se koskaan poikennut harhateille. Hänen kaikki kirjansa uhkuvat kauneutta, rakkautta, hyvyyttä, tosinerona hän ei houkuttele ketään pahaan.\nEdellä esitimme foneettis-astrologisen systeemin nimien tulkinnasta ja nyt tahdomme puhua pythagoralais-numerologisesta järjestelmästä. Aloitamme taas esimerkistä. Valitsimme saman henkilön kuin viime kerralla, nim. Napoleon I:n. (Tässä muistuu mieleeni, kuinka koulupoikina iloitsimme, kun kirjoitimme hänen nimensä Napoljeon Pjervyi. Siitä saimme nimittäin na polje on pjervyi, joka merkitsi "taistelukentällä hän on ensimmäinen".) Kirjoitamme taas:\nPythagoralaiset numerot ovat erilaiset kuin foneettiset. Ristimänimestä saamme summaksi 37, joka redusoituna on 10, ja sukunimestä 35, redusoituna 8. Sitten laskemme yhteen 10 ja 8, joka on 18, redusoituna 9. Napoleonin peruslukuna pidetään nyt tätä 9:ää, joka on kabbalistisesti saatu. Mutta kun ristimänimen luvun 10 viereen kirjoitetaan sukunimen luku 8, tulee siitä 108, ja se on Napoleonin pythagoralais-numerologinen luku. Kun sen tulkitsemme, otamme ensin 100 ja sitten 8. Tällä tavalla tulemme toisenlaisiin tuloksiin kuin foneettisessa tulkinnassa. Luku 100 merkitsee: jumalallinen suosio enkelien avulla, ja 8: suojelus, oikeus. Perusluku 9 taas merkitsee: suru, tuska, runteleminen, silpominen.\nPerusluvun merkitys pitää paikkansa Napoleonin suhteen, sillä kaikki loppui suruun ja tuskaan; hänen sisäinen olemuksensa, koko hänen elämänsä oli pohjimmalta suurta tuskaa, vaikka hän oli sen itse saanut aikaan ja tahtonutkin, koska hän tiesi sen kohtalokseen. Mutta totta Napoleonin suhteen oli myös "jumalallinen suosio enkelien avulla". Jos edes vähän okkultisesti tunnemme hänen elämäänsä tai olemme kuulleet, mitä salatieteellisissä piireissä siitä tiedetään, silloin näemme hänen elämässään selvästi sekä jumalien suosion että enkelien avun. Enkelit ovat jumalien lähettiläitä, pyhiä ihmisiä, Mestareita, vihittyjä olentoja. Jumalien suosio tuli todella näkyviin siinä, että Napoleon oli saanut suuren historiallis-poliittisen tehtävän syntyessään maan päälle, tehtävän, josta harvat ennen häntä olivat osanneet haaveilla. Henrik IV Ranskassa ja hänen erinomainen ministerinsä, herttua Sully, suunnittelivat yhdessä Euroopan tulevaisuutta ja hahmottelivat jonkinlaisia Euroopan Yhdysvaltoja. Silloin — 1600-luvun alussa — ei ollut vielä yhdysvaltoja Amerikassa, mutta nämä nerokkaat hallitusmiehet ajattelivat: "Euroopan kehitys riippuu sitä, että kaikki eri valtakunnat solmivat liiton keskenään." Se, että he saattoivat näin ajatella, osoitti, että aate sellaisenaan oli olemassa toisella, näkymättömällä tasolla. Ja sieltäpäin Napoleon valittiin jumalien välikappaleeksi.\nNapoleonille sanottiin ennen hänen syntymäänsä: "tällainen on Euroopan tulevaisuus oleva: kaikki valtakunnat liittyvät yhteen suureen liitoon. Tahdotko sinä olla sitä ohjelmaa toteuttamassa? Jos tahdot tehdä työtä tämän suunnitelman puolesta, silloin me, jotka palvelemme hyvää maailmassa, annamme tukemme sinulle, mutta millä hetkellä et tahdo ihannetta palvella, millä hetkellä lankeat, silloin otamme kätemme sinusta pois." Napoleon innostui ja lupasi.\nTämä tapahtui näkymättömässä maailmassa ennen hänen syntymäänsä, niin kuin tapahtuu jokaiselle ihmiselle pienemmässä tai suuremmassa mitassa hänen astuessaan taivaasta maan päälle. Mutta Napoleon kohtasi fyysisessäkin maailmassa — jo nuoruudessaan — ihmisiä, jotka ennustivat hänelle korkeaa johtoasemaa ja niin ikään sanoivat hänelle suoraan, että suunnitelma oli Euroopan Yhdysvallat. "Jos tahdot palvella sitä aatetta, niin autamme sinua, mutta jos luovut sitä, otamme kätemme pois." Molemmissa maailmoissa toistui sama asia sille sielulle, joka sai nimen Napoleon I.\nHän itsekin uskoi olevansa kohtalon mies, hän sanoi aina: "Minun tähteni johtaa minua, se on nousemassa, en voi muuta kuin voittaa ja mennä eteenpäin."\nOnko satumaisempaa elämää kuin Napoleonin! Hän nousi vain, yhä nousi ja nousi. Hän oli nerokas, suurenmoinen myös ajattelijana, hän oli lainlaatija niin kuin ei kukaan. St. Helenan saarella hän lohdutti itseään ajatuksella: "Olenhan antanut Ranskalle ja samalla Europalle Code Napoléon'in; sen avulla uusi päivä koittaa ihmiskunnalle." Mutta sielunsa syvyydessä hän myös tunnusti itselle lankeemuksensa, vaikka puolusti sitä järkisyillä. "Minun piti luoda yhtenäinen Eurooppa, mutta kuinka tämä oli mahdollista, jollen samalla ottanut ohjaksia käsiini?" Hänen lankeemuksensa oli siinä, että hän tahtoi tulla maailman herraksi, koko Euroopan yksinvaltiaaksi; Ranskan piti hallita ulkonaisesti, niin kuin se sivistyksessä aina oli kulkenut toisten valtakuntain edellä! Näin Napoleon ajatteli, ja sen tähden hänen elämänsä loppui St. Helenan tragediaan.\nPythagoralais-numerologisessa järjestelmässä kirjainten numero-arvot ovat seuraavat:\n1 — A, K, T, Ä.\n2 — B, L, U.\n3 — C, M, X.\n4 — D, N, Y, W.\n5 — E, O, Z, Ö.\n6 — F, P, J.\n7 — G, Q, V.\n8 — H, R, Hi.\n9 — I, S, Hu.\nLukujen merkitys muodostaa pitkän taulukon, sillä kaikilla luvuilla 50:een saakka on oma merkityksensä, jonka jälkeen vielä tulevat kysymykseen muutamat kymmen- ja sataluvut. Nämä merkitykset ovat seuraavat:\n1 — äkkipikaisuus, kiihko, kunnianhimo.\n2 — kuolema, häviö, kohtalonisku.\n3 — uskonto, usko, kohtalo.\n4 — lujuus, voima, valta.\n5 — avioliitto, huvi, ilo.\n6 — työn täydellisyys.\n7 — lepo, onni, tasapaino.\n8 — suojelus, oikeus.\n9 — suru, tuska, runteleminen, silpominen.\n10 — järki, menestys, pyrkimys.\n11 — epäsopu, loukkaus, petos.\n12 — onnellinen kirjoitus, kaupunki.\n13 — ilkeys, vääryys.\n14 — uhri, uhraus, tappio.\n15 — hyve, sivistys, rehellisyys.\n16 — ylellisyys, aistillisuus, hyvä onni.\n17 — huono onni, ylenkatse, unohdus.\n18 — saituruus, kovuus, tyrannia.\n19 — tyhmyys, mielenhäiriö.\n20 — viisaus, ankaruus, melankolia.\n21 — mysteerio, hedelmällisyys, tuotanto.\n22 — rangaistus, sakko, vahinko.\n23 — kapina, ahdasmielisyys, ennakkoluulo.\n24 — matkustaminen, maanpako, huikentelevaisuus.\n25 — äly, jälkeläiset.\n26 — hyväntahtoisuus, hyväntekeväisyys.\n27 — urhoollisuus, sankaruus, uskallus.\n28 — lahjat, todistukset, tunnustukset, tuntomerkit.\n29 — uutiset, kronikka.\n30 — avioliitto, mainehikkuus, juhlanvietto.\n31 — hyvyys, pyrkimys, julkisuus.\n32 — häänvietto, täyttymys.\n33 — jalous, hienous, hyve, sulo.\n34 — kärsimys, kosto, lailliset rangaistukset.\n35 — terveys, rauha, kykeneväisyys.\n36 — intuitio, nero.\n37 — uskollisuus, avioliiton ilot.\n38 — pahuus, ahneus, muodottomuus.\n39 — kiitokset, kunnianosoitukset.\n40 — häät, juhlat, lomat.\n41 — epäsuosio, skandaali, panettelu.\n42 — lyhyt elämä, kurjuus.\n43 — palvonta, uskonto, pyhäkkö.\n44 — ylennys, kuninkuus, suuret kunnianosoitukset, suuruus.\n45 — jälkeläiset, kansoitus.\n46 — hedelmällisyys, runsaus.\n47 — pitkä elämä, onnellisuus.\n48 — oikeus, tuomio, tuomioistuin.\n49 — ahneus, himokkuus.\n50 — vapaus, vapautus, helppo olo.\n60 — avioliiton kadottaminen (kuoleman kautta).\n70 — vihkimys, tiede, vilpittömyys, hyve.\n80 — suojelus, parantuminen, takaisin voittaminen.\n90 — suru, tauti, epäsuosio, erehdys, sokeus.\n100 — jumalallinen suosio enkelien avulla.\n200 — epäröiminen, pelko, epävarmuus.\n300 — filosofia, tieto, suojelus.\n400 — pitkät matkat, pyhiinvaellus, maanpako.\n500 — pyhyys, puhtaus, valikoiminen.\n600 — täydellisyys, täydellinen suoritus.\n700 — valta, herruus, auktoriteetti.\n800 — voitto, valtakunta, mahti.\n900 — taistelu, sota, riidat, purkaukset.\n1000 — armo, hyväntekeväisyys, lempeys, sympatia.\nMyöhemmät kabbalistit ovat tähän vielä liittäneet yhden numeron, ja se on 666, Ilmestyskirjan tunnettu numero. Sillä on merkitys: viha, pahuus, perkele. Mielestäni voi sen suhteen kuitenkin huomata muuta. Ilmestyskirjassa kyllä sanotaan, että se on pedon luku, ja kabbalistisesti sen arvo on: alempi ymmärrys, kaama-manas. Mutta jos tulkitsemme sitä pythagoralais-numerologisen järjestyksen mukaan, saamme, että 600 — täydellisyys, jumalallinen suoritus, 60 — avioliitollinen kadottaminen ja 6 — työn täydellisyys. Silloin 666 itse asiassa on ihmisen luku, kuten Ilmestyskirjassa sanotaan, sen ihmisen luku, joka on todellinen ihminen. Luku 6 on työn täydellisyys, ja se merkitsee, että ihmisen ymmärrys, kaama-manas, on sitä, mitä se voi olla ja täyttää sisimmän tehtävänsä täällä maan päällä, joka on: suorittaa kaikki työt, mitä se tekee, täydellisesti. Jos meillä olisi mukanamme täällä maailmassa ainoastaan korkeampi järki, emme saisi aikaan mitään hyvin suoritettua työtä aineellisesti. Alempi jokapäiväinen, käytännöllinen järki on apumme ja pelastuksemme tässä maailmassa. Luku 60 taas on "avioliitollinen kadottaminen". Niin kauan kuin meillä on käytännöllinen järki erillään korkeammasta minästä, ikävöi sielumme alinomaa korkeampaan päin — meidän tietämättämmekin. Yhtyminen ylemmän ja alemman välillä alkaa sillä, että saadaan aikaan ns. silta, stauros, risti. Se on uskon salaisuus. Usko on sitä, että alempi persoonallisuutemme uskoo korkeamman voittoon, luottaa siihen ja kulkee sen teitä. Korkeampi Minä meissä tulee vähitellen niin voimakkaaksi, niin hallitsevaksi, niin yksinvaltiaaksi, että tapahtuu lopulta mystinen kuolema, joka on avioliitollinen kadottaminen, koska silloin alempi häviää ja jää ainoastaan ylempi. Sitä kuvaa 60. Viimeinen saavutus on 600, nim. täydellisyys. Silloin korkeampi minämme, joka ei enää ole sidottu alempaan, pyrkii yhtymään sitä yläpuolella olevaan jumalalliseen Minään, Kristukseen, jonka avulla se saavuttaa täydellisyyden.\nOtamme vielä esimerkin:\nEtunimen numeroiden summa on 20, redusoituna 2, ja liikanimen 51, redusoituna 6. Luvut 2 ja 6 ovat yhteensä 8, joka on hänen peruslukunsa. Kun 2:een liitetään 51, saadaan 251, joka taas on hänen kabbalistinen lukunsa.\n200 merkitsee: pelko, epäröiminen, epävarmuus, ja onhan totta, että Paavo Ruotsalainen alkoi tehtävänsä epävarmuudella pelolla; hän epäili kirkkoa ja käytännöllistä kristinuskoa siksi, että hän näki niin vähän sen hedelmiä. Hän itse olisi tahtonut päästä vahvaan uskoon, mutta ei päässyt. Luku 50 on: vapaus, vapautus, helppo olo ja kuvaa hänen sisäistä elämäänsä. Hän pääsi sisäiseen vapauteen ja rauhaan. Hän osasi neuvoa ihmisiä, puhui siitä, kuinka usko vie ihmisen mielenrauhaan ja vapauteen sisäisesti; hänen opetuksensa ydin oli, että ihmisen piti saada suhteensa selväksi Jumalan kanssa.\nLuku 1 merkitsee: äkkipikaisuus, kiihko, kunnianhimo, ja kuvaa kyllä Ruotsalaista, joka saattoi olla tyly ja äkkipikainen. Voi olla, että hänessä oli kunnianhimoakin. Tämä olisi luonnollista, sen tähden, ettei Paavo R:lla ollut selvää käsitystä ihmiselämän päämäärästä. Hänen uskonsa ja elämänymmärryksensä keskittyi oikeaan suhteeseen Jumalaan, mutta siihen ei sisälly selvä täydellisyysihanne ja itsekasvatus täydellisyyttä kohti. Jonkinlainen uskonnollinen kunnianhimo on aina luonnollinen ihmiselle, niin kauan kuin hän ajattelee, että hänen täytyy olla hyvissä väleissä Jumalan kanssa. Se vie kyllä eteenpäin, mutta se ei vie täydellisyyteen. Suurena esteenä henkisen kehityksen tiellä on ylpeys ja kunnianhimo.\nLuvut ja niiden matemaattiset suhteet ilmaisevat järjestystä kosmoksessa ja elämässä. Koko elämämme on järjestetty numeroiden mukaan, ja yhteiskunnallisissa oloissamme emme tulisi toimeen ilman matematiikkaa, sillä onhan meidän tapana arvostella kakkia aineellisia asioita, kätten töitä ja hengen tuotteita numero-arvon mukaan, toisin sanoen: rahan mukaan. Ja mitä raha on muuta kuin matematiikkaa, lukujen ja numeroiden käyttämistä jokapäiväisessä elämässä? Syventyessämme filosofisesti lukuja ymmärtämään, emme niin olen ihmettele, että kaikki elämässä on järjestetty lukujen mukaan, yksin ihmisen "vapaa tahto" ja kohtalo, joka sitä rajoittaa.\nOn olemassa sattuva vertaus, joka näyttää meille ihmisen vapaan tahdon suhteen kohtaloon. Tämä vertaus samalla näyttää meille, kuinka luvut, kuten voisimme sanoa, hallitsevat koko elämää. Ranskalainen okkultisti Encausse (Papus) on antanut siitä seuraavan vertauksen:\nSuuri valtameren höyrylaiva on kuin pieni yhteiskunta; se lähtee esim. Le Hâvresta New Yorkiin. Laivan korkeimpana johtajana on kapteeni; hän tietää laivan koko matkan ja tien, mikä on kuljettava; hän vie vastuullaan kaikki määrän päähän. Matkustajatkin tietävät, mihin heidän on mentävä ja mihin laiva lopulta heidät vie. Laivassa on suuri palveluskunta, upseereja, merimiehiä jne. Matkustajat ovat saaneet kukin oman paikkansa. Koko elämä laivassa on järjestetty sääntöjen mukaisesti. Matkalla voi olla kaunis ilma kaiken aikaa, voi myös sattua myrskyjä ym. vaaroja, mutta taitava kapteeni saa kuitenkin laivan menemään.\nKenen valta on nyt voimakkain tuossa laivassa? Kapteenin. Hän on tavallaan yksinvaltias, kaikkien täytyy häntä totella, hän ei voi ottaa huomioon matkustajien päähänpistoja, mikäli ne ehkäisisivät itse matkaa. Hän on saanut korkeimman käskyn laivayhtiöltä viedä laiva päämääräänsä, sitä hänen on toteltava, ja muiden on toteltava hänen käskyjään. Jos sattuisi häiriöitä laivalla, täytyisi kapteenin käyttää valtaansa hyvin ankaralla tavalla. Kaikki laivassa ovat kyllä vapaaehtoisia ihmisiä, mutta heidän tahtonsa on olosuhteiden rajoittama. Järkevä matkustaja tai palvelija tietää, ettei hänen auta kapinoida, eikä haluta sellaista, mikä on mahdotonta; viisainta hänen on alistua matkan sääntöihin, mutta omassa hytissään jokainen on vapaa järjestämään omia asioitaan, pitää siellä kukkia tai olla pitämättä, syödä toisia ruokia ja olla toisia syömättä jne.\nSamanlainen on ihmiselämä. Ihmisen elämä on kuin seikkailua, kuin matka — kuin pyhiinvaellusmatka. Elämä ei ole tullut ihmiselle todelliseksi, ennen kuin hän tietää, että sillä on selvä päämäärä; silloin vasta hän herää, kun hän henkensä silmällä näkee kehityksen tien moraaliseen, henkiseen ja älylliseen täydellisyyteen. Siihen ja kaikkeen, mikä siitä johtuu, täytyy ihmisen alistua, se on elämänlaki. Karmana laki vaikuttaa; ihminen voi niskoitella vastaan, hän ehkä tahtoisi matkustaa toiseen paikkaan, kuin mihin elämän laiva vie, mutta hänen niskoittelunsa ei auta, karman laki lykkää hänet taas oikealle tielle, jota pitää kulkea. Ihmisen vapaa tahto on rajoitettu. Elämän laivan kapteenina on meidän Logoksemme ja kaikki ne olennot, jotka sisäisintä elämän käskyä totellen tätä elämämme juoksua johtavat.\nLaivassa kaikki on järjestetty numeroiden mukaan, kaikki on tarkkaan laskettu, koko elämä käy siellä säännöllisesti, järjestyksessä, määrätyllä kellonlyömällä. Samaten on elämämme punottu luvuista, jotka ilmaisevat muotojen ja ilmiöiden suhteita toisiinsa. Ei ole henkeä ilman muotoa, ainetta, henki ja aine käyvät aina käsi kädessä. Koko elämä on kuin algebrallinen yhtälö. Jos tietäisimme kaikkien muotojen luvut, silloin hallitsisimme koko ilmiö maailmaa; jos tietäisimme oman ja toisten luvut, silloin me olisimme koko ihmiskunnan herroja.\nVälähdyksen tästä saamme tutkimalla ns. maagisia neliöitä.\n"Jumala geometrisoi luonnossa", sanoi kreikkalainen filosofi. Eikä meidän tarvitse kuin katsella lumihiutaleita, jääkukkia huomataksemme, kuinka tosi tuo sana on, sillä luonto silminnähtävästi piirtää tarkkoja mittausopillisia kuvioita. Matematiikan perustalla toimii luonto luodessaan, sillä järjestys ei ole muuta kuin matematiikkaa. Omassa elämässämme matkimme luonnon järjestystä. Kun syömme, teemme työtä ja nukumme määrättynä aikana vuorokaudessa, kun virastot ja koulut, tehtaat ja liikkeet ovat auki määrättyinä tunteina, niin siinä on matematiikkaa. Elämästämme ei tule mitään, ellemme osaa sitä järjestää. Ne, jotka ovat enimmin saaneet aikaan elämässä, he ovat osanneet tehdä työtä elämässä, he ovat olleet matemaatikoita luonnostaan, he ovat osanneet jakaa ajan; he ovat osanneet antaa itselleen lepoa ja virkistystä, mutta samalla he ovat osanneet käyttää hyväkseen kaikkia vuorokauden hetkiä, niin ettei mikään tunti ole mennyt hukkaan. Suuret lahjakkaat ihmiset, jotka saavat paljon aikaan elämässä, ovat kuin orjia järjestyneessä työssä. Filosofi Kant, joka teki työtä yhtä mittaa, ja laski perustan 19. vuosisadan ajattelulle, oli niin tarkka säännöllisyydessään, että Königsbergin porvarit kerrotaan asettaneen kellonsa hänen mukaansa, sillä hän oli joka päivä kävelyllään samalla ajalla samassa paikassa, — kerrotaan. Tietysti pintapuoliset ihmiset, jotka katsoivat häntä syrjästä, ajattelivat, että hän oli kuiva ihminen, jolla ei ollut elämässään mitään vaihtelua ja iloa. Kant kumminkin eli sisäisesti rikasta elämää, varmaan paljon rikkaampaa kuin ne, jotka eivät tienneet miten käyttää aikaansa.\nMuuan kysymys on nyt oikeutettu: onko ihmiselämän juoksussa muutenkin järjestystä, onko hänen elämänsä tapahtumissa järjestystä vai vallitseeko niissä sattuma? Yleensä ollaan sitä mieltä, että kaikki on sattumaa. Tiedemiehet ja oppineetkin sanovat, että tietysti kaikki on sattumaa, mitään "järjestystä" yliluonnollisessa merkityksessä ei ole ihmiselämän tapahtumissa: jos ihminen perii tai voittaa arpajaisissa rahaa, on se sattumaa, jos hän menee naimisiin, on sekin sattumaa jne. Mutta ne, jotka vähän syvemmin ja kiinteämmin tutkivat elämää, kysyvät epäröiden: onko elämässä mitään sattumaa? Ja ne, jotka meidän tavallamme ovat omaksuneet jälleensyntymisen ja karman, he ymmärtävät, ettei voi olla sattumaa, täytyy olla kohtaloa. Kaikki tässä elämässä on karmallista seurausta menneisyydestä. Jos meitä kohtaa onnettomuus, emme syytä Jumalaa, vaan kumarrumme ja kiitämme, että saamme maksaa vanhan velkamme. Tiedämme myös, että onni on seuraus menneisyydestä, ja sydämestä iloitsemme, että menneisyydessämme on työllä ja tuskalla kylvetty menestyksen siemeniä. Mistään ei meidän tarvitse ylpeillä, mistään ei liioin valittaa.\nMutta vaikka näin ymmärrämmekin, että elämää johtaa kohtalo, saatamme vielä kysyä, onko kohtalon toiminta sattuman varassa vai onko siinä järjestystä. Silloin kabbalistit ja salatieteilijät vastaavat: ei ole epäjärjestystä kohtalossa, se toimii matemaattisesti, lukujen mukaan.\nTätä seikkaa valaisevat kabbalistiset laskut ihmiselämän kohtalon vaiheista. Käännämme hetkeksi huomiomme niihin. Sitä varten täytyy meidän tutustua maagisiin kvadraatteihin eli neliöihin. Selittäkäämme ensin, mikä on maaginen neliö.\nPienin maaginen neliö on 3:n neliö, joka on 3 x 3 = 9. Saadaksemme Pythagoraan mukaan tämän 3:n maagisen neliön, kirjoitamme numerot 1-9 vinoasennossa olevaan neliöön seuraavasti:\nTämä ei itsessään ole vielä maaginen neliö, mutta se muuttuu siksi, kun siihen piirretään neliö niin, että nurkkauksissa olevat numerot jäävät sen ulkopuolelle, ja nämä ulkopuoliset luvut sitten siirretään pienemmän neliön sisään niin, että kukin numero siirtyy kolme askelta eteenpäin, jolloin saamme seuraavan kuvion:\nNyt ovat kaikki luvut maagisen neliön sisällä, ja neliön matemaattinen taika on siinä, että jos laskemme luvut viivoittain yhteen, saamme kaikista viivoista saman arvon 15.\nOtamme nyt 5-luvun neliön näytteeksi, ja se konstruoidaan näin:\nSiinä on 5:n taikaneliö, joka merkitsee, että kaikista viivoista saamme saman summan, nim. 65. Sitten on vielä huomattava toinen ominaisuus, joka tässä tulee näkyviin. Jos ajattelemme, että luvusta 13, joka on keskipisteessä, lähtee säteitä eli halkaisijoita, huomaamme, että näissä säteissä on ns. harmonisia lukuja. Jokaisella halkaisijalla on näet kaksi lukua, jotka ovat yhtä kaukana keskipisteestä ja joiden summa on sama, 26. Esim. 25+1=26, 12+14=26, 8+18=26 jne. Emme tässä konstruoi muita neliöitä, mutta kirjoitamme 7:n neliön valmiiksi konstruoituna:\nSen summaluku on 175 ja harmoninen luku 50. Sitten kirjoitamme vielä yhden tärkeän neliön, nim. 9:n, joka on:\nTässä neliössä on summa 369 ja harmoninen luku 82. Käytännössä emme muita neliöitä kaipaa kuin näitä 3:n, 5:n, 7:n ja 9:n.\nTaikaneliöiden suhteen on nyt asia niin, että kun ihminen tietää planeettansa luvun, voi hän taikaneliöistä lukea kohtalonsa. Ainoa vaikeus on tietää, mikä on oma planeetta.\nPlaneetoilla on kabbalistisesti seuraavat arvonsa eli taikaneliönsä:\nSaturnus — 3\nMars — 5\nAurinko — 6\nVenus — 7\nMerkurius — 8\nKuu — 9\nOn olemassa kabbalistinen systeemi, jonka mukaan ilman astrologian apua voi määrätä oman planeettansa, kunhan vain tietää syntymätuntinsa. Planeetat hallitsevat nimittäin järjestyksessä ja vuorotellen kukin yhtä tuntia kerrallaan ja kukin halliten omana päivänään klo 6-7 ip. Jokaisella planeetalla on oma viikonpäivänsä. Lauantai on Saturnuksen päivä, josta sen nimikin on tullut, latinaksi Saturni dies, engl. saturday, ransk. samedi, saks. Samstag. Se on sabbatinpäivä. Meillä sana lauantai on tullut ruotsalaisesta nimestä lördag, joka merkitsee, "pesunpäivä". Sunnuntai on taas auringon päivä, johon nimikin viittaa: ruots. söndag, saks. Sonntag, engl. sunday. Kun ranskaksi sanotaan dimanche, vastaa tämä latinalaista sanaa (dies) domenica, joka merkitsee "herran päivä" eli siis "auringon päivä". Maanantai, kuten nimi osoittaa, on tietysti kuun päivä, (måndag, Montag, monday, lunae dies, lundi), tiistai, ranskaksi mardi, on Marsin päivä (lat. Martis dies), keskiviikko, ranskaksi mercredi (lat. Mercurii dies), on Merkuriuksen päivä, torstai Jupiterin (lat. Jovis dies, ransk. jeudi), perjantai Frejan eli Venuksen päivä (lat. Veneris dies, ransk. vendredi).\nKuten sanottu Saturnus hallitsee lauantaina klo 6-7 ip. Sitten 7-8 hallitsee järjestyksessä Jupiter, 8-9 Mars, 9-10 Aurinko, 10-11 Venus, 11-12 yöllä Merkurius, 12-1 Kuu, 1-2 taas Saturnus, jolloin sama järjestys alkaa uudestaan. Sunnuntaina klo 6-7 i p. sattuu järjestyksessä auringon tunti, 7-8 Venuksen jne. Maanantaina, joka oli kuun päivä, on tietysti klo 6-7 ip. kuu hallitseva planeetta, tiistaina samaan aikaan Mars jne. [Liitteenä taulukko.]\nTämä on yksinkertainen kabbalistinen laskutapa, jonka mukaan voi tietää, minä tuntina mikin planeetta hallitsee. (Astrologinen planeetta on tietenkin toinen). Jos nyt henkilö, joka etsii kabbalistista planeettaansa, on syntynyt tunnilla, jolloin hallitsevan planeetan taikaneliö on tasalukuneliö, niin tämän saa vaihtaa lähinnä olevaan epätasalukuneliöön. Esim. jos on syntynyt lauantaina klo 9-10 illalla, jolloin hallitsee aurinko, jonka luku on 6, saa tämän vaihtaa Marssiin, jos on syntynyt lähempänä klo 9:ää, tai Venukseen, jos taas on syntynyt lähempänä klo 10:ntä. Siten ei tarvitse käytännössä käyttää tasalukuneliöitä, vaan neliöitä 3, 5, 7 ja 9.\nMeidän täytyy esimerkillä näyttää, miten tämä kohtalon lukeminen tapahtuu. Se on mielenkiintoinen asia, ja jokainen ihminen pystyy parhaiten tutkimaan omaa elämäänsä ja huomaamaan kohtalon juoksua siinä. Se auttaa häntä uskomaan karmaan ja jumalalliseen johtoon ja näkemään edeltäkäsin, mitä tulee elämässä tapahtumaan. Sivullinen ihminen ei pysty yhtä hyvin lukemaan toisen kohtaloa, koska elämän käytännöllisessä matematiikassa ei aina ole ulkonaisia tapahtumia, vaan sisäisiäkin aina sen mukaan, mikä on ihmisen elämässä tärkeää. Sisäiset tapahtumat voivat olla ihmiselle yhtä tärkeitä, jopa tärkeämpiäkin kuin ulkonaiset. Sen tähden asiat, joista hän yksin tietää omassa sielussaan, voivat tulla näkyviin tällaisessa matemaattisessa taikaneliössä ja osoittaa, mikä järjestys on sisäisesti ollut hänen elämänsä kehityksessä. Hän tuntee oman elämänsä siihen saakka kuin on elänyt, ja kun hän pääsee perille taikaneliön salaisuudesta, paljastuu tulevaisuus hänelle matemaattisena probleemina.\nMeidän täytyy kuitenkin tyytyä historialliseen esimerkkiin, ja valitsemme taas Napoleonin, jonka taikaneliö L. von Hellenbachin mukaan on kuu (9).\nTaikaneliön käyttäminen Napoleonin elämän tulkinnassa tapahtuu nyt seuraavasti. Piirrämme ensin kuun neliön, jakaen sen poikkiviivoilla 9 x 9 ruutuun eli pikkuneliöön.\n1805 1797 1789 1781 1773\n1774 1806 1798 1790 1782 1814\n1815 1775 1807 1799 1791 1783\n1784 1816 1776 1808 1800 1792\n1785 1817 1777 1809 1801 1793\n1794 1786 1818 1769 1810 1802\n1795 1778 1819 1770 1811 1803\n1804 1787 1779 1820 1771 1812\n1796 1788 1780 1821 1772 1813\nTarkastakaamme sitten, missä kohden kuun (9) taikaneliössä on luku 1. Samaan kohtaan tyhjään taulukkoon asetamme Napoleonin syntymävuoden 1769. Samalla tavalla jatkaen asetamme luvun 2 paikalle seuraavan vuosiluvun 1770, luvun 3 paikalle 1771, luvun 4 paikalle 1772 jne., kunnes lopulta Napoleonin kuolinvuosi 1821 on tullut asianomaiseen paikkaansa (53).\nJaamme nyt Napoleonin elämän periodeihinsa liittämällä yhteen ne vuodet, jotka ovat luonnollisessa järjestyksessä samalla halkaisijalla. Halkaisija kulkee ylhäältä vasemmalta alas oikealle. Periodit ovat siten seuraavat:\n1. periodi: 1769-1772\n2. periodi: 1773\n3. periodi: 1774-1777\n4. periodi: 1778-1780\n5. periodi: 1781-1783\n6. periodi: 1784-1786\n7. periodi: 1787-1788\n8. periodi: 1789-1793\n9. periodi: 1794-1795\n10. periodi: 1796\n11. periodi: 1797-1803\n12. periodi: 1804\n13. periodi: 1805-1813\n14. periodi: 1814\n15. periodi: 1815-1821\nVielä huomaamme, että koko neliön keskustassa on luku 1809.\nTutkittaessa kiintyy katse heti taikaneliön keskuslukuun, sillä se on pisimmän halkaisijaperiodin keskellä ja osoittaa, että elämä on silloin saavuttanut huippukohtansa, josta muutos toiseen suuntaan alkaa. Tämä pitää paikkansa Napoleonin suhteen, sillä v. 1809 hän oli Wienin rauhan jälkeen valtansa huipulla ja hurmaantui niin, että päätti perustaa oman keisarillisen dynastian eroamalla puolisostaan ja naimalla kuninkaallisen prinsessan. Mutta silloin myös alkoi hänen luisumisensa alaspäin.\nYksin seisovat vuodet (1773, 1796, 1804 ja 1814) ovat käänteentekeviä vuosia. Napoleonin suhteen tämä ehdottomasti pitää paikkansa. En tiedä, mitä tapahtui 1773, jolloin Napoleon oli 4-vuotias. Mutta vuonna 1796 hän meni naimisiin Josephinen kanssa, jonka jälkeen hänen onnensa ja menestyksensä alkoi. Vuonna 1804 hän tuli keisariksi ja v. 1814 liittovallat pakottivat hänet luopumaan keisariudestaan ja siirtymään Elbaan.\nMitä taas periodeihin tulee, ovat huomattavimmat seuraavat neljä: 1789-1793, 1797-1803, 1805-1813 ja 1815-1821, jotka ovat Napoleonin pisimmät. Ne kuvaavat Napoleonia puoluemiehenä (vallankumous), konsulina, keisarina ja vankina. Seitsenvuotisperiodit 1797-1803 ja 1815-1821 ovat neliössä vastakkaisilla linjoilla ja olivat todellisuudessa toistensa vastakohtia, edellinen täynnä kuumeista, menestyksellistä toimintaa, alkaen sodalla Italiassa Itävaltaa vastaan, jälkimäinen vietetty pakollisessa toimettomuudessa St. Helenan saaressa.\nVuodet 1804 ja 1814 ovat myös vastakkaisilla tahoilla neliössä; 1804 keisarikruunu päähän, 1814 päästä pois.\nPaljon enemmän voidaan epäilemättä lukea Napoleonin taikaneliöstä, mutta tällä olen vain tahtonut näyttää, mihin suuntaan havaintoja on tehtävissä.