DocPoint tarjoaa monipuolisen katsauksen maailman tapahtumiin | Kaupunkikanava\nDocPoint-festivaalin taiteellinen johtaja Kati Juurus on katsonut ja käynyt läpi satoja ja taas satoja elokuvia. Festivaalin yhdeksi kattoteemaksi hän nostaa yksinäisyyden ja yhteisöllisyyden, mihin korona vaikutti ikään kuin mutkan kautta.\n“Elokuvien katsomisen yhteydessä jossain vaiheessa tuntui, että on paljon sellaisia elokuvia, jotka käsittelevät hyvin kiinnostavalla ja kauniilla tavalla yhteisöllisyyttä ja toisena ääripäänä yksinäisyyttä. Ne tuntuivat erityisen puhuttelevilta juuri sen takia, että niitä katsoi korona-eristyksessä. Yksinäisyyteen oli helppo samastua. Välillä taas oli ihanaa lennähtää toiselle puolelle maailmaa jonkin kyläyhteisön pariin”, Kati Juurus kuvailee.\nDocPointin elokuvien valinnasta vastaa taiteellinen johtaja, dokumentaristi Kati Juurus.\nTänä vuonna 20-vuotisjuhlavuottaan viettävä DocPoint-festivaali tuo valkokankaan sijaan kotisohville kaikkiaan 71 elokuvaa 38 tuotantomaasta. Kotimaisessa sarjassa nähdään kaksikymmentä elokuvaa, joista useimmat saavat festivaalilla maailmanensi-iltansa. Joukossa on henkilökuvia ja ihmistä, yhteiskuntaa ja luontoa käsitteleviä elokuvia. Kansainvälisessä ohjelmistossa on mukana sekä palkittuja esikoisohjauksia että tunnettujen tekijöiden uutuuksia.\nIhmisen suhde ympäristöönsä\nYksi DocPoint-festivaalin teemoista on vesi ja meri. Elokuvissa meri on läsnä esteettisenä ja ekologisena elementtinä.\n“Festivaalin 20-vuotisjuhlavuotta ajatellen halusin näyttää jotakin, joka liittyy ympäristöömme ja on meille helsinkiläisille rakas ja läheinen. Valitsin meren, koska se liittyy meihin oleellisesti, vaikka elokuvat eivät kerrokaan juuri meidän merestämme. Sarjan elokuvat kuvastavat eri tavoin, millainen merkitys tällä elementillä on meille ihmisille”, sanoo Juurus.\nItämeri nousee kuitenkin puheenaiheeksi festivaalin oheisohjelmaan kuuluvassa Itämeri meissä -webinaarissa DocPointin avajaispäivänä 29.1.\nDocPointin avajaiselokuva on Annan Antsalon Meren tuomat, joka kertoo rantoja perkaavista aarteenetsijöistä ja ihmisten hylkäämästä roskasta ja rojusta. (Kuva: DocPoint Festivaali)\nFestivaalilla on mukana myös esimerkiksi afrikkalaisten elokuvien pieni sarja, mikä oli Juuruksen tietoinen valinta.\n“Afrikkalaisten tekijöiden elokuvat eivät useinkaan pääse riittävästi esiin, koska Afrikkaa käsittelevien elokuvien tekijät ovat yleensä länsimaalaisia”, Juurus toteaa.\nAlkuperäiskansoja käsittelevät dokumentit pohtivat ihmisen ja ympäristön suhdetta. Yksi näistä on saamelaisten elämää kuvaava Suvi Westin Eatnameamet – Hiljainen taistelumme, joka kysyy, millaista on elää saamelaisena niin yksilönä kuin yhteisössä, jonka elinpiiriä ajetaan systemaattisesti ahtaalle.\n“Dokumenttielokuva on taidetta mutta ei välttämättä taide-elokuvaa”\nKotimaisen ja kansainvälisen ohjelmiston lisäksi DocPointin opiskelijasarja tarjoaa katsauksen elokuvaa opiskelevien kotimaisten uusien tekijöiden elokuviin. Tarjolla on myös lyhytelokuvia sekä kokeellista elokuvaa.\nJuurus onkin halunnut tuoda esille dokumenttielokuvataiteen koko kirjon. Itse hän irtisanoutuu liiasta purismista ja välttää luomasta absoluuttista rajaa faktan ja fiktion välille.\n“Dokumenttielokuva on taidetta mutta ei välttämättä taide-elokuvaa. Festivaalilla on nähtävissä niin sanottuja hybrididokumenttien kokonaisuus. Nämä elokuvat käyttävät tarinankerronnan välineenä myös fiktiota. Minusta on kiehtovaa, että dokumenteissa tapahtuu tällaisia tyylilajin liikahduksia”, hän sanoo.\n“Kyse on vähän samasta kuin keskustelu siitä, onko kyseessä dokumenttielokuva vai journalistinen dokumentti eli puhummeko totuudesta vai pyrkimyksestä objektiiviseen totuuteen. Se on keskustelu, jota voi käydä tai sitten voi vain nojautua taaksepäin ja nauttia elokuvasta”, Juurus pohtii.\nKokeilevaa elokuvataidetta edustaa Purple Sea. Vuonna 2015 taiteilija Amel Alzakout kuvasi pienellä kameralla matkaansa laittomana pakolaisena Syyriasta Berliiniin. Kun Alzakout ja 300 muuta pakolaista joutuivat veden varaan ylittäessään merta, kamera Alzakoutin kädessä jatkoi kuvaamista ja tallensi vahingossa kauhun hetket. “Purple Sea on vavahdutava, uskomaton elokuva, jonka toivoisin mahdollisismman monen näkevän”, Juurus sanoo.\nTeemat ja juhlavuosi esillä myös festivaalin oheisohjelmassa\nDocPoint tarjoaa elokuvien rinnalla ajankohtaisiin aiheisiin liittyvää oheisohjelmaa. Kaikille avoimissa ja ilmaisissa webinaareissa ja seminaarissa pureudutaan syvällisemmin DocPointin Itämeren, Afrikan ja saamelaisten asioihin sekä pohditaan dokumenttielokuvan tarinankerrontaa ja dramaturgiaa. Keskustelijoina on kunkin aiheen syvällisesti tuntevia asiantuntijoita ja elokuvantekijöitä. Lisäksi yleisöllä on mahdollisuus osallistua korona-aiheisen vuorovaikutteisen elokuvan sisältöön. Lisätietoa ja osallistumislinkit tapahtumiin festivaalin kotisivuilta.\n“Teattereissa juhlavuosi olisi tietenkin näkynyt enemmän, koska olisimme voineet juhlistaa juhlavuotta erilaisilla tapahtumilla. Olisin halunnut tehdä tästä sellaisen tapahtuman, missä ihmiset olisi saatu elokuvan äärelle julkisiin tiloihin, kuten rautatieasemalla kulttuurikahvilassa. Meillä on suunnitteilla ulkoilmanäytös musiikkitalolle, mutta jää nähtäväksi, voidaanko sitäkään koronan vuoksi toteuttaa”, sanoo Juurus.\n“Mutta onneksi näinä aikoina meillä on netti, joka ylipäätään mahdollistaa festivaalin järjestämisen ja elokuvien katsomisen kotona. On hienoa, että tänä vuonna dokumentteja voi nähdä myös ympäri Suomea”, hän lisää.\nDocPoint on suomalaiselle elokuvalle tärkeä tapahtuma\nDocPointin perustamisaikoihin verrattuna Juurus näkee dokumenttielokuvan alalla valtavaa suosion kasvua. Kilpailu on jo kovaa.\n“Kaksikymmentä vuotta sitten dokumentti on ollut vielä paljon marginaalisempi elokuvan alalaji. Ennen dokumetteja ei nähty valkokankaalla juuri lainkaan. DocPointia perustettaessa ala oli nousussa ja meillä oli hyviä uusia tekijöitä. Nyt dokumenttien osuus kasvaa koko ajan, niitä on yhä enemmän kilpailemassa Oscareistakin. Dokumentin suosiosta kertoo sekin, että viime vuonna DocPointissa oli enemmän kävijöitä kuin koskaan aikaisemmin.”\nTänä vuonna DocPoint lanseeraa kotimaisen ja kansainvälisen kilpasarjan, joissa kilpailee seitsemän kotimaista ja yksitoista ulkomaista dokumenttielokuvaa. Kummankin sarjan voittaja palkitaan 5 000 euron DocPoint-Yle -palkinnolla. Voittajat valitsee kaksi kansainvälisistä ja kotimaisista dokumenttielokuva-alan asiantuntijoista koostuvaa jurya. Voittajat julkistetaan lauantaina 6.2. Bio Rexissä kuvattava palkintogaala elokuvantekijöineen tulee nähtäväksi nettiin seuraavana päivänä.\n“DocPoint on suomalaiselle elokuvalle todella tärkeä tapahtuma, koska tekijät saavat elokuvansa isolle kankaalle (paitsi tänä vuonna). Festivaalielokuvia ei ole ennen nähty muualla Suomessa. Se on arvokasta, koska pääsee näkemään koko dokumenttielokuvan kansainvälisen kirjon, mikä muuten ei ole mahdollista. Kotimaisista dokumenteista suurin osa menee jatkolevitykseen Ylelle. Elokuvien kilpailusarja lisää valittujen elokuvien näkyvyyttä, ja voittajalle tapahtuma on tietenkin hyvä ponnahduslauta kansainvälisille markkinoille”, Juurus toteaa.\n“Lisäksi DocPointilla on maailmalla hyvä klangi. Kansainväliset elokuvantekijät ovat aina olleet hyvin onnellisia ja innoissaan tullessaan tänne.”\nDocPoint dokumenttielokuvafestivaali järjestetään tänä vuonna valtakunnallisena verkkofestivaalina 29.1.–7.2.2021.\nArtikkelikuva: DocPoint Festivaali\nSeuraava artikkeliPunainen Planeetta – Nuorten toteuttama indie-elokuva: ‘’Yksi rakkaustarina lisää tuhansien joukossa’’


Huikee (2022) » Suomalaisille suunnattu pikakasino!\nKoti Arvostelut Huikee\nHuippunopea kasino ilman rekisteröitymistä\nYli 800 kpl\nPlay'n Go Red Tiget MicroGaming NetEnt NYX BluePrint Gaming ELK QuickSpin Relax Gaming\nHuikee Kasinon bonus\nHuikee on uusi suomalainen kasino ilman rekisteröitymistä, joka ei tarjoa ensitalletusbonuksia vaan keskittyy nopeaan pelaamiseen sekä laajaan pelivalioimaan!\nKasinosedän kokemuksia Huikee Kasinolta\nNooooooooo, se on Kasinosetä tässä terve! On taas sen verran räntää taivaalta sadellut, että on uuden kasinoarvostelun aika! Päivä lähti ikävällä tavalla käyntiin. Puhaltelin noin klo 15.24 alkometriin varmistuakseni ajokunnostani.\nNollaa näytti, vain dorka ajaa dokussa, kuten vanha slogan kuuluu! Menin ulos autolleni ja huomasin, että siihen oli murtauduttu. Autossa säilyttämäni vanhat Jallut ja Lollot oli heitelty pitkin pihaa ja autosta oli kadonnut rengasrauta, tunkki ja jotain muuta pikkutavaraa.\nVapisevin käsin avasin hansikaslokeron luukun tarkistaakseni ovatko arvotavarat tallella. Nooooooooo, siellähän ne kaksi vihertävää pinkkaa ja Rolexin Submariner edelleen olivat tallessa. Käteistä rahaa oli hansikaslokerossa noin 8000 € ja tätä murtoveijari ei ollut huomannut.\nOnni onnettomuudessa, mutta jatkossa säilytän rahojani ainoastaan patjan alla! No se siitä, nyt päivän arvostelun pariin! Tänään arvosteluvuorossa Huikee Kasino!\nHuikee Kasino on kasinotaivaan tuore tulokas, sivusto on avattu vuoden 2021 alussa. Kuten ehkä nokkelimmat jo nimestä osasivat päätellä, Huikee Kasino on suunnattu suomalaisille pelaajille. Tässä arvostelussa lisäksi selviää, onko Kasino todellakin Huikee vai joutuuko se vaihtamaan nimekseen Laimee!\nPelejä sivustolta löytyy tällä hetkellä yli 800. Pelejä on tällä hetkellä ehkä hieman niukanlaisesti, mutta niiden määrä lisääntyy varmasti pikkuhiljaa. Kaikkien täytyy aloittaa jostain, paitsi Chuck Norrisin ja Mauri Pekkarisen. Pelivalmistajien lista on erittäin vakuuttava, mukana ovat muun muassa NetEnt, Evolution Gaming, Play`n Go ja Microgaming!\nVaikka kyseessä on suomalaisille suunnattu Kasino, operoi se Maltan (Juuh, täältä sinua ei löydä edes Maria Nordin) pelilisenssin alla, joten mahdolliset voittosi kotiutat verovapaasti! Verovapauden ansiosta nukut yösi paremmin, koska esimerkiksi Sote-farssi ei pyöri sinun rahoillasi.\nHuikee on uusi kasino, joten myös sen mobiilikasinon tekniikka on uunituoretta. Mobiilikasino pyörii sujuvasti ja skaalautuu hienosti puhelimen ruudulle. Asiakaspalvelu toimii live-chatissa ja sähköpostissa suomen ja englannin kielellä.\nRekisteröityminen sivustolle tapahtuu ensimmäisen talletuksen yhteydessä, joten tämäkin on tehty kannaltasi erittäin helpoksi. Lähes yhtä helppoa kuin Maria Nordinin estäminen Instagrammissa!\nEhdoton plussa on Huikee Kasinon yleisilmeeltään näyttävä ulkoasu ja pelit on kategorioitu selkeästi. Myös pelien hakutoiminto sivustolta luonnollisesti löytyy. Mukava lisä sivustolla on raaputusarvat, joista ei jää raaputtaessa tomua pöydän päälle.\nKaiken kaikkiaan Huikee Kasino on tervetullut tulokas kasinojen ihmeelliseen maailmaan! Voin lämpimästi suositella tätä kasinoa sekä henkilökohtaista alkometriä kotikäyttöön! Vain dorka ajaa dokussa, mutta fiksu pelaa Huikeessa!\nKuten aina, Kasinosetä haluaa, että pelaat vastuullisesti! Lisää vastuullisesta pelaamisesta löytyy Kasinosedän Instagram tililtä!\nHuikee Kasino UKK\nMikä on Huikeen kotiutusaika?\nRahat tulevat pelaajan pankkitilille 5 minuutissa.\nEhdottomasti on! Se kuuluu suureen yhtiöön, ja se operoi Maltan vaativalla pelilisenssillä.\nOnko Huikee Kasinolla bonusta?\nEi ole varsinaista ensitalletusbonusta, mutta erittäin kattava VIP-ohjelma!\nNappaa tästä 100% talletusbonus 500€ asti sekä 100 ilmaiskierrosta


Kategoria: Yleinen | J. Storgårds Oy\n13.5.2022 28.3.2022 kirjoittaja J. Storgårds Oy\nKotitalousvähennystä voit saada kotitaloustyöstä, jota teetät kotona tai vapaa-ajan asunnossa. Tällaista työtä ovat esimerkiksi siivous, asunnon remontointi, ruohonleikkuu ja pensasaidan leikkaaminen. Kotitalousvähennys on enintään 2 250 euroa vuodessa (vuoden 2022 aikana maksetuista töistä). Vähennyksen omavastuu on 100 euroa. Lue lisää kotitalousvähennyksestä verohallinnon sivuilta. Taulukko yleisimmistä kotitalousvähennykseen oikeuttavista töistä löytyy verohallinnon sivuilta.


Elämää elokuvien parissa: 2011\n"There is absolutely nothing of interest to me, out there, on earth, at all."\nTykkään jännäreistä ja trillereistä, mutta niin myös klassisista salapoliisitarinoistakin. Lapsuuteni näillä kohdin muistankin viettäneeni Hercule Poirotin ääressä, sekä sarjan että elokuvien. Agatha Christien romaaneiden oheella, sir Arthur Conan Doylen Sherlock Holmes (tämä klassikkojen klassikko) ilmestyi kuvioihin vasta yläasteella pakkolukemisen oheella. Vaikka kyseessä olikin Baskervillen koira, kirja ei juuri säväyttänyt minua. Menihän se kuitenkin ajanvietteenä.\nKun siis 2009 Sherlock Holmes -elokuva ilmestyi leffateattereihin olin sen suhteen hyvin skeptinen. Pelkäsin trailerin perusteella, että kysessä olisi toiminnalla mässäilevä räimintä, missä Sherlock esitettäisiin koko Lontoon kaikkivoipana sankarina. Tuomitsin koko rainan siis suoralta kädeltä, eikä minun mielinyt mennä sitä katsomaan, ei eteenkään kun se sai paljon positiivista huomiota teinityttöjen keskuudessa, eikä elokuvakriitikoiden.\nTörmäsin uuden vuosituhannen Sherlock Holmes -leffaan kolmesti. Ensimmäisen kerran koulun järjestämillä elokuvailtamilla, johon menin toverini Kaarnan ja Rkkian kanssa. Jouduin kuitenkin jättämään katselemisen puoleenväliin. Raina jäi kuitenkin kummittelemaan mieleeni, sillä se lähti käyntiin mielenkiintoisissa merkeissä ja vaikutti kaikesta huolimatta melko potenttiaaliselta tapaukselta.\nJouduin kuitenkin odottamaan puolitoista vuotta ennen kuin törmäsin Sherlokkiin uudemman kerran, kaverini Rii-kunin kautta. Tälläkin kertaa leffa jäi kuitenkin katsomatta teknisten ongelmien takia. Lohdutukseksi Rii kuitenkin, aluksi pakottaen, tutustutti minut BBC:n neliosaiseen Sherlock-sarjaan, jossa sarjan hahmot on 1800-luvun sijasta sijoitettu nykypäivään. Sarja oli törkeän hieno ja nerokas kokonaisuus, mutta ennen kaikkea hauska, originaalille uskollinen ja tietenkin todella koukuttava. Uutta tuotantokautta odotellessa eksyin sitten erään taiteilijan Holmes x Watson-sivustoille, mitä kautta innostuin myös sarjan bromance-puoliskosta.\nHieman BBC:n sarjan katsomisen jälkeen, sain viimein Kujalta lainattua elokuvan DVD:lle ja pääsin viimeinkin katsomaan itse elokuvan kokonaan. Kuten elokuvan ensimmäinen puolisko, myös loppupuoli oli kokonaisuudessaan toimiva ja kiinnostava. Sherlockin hahmoon luotiin kaikkivoipaisuuden tasoittamiseksi heikkouksia, ristiriitoja ja tietenkin humoristista kapinallismieltä, mikä tietenkin paitsi kiinnosti, myös nauratti. Elokuva oli sopivan pitkä, eikä se peloistani huolimatta mässäillyt toiminnalla vaan keskittyi nimenomaan tarinan rikoksen asteittaiseen setviytymiseen. Juoni oli nerokas ja hahmot näyttelijöineen loistavia. Ei valittamista, neljä tähteä.\nNyt sitten juuri aatonaattona sain kaveriltani Kheiltä kutsun elokuviin. Hänellä oli sattumoisin kaksi lippua varattuna illan näytökseen ja pyysi minut mukaansa. Olin tästä tavattoman ilahtunut, en tietenkään vain siksi, että pääsisin katsomaan elokuvaa, vaan myös noin sosiaalisessakin mielessä. Noh, Khei itse tuli paikalle myöhässä ja pisti minut hakemaan ja ostamaan liput Sherlockkiin, mutta mitäs pienistä. Kaverillehan voi antaa pikku kämmit anteeksi. Ainakin useimmiten.\nA Game of Shadows oli hyvin tyypillinen elokuvasarjan kakkososa. Joitakin hyväksi todettuja kohtia oltiin paranneltu, esimerkiksi huumoripuolella: sitä oli paljon, se oli hauskaa ja sopivan absurdia ja roisia. Toisaalta myös toimintaa oli tullut roppakaupalla enemmän ja sen siivellä ykkösosan arvoituksellisuus oli kadonnut kokonaan. Kaikista parhaimman käsityksen elokuvan luonnehdinnasta saa, jos ajatellaan, että Sherlock ykkönen oli niin ikään klassisempi rikoselokuva, lähempänä originaali-tarinaa, kun taas Sherlock kakkonen oli siihen verrattuna kovaksi keitetty trilleri.\nJuoni ponnahtaa liikkeelle toiminnalla ja Sherlockin täydellisen laskelmoidulla tappelutyylillä. Lontoon ja lähimaailman viime aikaiset rötökset johtavat Moriartyyn, viileään yliopiston professoriin, jolla on suunnitelmissa koko Euroopan rauhan täydellinen rikkominen. Ikään kuin pulmia ei olisi jo tarpeeksi, Watson on kiiruhtamassa viimeinkin naimisiin, mistä Holmes ei todellakaan ole mielissään. Purevaa huumoria ja päähenkilöiden välistä konfliktia, konekivääreitä, slow-motioneita ja siiligulassia on luvassa.\nKokonaisuudessaan elokuva oli teknisesti tyylikäs ja hauska kokonaisuus, mutta toiminnan tyrkyttäminen sekä kuvan paikoin erittäin tiivis leikkaus sai ainakin oman keskittymiseni herpaantumaan paikoitellen. Onneksi kakkososan loppu, alkaen pääkolmikon saapumisesta rauhanneuvotteluihin aina Sherlockin ja Moriartyn välien selvittelyyn, oli sanalla sanoen törkeän hyvä, ja jäi sopivan kutkuttavaksi. Kuitenkin ykkösosa on aina ykkösosa.\nJatkoa tälle kassamagneetille on luvassa vuonna 2014. Tulen kyllä odottelemaan sitä, sekä hyvässä että pahassa.\n"We are waiting, I am smoking."\nNäin ohimennen sanoen, poistin tuolta ylhäältä tuon "videoeditointi-sivuston" yksinkertaisesti sen takia, koska oletin ettei sitä kukaan katso. Sitä paitsi tuo oikean alakulman Youtube-palkki ajaa pitkälti saman asian, sekä tänne satunnaisesti postaamat videoni.\nVideoeditointiuutuus on minun ja saksalaisen kaverini Izzien kanssa tekemä collabbi, jonka omat klippini voi katsoa täältä. Linkkaan varmaan tänne myös jossain vaiheessa koko collabin. Tällä hetkellä olen väsäämässä uutta animevideota, mutta sen tehtyäni jatkan taas live-actionin parissa. Ah, että tykkään Sony Vegasista. Sillä on niin ihanaa edioida. Vaikka se onkin törkeän hidas renderöijä.\nNyt onkin hyvin aikaa editoida videoiden parissa, sillä lomaa on vielä reilu viikko jäljellä. Itse joulu sujui mukavasti ja sain pitkälti sen, mitä olin toivonutkin. Sain muun muassa isosiskolta Scott Pilgrim vs. the World -DVDn, isäpuolelta Melancholian ja isältä kirkkaanpunaisen ulkoisen kovalevyn. Lisäksi saldossa oli hieman rahaa, elokuvalippu, pullea siili-pehmolelu sekä kynsilakkaa. Ei hullummin, ensi joulua odotellen ; )\nNäin kirjoitti Hedgie kello 02:08 2 kommenttia:\nTagit: arvostelut, dvd, editointi, hahmot, joulu, kaverit, loma, omat projektit, toiminta, väkivalta\nSain siskopuoliltani vihdoinkin lainaksi Requiem for a Dreamin (suom. Unelmien sielunmessu), jonka katsastin eilisiltana toverini Lazzun kanssa jäätelön ja pullan kera. Pääajatukseni oli, että jes, viimeinkin pääsen tämänkin klassikon katsomaan ja naureskelemaan sen jo kliseeksi nousseelle tunnuskappaleelle. Ajattelin, että luvassa olisi rento ja mukava elokuvailta, jonka jälkeen voisi hyvillä mielin mennä nukkumaan. Tietenkin olin väärässä.\nYllätyin tosissani Sielunmessun teknisestä oveluudesta. Leikkaukset ja kuvaus olivat hirvittävän mielenkiintoisia ja toimivia, ja pidin siitä tavattoman paljon. Taiteellisesti kuvaus on monipuolista ja antoisaa: jokaisessa otoksessa tuntuu olevan jokin muukin tarkoitus kuin vain kohtauksen saaminen filmille. Siitä on tehty taidetta. Sama koskee myös elokuvan leikkausta, jonka rytmi ja kerronta poikkeaa kaikesta siitä, mitä olen aikaisemmin nähnyt. Darren Aronofsky toimii ohjaajana kaiken takana, eikä ihme, että elokuva on teknisesti loistava: herran käsialaa ovat nimittäin muun muassa myös Black Swan,Wrestler ja The Fountain.\nNoin teknisesti elokuva on siis todella hienoa katsottavaa, eivätkä ne näyttelijätkään suoriudu roolistaan sen pöllömmin. Jared Leto hoitaa hommansa mallikkaasti epätoivoisena narkkarinuorena ja Ellen Burstyn tämän yksinäisenä äitinä, joka vähä vähältä vaipuu samaan jamaan kuin poikansakin. Burstyn huomioitiin roolistaan ansaitusti Oscar-ehdokkuudellakin.\nSanoin kuitenkin olleeni väärässä mukavasta elokuvaillasta. Se ei kuitenkaan johdu elokuvan teknisestä puolesta, vaan nimenomaan sen tarinasta. Kaikki lähteekin liikkeelle kohtalaisen harmittomasti: narkomaani-poju kerää rahaa kasaan rikollisin keinoin ja vetäisee oheessa vähän hassista kovempaakin kamaa, samalla kun tämän äiti painiskelee paino-ongelmiensa kanssa ja lähtee hakemaan lääkäriltä painonpudotus pillereitä. Kun kuitenkin lumipallo lähtee vyörymään alas jyrkännettä, sen vauhtia ja massan kasvua ei voi estää. Poika sotkeutuu suurempiin huumekuvioihin ja elämästä tulee pian taistelua rahaa ja huumeiden vieroitusoireita vastaan. Ammuskelusta, pakoonjuoksemisesta, prostituutiosta ja pettymyksistä tulee arkipäivää.\nKuvassa vain esimakua Sielunmessun inhorealismista. Nami.\nLopulta tarina oli niin karseissa puitteissa, että Lazzun teki pahaa katsoa elokuvaa ja käänsi useammin kuin kerran katseensa pois kuvaputkesta. Tokaisin hänelle, että oletpas sinä herkkä, mutta tosiasiassa olin itsekin melkoisen puistatuksen partaalla. Elokuvan loputtua molemmille jäikin aivan karsea, tyhjä ja masentunut fiilis, joka omalla kohdalla jatkui vielä hyvän tovin pitkin iltaa. On totta, että onnelliset loput ovat tylsiä, ja henkilökohtaisesti pidänkin enemmän surullisista lopetuksista, mutta rajansa kaikella. Requiem for a Dream päättyi nimittäin niin kalsealla tavalla, ettei sitä voi pitää mitenkään onnellisena tai edes avoimena lopetuksena. Senhän me nimittäin tiedämme, etteivät huumeidenkäyttäjät lopeta koskaan.\nNoin yleisesti huumeista puhuttaessa olen ollut melko neutraalilla kannalla. Minulla ei ole lähipiirissä kokemuksia huumeista, joten siten en neuroottisesti pelkää niitä. Toisaalta en pidä niitä kovinkaan hyvänä tai kauniina asiana, sillä ne eivät loppujenlopuksi tuota juuri muuta kuin harmia yksilöille ja menoja yhteiskunnalle.\nToki vastustan kaikkia kovia huumeita, kuten heroiinia ja kokaiinia, mutta toisaalta pidän Suomen huumelakia melko tiukkana esimerkiksi kannabiksen suhteen. En sano, että rehu pitäisi laillistaa, mutta ajatellen esimerkiksi tupakan tai alkoholin haittoja, kannabiksen haitat ovat niiden oheella lähes olemattomat. Vuoden 2008 brittiläisessä huumetutkimuksessakin alkoholi oli sijalla kaksi, tupakka viisi, kun kannabis oli vastaavassa listassa vasta sijalla neljätoista. Ylipäätään huumeista puhuminen ei pitäisi olla tabu. Itse muistan kouluajoiltani vain kaksi-kolme -huumevalistusta, ja nekin olivat pitkälti toistensa kopiointia. Eikö juuri puhuminen, tietoisuuden lisääminen ja ihan oikea, käytännöllinen tieto olisi paras ase huumeita vastaan?\nMuistan joskus yläasteella meille näytettiin melko pysäyttävä dokumentti amerikkalaisen suurkaupungin (olisikohan peräti ollut New Yorkin) narkkareista. Suurinosa heistä oli liki harmittomia, tosin säälittäviä ja käytännössä täysin rahattomia ihmisraunioita. Eräs tyttö oli huumehoureissaan kirjaimellisesti kaivanut aukon käsivarteensa ja näky paketoidusta, runnellusta kädestä on syöpynyt ikuisesti mieleeni. Dokumentin kuvausten päätyttyä vain yksi narkomaaneista oli yhä elossa. Dokumentti oli valaiseva, mutta sen oheella meille olisi pitänyt näyttää myös Requiem for a Dream. Sellainen järkytyspläjäys kyllä pitäisi nuoren kuin nuoren erossa huumeista.\nAsiasta seuraavaan, elokuvia on tullut katseltua melko paljon kuluneen parin viikon aikana. Altistuin muun muassa Salaisuuksien Kammiolle, Underworld 2:lle, Sherlock Holmesille ja Topi & Tessu -animaatiolle. Sherlockista tulikin mieleeni, täytyy jossain välissä kirjoittaa elokuvasta arvostelu, esimerkiksi sen jälkeen kun olen nähnyt rainan ensi vuonna ilmestyvän kakkososan. Muistuttakaa minua, mikäli sellaista ei ala kuulua.\nLoppuviikko meneekin sitten joululahjojen paketoinnissa ja Star Warssia ihQttaessa. Ostinkin viimeviikolla the Force Unleashed 2:n, ja odotan täpinöissäni sen pelaamista. Se tosin lykkääntyy kevääseen, sillä peli ei pyöri nykyisellä läppärilläni. Täytyy siis ostaa uusi. Pian. Koska seuraava postaus menee kuitenkin todennäköisesti uuteen vuoteen, toivotan kaikille lukijoilleni rauhaisaa joulua ja mitä railakkainta uutta vuotta :) Kiitokset kuluneesta vuodesta!\nPs. Niitä itseeni liittyviä kysymyksiä saa edelleen lähettää. Toivon niitä joululahjaksi.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 15:13 5 kommenttia:\nTagit: arvostelut, pohdintoja\n"Pyörikää, oi joulun leffaset!" (mukana myös julkkisihastus)\nMovie Monday heitti jo aikaa sitten haasteen liittyen joulun ajan elokuviin. Mitä katson vuosittain joulun alla? Mikä elokuva muistuttaa minua joulusta?\nYleisesti kivoja jouluun liittyviä elokuva on Yksin Kotona, ja nimenomaan elokuvasarjan kakkososa. Itse ainakin sain nappulana tästä elokuvasta hyvät naurut ja usein juuri talviseen aikaan, jolloin sitä esitettiin televisiossa. Toinen jouluinen ja ennen kaikkea luminen elokuva on Jack Frost (siis vuoden -98 versio). Tämän isä-poika -rainan parissa itselle tuli ensimmäisillä katselukerroille helposti tippa linssiin. Vielä yksi veikeä, yllättävän suomalaisotteinen (kiitos Mauri Kunnakselle) ja lämminhenkinen joulun ajan elokuva on myös Joulupukki ja Noitarumpu.\nJostain jännästä syystä kaikki Taru Sormusten Herrasta -leffat tulee aina katsottua loppuvuodesta, joko syksyllä tai sitten juuri joulun tai uudenvuoden kynnyksellä. Paha sanoa miksi. Myös kahdessa ensimmäisessä Potterissa on jotain satumaista ja ihanaa, ja niistä minulle tulee mieleen vuodenajoista juuri talvi. Luultavasti mielleyhtymä tulee puhtaasti siitä, koska Viisasten kivi ja Salaisuuksien Kammio ilmestyivät Suomessa hieman ennen joulua. Myös kirjat ilmestyivät aikoinaan vuoden alkupuolella, juuri syntymäpäiväni korvilla.\nJos puhutaan elokuvasta, joka on aivan pakko katsoa jouluna, se on tietysti yleisesti rakastettu ja kaunis Lumiukko-animaatio. Vaikka tämä klassikko onkin tämän aiheen yhteydessä ehkä kliseisin vastaus ikinä, en häpeile sanoa, että pidän tästä puolentunnin animaatiopätkästä ihan tajuttoman paljon. Kyse ei ole ainoastaan nostalgisesta traditiosta, vaikka pidän sitäkin toki yhtenä tärkenä elementtinä. Kukapa nyt ei pitäisi ajatuksesta, että vuodesta toiseen animaation poika ei kasva koskaan, vaikka itse olisi viisi, kymmenen, neljä- tai kuusikymmentävuotias. Lumiukko-animaatiosta pitämisessä on kohdallani kuitenkin kyse myös yksinkertaisesti tarinasta ja visuaalisesta ilmeestä itsestään.\nVaikka Lumiukon tarina vaikuttaa hyvin lapselliselta ja yksinkertaiselta, siitä voi löytää syvällisempiäkin teemoja sekä symboliikkaa. Minua esimerkiksi viehättää tavattomasti ajatus siitä, että aluksi animaation poika on hieman vintiömäinen ja seikkailunhaluinen, mutta ottaa Lumiukko-toverinsa kanssa neuvojan ja opastajan roolin. Myöhemmin tosin tämäkin asetelma kääntyy päinvastaiseksi, kun poika pääsee vierailemaan Lumiukon omassa maailmassa. Animaatiojälki on yleisesti persoonallinen ja kaunis, ihanan vanhanaikainen ja siksi toimiva.\nVaikka Lumiukko onkin lämminhenkinen, ihastuttava ja visuaalisesti sievä tapaus, se kuuluu myös niihin surullisimpiinkin tapauksiin. Katson animaation joka ikinen vuosi, mutta kaikesta huolimatta itken aina silmät päästäni sen katsottua. Mikä onkaan karmeampi tapa herätä todellisuuteen, symboliseen aikuisten maailmaan, kuin huomata rakkaan Lumiukko-ystävänsä sulaneen. Ei ihme, että kymmenvuotiaasta rupesin pelkäämään vanhenemista ja aikuiseksi tuloa.\nAsiasta keveämpään, olen nyt aivan tavattoman ihastunut Sam Witweriin. Aluksi tämä täysin nurkan takaa tullut celebrity-crush tuli Star Wars: the Force Unleashed -pelien ja sen päähenkilön Starkillerin kautta, mutta tsekkailtuani tämän nuoren herran esiintymistä muun muassa Smallvillen, Being Humanin, Battlestar Galactican, parin haastattelun sekä usean erinäisen youtube-videon kautta olen nyt aivan lääpälläni häneen. Vaikka olenkin yllättynyt Witwerin erittäin potentiaalisista näyttelijänkyvyistä, hän vetää minua puoleensa vielä enemmän törkeän hyvän ulkonäkönsä ansiosta. Tämä on minulle sikäli hävettävää, sillä haluan usein arvostella ihmisen sisintä enkä ulkokuorta. Puhumattakaan siitä, että ihastun ihmisissä (sekä lähipiirissä että julkkiksissa) nimenomaan persoonaan ja kykyihin, enkä ulkonäköön. Mutta ARGH, kuka voisi olla katsomatta noita miehekkäitä kulmakarvoja, tyylikkäitä kasvonpiirteitä ja raamikasta vartaloa!\nJestas sentään. Uh-huhh... Mitä nuori ja viriili sinkkunainen tästä voi enää ajatella?\nJuttelin veljeni kanssa tästä julkkis-ihastuksestani ja hän piti sitä melkoisen huvittavana. Omalla kohdallani en ole juuri koskaan törmännyt julkkis-ihastuksiin, vaan rakastumisen kohteinani ovat melkein aina olleet fiktiiviset hahmot. Ewan McGregorin jälkeen julkkis-ihastuksia ei ole juuri näkynyt, ennen kuin nyt, ja pentele, Witwer iski ja kovaa. Ehkäpä siksi lähipiirinikin ihmettelee yllättävää innostumistani.\nMinä: "Katsoin eilen ihan sattumalta yhden Smallvillen jakson ja kuolasin Witweriä, kun se oli niin namu. Ajattelin tsekata myös tuon Being Humanin läpi, koska Witwer on siinä ja--"\nVeli: "Kuulostat joltain hullulta Johnny Depp -fanitytöltä, joka kattoo elokuvia vaan sen takia, että se on siinä." --\nMinä: "Haluaisin lähteä tapaamaan Witweriä New Yorkkiin! Katoin jopa, että olisiko sillä kiertuetta tai jotain täällä Euroopassa, mutta ei se taida muu auttaa kuin mennä Jenkkeihin..."\nVeli: "Tiedätkö mikä on jonnempaa kuin lähteä maailman toiselle puolelle ja maksaa tonneja vaan siitä, että näkee jonkun randomin näyttelijän?"\nMinä: "No? Ei mikään, vai?"\nVeli: "Ei, kun se, että luulee, että se tulis jonnekin Suomeen."\nKeskustelu eteni niin pitkälle, että mietin millainen olisi tapaaminen minun ja Sam Witwerin välillä. Kerroin veljelleni, että hän on hullu Star Wars -fani, ja tykkää pelata pleikka kolmosella pelejä, kuten Red Dead Redeption ja Fall Out -sarjaa. Puhuisimmeko siis näistä asioista, jotka minuakin kiinnostavat? "Ei", arvelin. "Menisin luultavasti ihan lukkoon ja tuijottaisin sitä. Ja sen ihania kulmakarvoja." Siinä vaiheessa veljeni löi kämmenensä otsaansa ja nauroi fanityttöilylleni.\n"I am smiling, but this *osoittaa kulmiaan* makes people think I'm not."\nEn ole aikoihin kokenut mitään vastaavaa, melkein fanaattista kiinnostusta ja intohimoa johonkin ihan oikeaan ihmiseen. Miten tälläisestä täysin spontaanisti ja nurkan takaa tulleesta celebrity-crushista päästään eroon? Auttakaa, alan olla epätoivoinen ja kiihkoissani :DD\n"Bleep bliip bloop!" "You said it Artoo."\nNäin kirjoitti Hedgie kello 23:45 3 kommenttia:\nTagit: fanityttöily, joulu, lapsuus, nostalgia\nMyönnän suoraan ettei itsenäisyyspäivä merkitse minulle muuta kuin yhdessäoloa perheen kanssa hyvän ruoan, juoman, Suomi-suklaan ja elokuvien parissa. Ikäväkseni tosin käytännössä nukuin suurimman osan tämän vuoden itsenäisyyspäivästä ohi (heräsin vasta viideltä), joten Laineen Tuntematon Sotilas jäi kovaksi harmikseni katsomatta. Onneksi Tuntemattoman kovina faneina perheeni päätti jokavuotisesti katsoa tämän klassikon perään myös 80-luvun version, jonka katsoin ensimmäistä kertaa kokonaan läpi.\n"Ja sen jo maatavi peittävi hanki. Hanki..."\nVuoden 1985 Tuntematon on edeltäjäänsä huomattavasti synkkäsävyisempi. Reilu kolmituntiseen rainaan on otettu paljon kohtauksia Väinö Linnan sensuroimattomasta Tuntemattomasta eli Sotaromaanista, ja ylipäätään painotettu sodankäynnin julmuutta ja kieroutuneisuutta. Eivät ne suomalaisetkaan aikoinaan mitään pyhiä sodankäyjiä olleet: kyllä mekin ryöväsimme, tapoimme ja raiskasimme siinä missä muutkin.\nOttaen huomioon vanhan Tuntemattoman näyttelijöiden ja hahmoluonnehdinnan mieleenpainuvuuden, Kari Väänäsen, Risto Tuorilan ja Mika Mäkelän esittämät Lammion, Koskelan ja Rahikaisen hahmot, toimivat todella hyvin ja luontevasti, ja ovatkin hyvä vastustaja Laineen Tuntemattomalle. Vaikka elokuva ontuukin paikoin kuvauspuolelta, se on upeasti ja realistisesti toteutettu, ollen samalla kuitenkin uskollinen alkuperäiselle tarinalle, unohtamatta myös edeltäjäänsäkään. Veljeni mielestä tämä versio Tuntemattomasta onkin hänelle enemmän mieleen. Itse kuitenkin pidän enemmän Laineen versiosta, puhtaasti sen takia, koska se on hauskempi. Sitä sota ei kuitenkaan ole, joten ymmärrän hyvin veljeni kannan.\nPari vuotta takaperin Kansallisteatterissa pyörinyt Tuntematon Sotilas -näytelmä oli upea. Näin sen itsekin pariin kertaan.\nVuosi takaperin juuri itsenäisyyspäivänä seikkailimme veljeni kanssa IRC-Gallerian ihmeellisessä maailmassa. Törmäsimme blogimerkintään, jossa joku ikäisemme nuori päivitteli itsenäisyyspäivän pointtia. "Mitä järkeä on niin hehkuttaa ja kunnioittaa jotain Suomea ja niitä vanhoja kuolleita miehiä, jotka joskus sata vuotta sitten soti jossain? Ihan tajutonta!"\nVeljeni pimahti tästä ihan totaalisesti, ja itsekin pöyristelin tekstin halventavaa sävyä. Vaikka sanoinkin heti tämän merkinnän alussa ettei itsenäisyyspäivä konkreettisesti merkitsekään minulle muuta kuin ruokaa ja yhdessäoloa, se ei tarkoita, ettenkö kunnioittaisi aikoinaan sotansa käyneitä ihmisiä. Minusta on uskomattoman kunnioitettavaa, että joukko ihmisiä meni ja uhrasi nuoruutensa, sekä ruumiin- että mielenterveytensä tai pahimmillaan henkensä jonkin niin korpisen ja tylsän maan puolesta kuin Suomen. Itse myös sotasankarin lapsenlapsena kunnioitan paitsi sotaveteraaneja myös vanhoja ihmisiä ylipäätään. He ovat tämän kaiken panneet alulle, ja sanalla sanoen vuodattaneet maamme eteen verta, hikeä ja kyyneleitä. Onkin hirvittävän sääli, etteivät nykynuoret sitä ymmärrä ja nihiloivat menneisyyden kuittaamalla, että "se oli silloin sata vuotta sitten". Tosiasia on kuitenkin se, että ilman historiaa ei ole tulevaisuuttakaan. Ilman historiaa, emme voi oppia nykyhetkestä. Ilman sitä emme voi luoda parempaa maailmaa tulevaisuuteen.\nSuomi ei ole kaunis maa, eikä täällä todellakaan ole kaikki hyvin: tämä mutainen, sateinen ja kurainen maa on täynnä psyykkisesti sairaita nuoria, tyytymättömiä aikuisia ja yksinäisiä vanhuksia. Silti en haluaisi elää muualla, sillä koti on aina koti. Ehkä sitä ajattelivat aikoinaan myös sotiemme veteraanit.\nPs. Youtube-käyttikseltäni löytyy taas uusia videoita Star Warssiin liittyen. Myös uuden saksalaisen tuttavuuteni Izin kanssa olen parhaillani väsäämässä yhteistä videota, collabbia. Odotan innolla sen valmistumista. Alla inspiraation poikanen, jonka sain minun ja Izin välisestä keskustelusta, jossa hänen jedi-minänsä sekä meikäpojan sith-minä kohtaavat ensimmäistä kertaa.\nVäriversio tulossa pian.\nPs.2. Lisää kysymyksiä, elokuviin liittyviä tai ei, otetaan edelleen vastaan! Luit tämän, joten nyt näppis viuhumaan ja kysymystä kirjoittamaan! Ei haittaa, vaikka olisit jo jonkin kysymyksen laittanut.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 20:54 1 kommentti:\nTagit: juhlat, mielipide, omat projektit, pohdintoja, sota\nMissä piilevät hyvät lastenelokuvat?\nViikonloppuna televisiosta tuli lasten iloksi Karvakamut, Monsterit Oy ja Herkules. Toissa viikonloppuna töllössä pyöri parin vuoden takainen Wall-E-animaatio. Kävin kyseisen elokuvan katsomassa viimeksi leffateattereissa, ja totesin sen jo silloin kokonaisuutena ihan hyväksi lasten leffaksi. Tosin vaikka elokuvan hahmot ovatkin kekseliäitä ja suloisia, itse tarina tökki hieman ja oli S-elokuvaksi todella pitkä. Useat kohtaukset myös herättivät meikäläisen ajattelemaan, että näyttäisinkö tämän alle 6-vuotiaalle lapselle. Sen verran jännittävää ja toiminnallista meininki kuitenkin oli. Rupesin siinä sitten elokuvaa katsellessani pohtimaan, että onko oman lapsuuteni jälkeen tehty oikeasti hyviä lasten elokuvia.\n2000-luvun alku oli hyvää aikaa olla lapsi. Animaatiotekniikka kehittyi ja teknisesti uudenlaisia elokuvia syntyi paljon. Dinosaurus yhdisteli oivallisesti tietokonegrafiikkaa ja kuvattua filmiä, ja tätä yhdistelmää käytetiin yhdessä piirretyn animaation kanssa sitä seuraavissa koko perheen animaatioissa paljon, kuten Atlantiksessa, Karhuveljeni Kodassa sekä Treasure Planetissa. Sitten 3D-animaatiosta tulikin hitti, ja näin syntyivät 2000-luvun suuret lasten klassikot, kuten Nemoa etsimässä ja Autot. Paitsi, että Disneyn, Pixarin ja Dreamworksin teknikka kehittyi, myös elokuvien sisältö oli vaihtelevaa, monitasoista sekä oikeasti opettavaista ja lapsille sopivaa. Esimerkiksi Nemoa etsimässä -elokuvan kokonaan uusi miljöö loi heti uutuuden tunnetta ja toimivuutta tarinaan, ja Madagascarin huumori puri sekä lapsiin että vähän vanhempiinkin katsojiin.\nNarnian tarinoiden, Pirates of the Caribbeanien, Upin, Toy Story 3:n ja Tangledin lisäksi Suomeen ei ole tullut viime vuosina juuri ollenkaan "hyviä" lastenelokuvia. Hyvällä tarkoitan sellaista elokuvaa, joka tuo genreen jotakin uutta tai erottuu selkeästi massasta esimerkiksi juonen, tekniikan tai suosionsa ansiosta. Ehkä olen kriittinen tai ehkä en vain pysty sanomaan jotakin lastenelokuvaa hyväksi, koska en enää itse ole lapsi, mutta rehellisesti sanoen olen todella pettynyt siihen, mitä nykylapsille nykyään elokuvissa tarjotaan. Katsotaanpa esimerkiksi, mitä lapsille suunnattuja elokuvia on lähiaikoina tullut tai tulossa: Autot 2, Smurffit, Tintin seikkailut, Johnny English 2, Happy Feet 2, Alvin ja pikkuoravat 3, Myyrä... Lapsille tarjotaan siis jatko-osia sekä ikivanhojen kassamagneettien uusintaversioita.\nTintin Seikkailut saattaa nostaa taas lastenelokuvien tasoa. Ehkä.\nKyse ei ole siitä, etteikö hyvien lastenelokuvien tekeminen olisi vaikeaa. Se vaan tehdään helpoimman kautta. Tässä kohden herääkin kysymys, että ovatko lapsikatsojat jotenkin alempiarvoisia täysi-ikäisten kanssa? Lapsissahan on sananmukaisesti tulevaisuus: kun nappuloille tarjotaan varhaisessa vaiheessa laadukasta elokuvaa, he arvostavat niitä myös tulevaisuudessa, aina vakavasta taidemätöistä humoristiseen hömppään. Ja tämähän lisäisi tietenkin elokuvayhtiöiden tuottoa, sillä rahallinen tuottohan on kaiken aa ja oo. Kassakone laulaakoon, tsi-tsing.\nTotta kai lapset vaativat elokuviltaan helppoa ja ymmärrettävää huumoria sekä koukuttavaa toimintaa. Hyvä lastenhuumori ei kuitenkaan tarkoita slap-stick-/alapää-/väkivaltahuumoria, eikä hyvä toiminta tiiviisti leikattua räiskintää, vaikka ikävä kyllä näitä viljellään nykylasten elokuvissa aivan liikaa. Liekö ihme, että ylivilkkaus-tapaukset, väkivaltaiset tai kapinalliset elkeet sekä kypsymätön huumori lisääntyvät lapsiperheissä ja alakouluissa, kun niiden lisäksi muuta sisältöä ei lastenelokuvissa juuri ole. Kysymykseni kuuluu, että mihin katosivat vanhan Disney-tuotannon viattomuus ja lempeys, kuten Bambissa, Pixarin moniuloitteinen huumori (Antz) sekä lastenelokuvien omaperäiset miljööt (Nemoa etsimässä) ja hahmot (Autot)? Miksi ylivilkas leikkaus (Yli aidan), mäiskintä (G-Force) ja vanhan kierrättäminen sen sijaan nousevat? Miksei lapsille tarjota samanlaista laajaa elokuvatarjontaa kuin aikuisten elokuvamaailmassa? Entä miksi tunnumme tyytyvän lastenelokuvien kohdalla aina samaan jäyhään tarinaan ja teennäiseen opetukseen? Ja miksi hiivatissa kaikki täytyy vääntää nykyään 3D-animaatioksi?\nToki tekninen tyylikkyys ja tarinan opettavaiuus on tärkeää, mutta onko se todella niin tärkeää, että kaikki oikeasti oleellinen, kuten tarinan tai hahmojen luontevuus ja jouhevuus sivuutetaan? Itse ainakin kaipailen valkokankaalle klassisia piirrettyjä, kuten Bambi tai Aristokatit, ilman teknistä prassailua tai miljoonaefektejä. Kananlennon, Antzin tai Madagascarin rempseää huumoria haluaisin nähdä myös lisää, puhumattakaan sitten monitahoisemmasta teematiikasta. Nykylastenleffat kun tuntuvat alleviivaavan liiankin paljon välittämäänsä teemaa, täysin turhaan. Oliko Kaunottaressa & Kulkurissa jokin syvällinen teema? Ei. Oliko se silti hyvä elokuva? Kyllä.\nOn helppoa tehdä elokuva, joka sisältää yleisesti lapsia kiinnostavia asioita, kuten sankareita, toimintaa ja helppoa huumoria. On helppoa saada maksimaalista tuottoa lastenelokuvista mainonnan ja oheistuotteiden avulla. Vaikeampaa on tehdä lapsille elokuva, joka jaksaa viihdyttää sukupolvesta toiseen menettämättä hohtoaan. En siis sikäli voi moittia nykylasten elokuvia ihan kokonaan. Kuitenkin kehnosta lastenleffasta voi saada mainion, jos hetkeksi unohdetaan se teennäinen sankari + järjetön toiminta + itsestäänselvä opetus = maksimaalinen tuotto -kaava, ja uskalletaan ottaa riskejä sekä kuunnella lapsiyleisöä. Ja minua.\nPs. Lisää kysymyksiä otetaan edelleen vastaan. Aion vainota tästä joka ikisessä postauksessa, kunnes niitä on mielestäni tarpeeksi. Kärsikää!\nNäin kirjoitti Hedgie kello 13:48 2 kommenttia:\nTagit: 3D, dreamworks, lapsuus, nostalgia, ärtymys\nTämä on elämääsi, ja se päättyy minuutti kerrallaan\nPelkään elämää, mutta vielä enemmän pelkään kuolemaa. En kuitenkaan läheisteni kuolemaa, vaan omaa kuolemaani. Se on asia, jonka kanssa olen painiskellut jo yli vuosikymmenen, mutten vieläkään ole onnistunut prosessoimaan asiaa tyydyttävällä tavalla: pelkään paniikinomaisesti päivää, jolloin kaikki loppuu. Yhä uudelleen ja uudelleen havahdun elämän rajallisuuteen ja rukoilen eläväni ikuisesti. Siitä herääkin kysymys, mitä olisin valmis tekemään elämäni pidentämiseksi?\n"This is your life and it's ending one minute of a time." - Fight Club\nViime perjantaina leffateattereihin tulleen In Timen kaltaisia elämän varastamisesta ja antamisesta eteenpäin -elokuvia on tullut ja mennyt paljon. Tämä scifi- tai kyberpunk -trilleri onnistuu ajatuksessaan ja toteutuksessaan vähintäänkin kiitettävästi. Tarina ja miljöö on ehdottomasti erittäin omaperäinen, törkeän mielenkiintoinen ja hyvin paljon potentiaalia sisältävä.\nTarina lähtee liikkeelle scifistisestä ajatuksesta, jossa ihmiset kirjaimellisesti käyttävät aikaa rahana. Ihmiset lopettavat ikääntymisen 25-vuoden ikäisinä, jolloin heidän syntymässään saamansa aikakello lähtee tikittämään taaksepäin. Kun kaikki kolmetoista numeroa ovat nollissa, elämä päättyy. Köyhät ihmiset taistelevat päivästä päivään saadakseen edes muutaman tunnin elämänkelloonsa, kun taas rikkaat kellistelevät hyvissä oloissa ranteessaan jopa satoja vuosia elinaikaa. Homma toimii niin, että aikaa saadaan lisää vaikkapa töiden muodossa, mutta sitä myös menetetään ruokaan, maksujen maksamiseen... Elämiseen.\n"Älä haaskaa aikaani."\nPäähenkilö Will Salas, jota esittää erittäin positiivisesti yllättävä Justin Timberlake, törmää asuinkulmillaan yli satavuotiaaseen nuoreen herraan, joka lahjoittaa satojen vuosien elinaikansa Willille, puhtaasti siksi, koska ei jaksa enää elää. Näin päähenkilö sotkeutuu kirjaimellisesti juoksuun aikaa vastaan, jossa ovat vastakkain aikapoliisit, -varastajat kuin -pohatotkin. Luvassa on toimintaa, filosofista otetta elämisen sisältöön ja sen täysillä elämiseen sekä tietenkin (omasta mielestäni väkinäistä) romanssia.\nJa kuten Timberlakekin lauloi: "we only got 4 minutes to save the world!"\nAlkuasetelma toimii ja tunnelma pysyy kohtalaisen hyvänä elokuvan alusta loppuun. Omasta mielestäni rämistelyä olisi toki voinut vähentää, ja korvata sen vaikkapa syvemmällä tai filosofisemmalla otteella elämän ja kuoleman käsitteisiin. Tätäkään puolta elokuvassa ei kuitenkaan ihan kokonaan unohdeta, kun hyvää tarkoittava Will rupeaa lahjoittamaan satojen vuosien aikaansa toisille ihmisille, viljellen ympärilleen kuitenkin vain lisää kaaosta. Tässä kohden elokuvan poliisijoukoista vastaava Cillian Murphy loistaa roolissaan (kuten noin yleensäkin). Plussat siis harmaasta ja liukuvasta hyvä-paha -asetelmasta.\nHieman teeman tai tarinan ns. "opetuksen" tökkivästä alleviivaamisesta huolimatta, en löydä In Timesta kummempaa moitittavaa. Paitsi naispäähenkilön viidentoista senttimetrin korot, joilla ei normaali ihminen juokse metriäkään. Kolme ja puoli tähteä. Kiitos.\nKävin tosiaan katsomassa In Timen vaihteeksi vanhan kaverini Khein kanssa, jonka kanssa vasta hiljattaen olen alkanut olla enemmän yhteyksissä. Leffan päätteeksi, kävellessämme bussipysäkille, hän "opetti" itselleni ajankuluksi leikkimielisen pohdintaleikin ja nettimemen tai -kyselyn. Kyseessä oli KFM eli ajatusleikki siitä kenet kaverin luettelemasta kolmesta henkilöstä tappaisit (Kill), ketä panisit (Fuck) ja kenen kanssa menisit naimisiin (married). Vaikka kyseinen hölmöily vaikuttikin vähän yläaste tyttöjen touhuilta, ainakin itsestäni oli hauskaa höpöttää turhia ja analysoida valintojaan.\nPari Khein heittämää kolmikkoa pisti minut tosissaan pohdintapäälle. Parin hakuammunnan jälkeen hän laittoi minut valitsemaan Johnny Deppin, Brad Pittin ja Bruce Willisin välillä. Depp lähti pelistä nopeasti tappamalla, sillä en hänestä kummemmin välitä näyttelijänä tai ihmisenäkään, mutta Brad ja Bruce taistelivat naimisiinmenon puolesta. Jännä kyllä, näen Willisissä jotakin isällistä ja pidin siksi absurdina naimisiinmenoa, puhumattakaan alisteellisesta naimisesta. Toinen paha pala oli Marilyn Monroen, Audrey Hepburnin ja Grace Kellyn välillä. Gracen kanssa päätin mennä naimisiin, hän kun on paitsi ulkonäöllisesti niin myös sisäisesti kaunis ihminen, Marilynin mielenterveyden ailahtelevuuden takia hän jäi vain petikaveriksi ja harmikseni Audrey piti sitten tappaa.\nKaikenlaisista höpönpöppökysymyksistä minulle heräsikin ajatus, että hemmetti, en ole esitellyt itseäni kunnolla ollenkaan blogissani, vaikka tämä on ollut pystyssä jo vajaan vuoden! En tiedä, mitä te lukijat ajattelette asiasta, mutta minä ainakin tykkään saada lukea bloggareista kaikenlaista nippelitietoa. Turhat jäkätykset ovat kuitenkin tylsiä, joten nyt SINÄ saat nyt päättää, mitä aion itsestäni kertoa. Esitä minulle siis yksi tai useampi kysymys kirjoittamalla minulle kommenttia! Voit tehdä sen anonyymisti tai omana itsenäsi, ja kysymys voi tietenkin koskea aivan mitä tahansa, aina elokuvista yksityiselämään. Kysytkö sitten ikääni tai opiskelupaikkaani, siviilisäätyä tai inhokkielokuvaa huumorimielessä tai pokerinaamalla, se on täysin sinusta kiinni. Otan kaikenlaiset kysymykset ilolla vastaan ja niiden perusteella kerron sitten itsestäni, totta kai rehellisesti, kuten aina. Hyvä diili? Totta munassa.\nKuulostellaan taas seuraavassa postauksessa, jonka aiheena ovat lapsille suunnatut elokuvat. Valmistautukaa siis Valkoisenhain ärtymykseen!\nPs. Luit tämän kuitenkin, joten heitäpä pari höpsöä kysymystä tuonne kommenttiosioon. Luen kyllä kaikki kysymykset, jotka minulle lähetetään, ja pyrin myös vastaamaan niihin kaikkiin. Kiitos ja kumarrus, tämä ölliäinen painuu nyt nukkumaan.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 04:06 2 kommenttia:\nTagit: arvostelut, kaverit, meme, pelko, scifi\n"Tämä blogimerkintä sisältää voimakkaita kohtauksia, eikä sitä suositella lapsille."\nOtetaanpa blogiin nyt vähän väittelyn makua ja käynnistetään oikein kunnon keskustelu. Aiheena on siis ne paljon puhutut, väitellyt ja kiistellyt ikärajat, joita myös K-rajoiksi, -merkinnöiksi tai -elokuviksi kutsutaan. Ihan vain noin puhtaana informaationa, tässä linkki ihan valtion elokuvatarkastamon sivuille. Tuolla lopussa on mielestäni ihan hyviä esimerkkejä siitä, mitä eroa on esimerkiksi K7- ja K11 -elokuvilla.\nLyhyesti tiivistettynä kuitenkin, että S-leffoja saavat katsoa kaikki vauvasta vaariin, K-15 -elokuviin saakka paria vuotta nuorempi lapsi saa katsoa rainan vanhemman kanssa, mutta K18-rajasta ei jousteta sitten ollenkaan. Näitä rajoituksia käytetään nimenomaan siis elokuvateattereissa. Itseltänikin kysyttiin aikoinaan District 9 (K15) -elokuvan ovella, että onkos minulla (ja veljelläni) ikää mennä rainaa katsomaan. Olin silloin 17. Kyllä hävetti.\nUseimmiten elokuvatarkastamo on säätänyt K-rajat kohdalleen, sekä elokuvateattereissa, DVD-julkaisuissa että televisiossa. Tuntuu, että Suomen elokuvatarkastamossa porukka oikeasti katsoo elokuvan ajatuksella läpi, tarkastelee elokuvan sisältöä, ja suhteuttaa sen nykylapsen mielenmaailmaan onnistuneesti, ja luo lopulta ihan hyvän ikärajoituksen. Viimeaikoina tosin kohua herättänyt Autot 2 -elokuvan ikäraja pisti pasmat sekaisin pikkulasten iseillä ja äideillä, eikä suotta: räiskinnän, vauhdin ja väkivallan täytteinen elokuva oli arvosteltu aivan alakanttiin. Onneksi kuitenkin tälläisiä tapauksia sattuu melko harvoin.\nOn toisaalta totta, että Suomessa elokuvat arvostellaan, tarkkuudesta ja huolellisuudesta huolimatta, muita maita karkeammalla kädellä. Monet elokuvat, jotka ovat Suomessa esimerkiksi K13 ovat esimerkiksi Ruotsissa tai Tanskassa jo K15. Tähän tosin on selitys ihan kansanluonteessa: ehkä me vain olemme tottuneempia väkivaltaan, seksuaalisuuteen ja rasismiin kuin muualla Pohjoismaissa. Myös aika tuntuu vaikuttavan elokuvien K-rajoihin. Esimerkiksi kaverini Fight Club -VHS on K-rajaltaan K16, kun taas itselläni saman rainan DVD-julkaisu on K18. Myös melko uusi K13-ikäraja hankaloittaa joidenkin elokuvien arvostelua, lähinnä niiden, jotka ilmestyivät ennen uutta ikärajamerkintää. On esimerkiksi hassua ajatella, että selkeästi lapsille suunnattu TMNT-elokuva ja välillä hyvinkin karu ja synkeä Taru Sormusten Herrasta olisivat yhtä väkivaltaisia tai rankkoja kuvastoltaan tai teematiikaltaan. Molemmilla on nimittäin sama k-luokitus.\nToinen esimerkki: vietkö 11-vuotiaan lapsesi katsomaan mielummin Hangoveria (K13) vai Dark Knightia (K13)?\nKokonaisuudessaan olen kuitenkin kohtalaisen tyytyväinen Suomen elokuvatarkastamon toimiin. Mieleeni ei tule tällä hetkellä juuri yhtään räikeää ikärajavirhettä, ja nekin vähät tulevat lähinnä pelimaailman ja Pegin puolelta. Yleisesti esimerkiksi K-18 -merkinnän kirkas ja uhkaava punaisuus DVD:n takakannessa tai televisioruudussa on jo hyvä varoitussignaali, sekä televisiosta tuttu "tämä elokuva sisältää voimakkaita kohtauksia, eikä niitä suositella lapsille"-kuulutus. Vaikka ne ehkä kuulostavatkin vain muodollisuuksiltä, ne ovat saaneet minut tai vaihtoehtoisesti isäni sulkemaan television. Oikeastaan asian ainut huono puoli tai ironisuus tuntuu olevan se, että leffa-kaupoissa/-vuokraamoissa tai elokuvateattereiden kassalla tunnutaan olevan tarkempia K-rajojen suhteen kuin esimerkiksi tupakan tai alkoholin myymiselle kaupoissa. Herää kysymys, että miltä täällä oikein suojellaan ja miten.\nK-rajat ovat kuitenkin vain sääntöjä, yhteisesti sovittuja paperille kirjoitettuja sanoja. Lapsi, nuori tai aikuinen on loppujen lopuksi se, joka päätöksensä elokuvan katsomisesta tekee, oli se häneltä kielletty tai ei. Tässä kohdin vanhempien rooli lapsiperheissä on siis tärkeä.\nOmalla kohdallani kasvatus elokuvien ja pelien suhteen oli näin jälkeenpäin ajateltuna melko tiukka. En lapsena juuri oikeastaan ajatellut asiaa, vaikka toisinaan jotkin säännöt kismittivät, sekä se, etten tuntunut koskaan saavan suunvuoroa. Kuitenkin tiesin ja tiedän yhä, että vanhempani tarkoittivat vain hyvää.\nÄiti oli tarkka nukkumaanmenoajoista, eikä pitänyt yhtään siitä, että telkkaria tuijotettiin vielä kello kymmenen jälkeen. Aikoinaan ollessani käytännössä tv-riippuvainen, hän rajoitti toosan tuijottamisen kolmeen tuntiin. Ihan ymmärrettävistä syistä kuitenkin. Äiti kuitenkin oli, ja on yhä, rento sen suhteen, mitä loppujen lopuksi kuvaputken takana pyöri. Hänen kauttaan esimerkiksi Tarantinot tulivatkin tutuiksi, vaikka ikää ei ihan vielä riittänytkään. Tästä olenkin äidilleni kiitollinen.\nIsäni oli vanhemmistani puolestaan se, joka oli hyvin tarkka sitten K-rajojen suhteen. Jos elokuva oli K15, vaikka vain yhden ainokaisen kohtauksen takia, sitä ei katsottu, ei edes vanhemman kanssa. Ylipäätään isän "höpönlöpöksi", "turhaksi" tai "väkivaltaiseksi" luokittelemat elokuvat jäivät katsomatta, vaikka ne olivatkin meidän ikäisille suunnattuja. Näin esimerkiksi Indiana Jones -leffat, Bondit, erinäiset lasten toiminta-/agenttileffat ja tyypilliset Tom & Jerry -tyyliset mäiskinnät menivätkin meiltä ohi. Star Warskin sai isältä nihkeän vastaanoton. Tämä johtikin siihen, että katsastimme veljeni kanssa ne kielletyt elokuvat/pelit kavereilla tai ollessamme kahden kotona. Näin tutustuimme muun muassa Matrixiin.\nLyhyesti summaten: ikärajamerkinnät ovat useimmiten hyödyllisiä ja järjellä säännettyjä ohjenuoria. Niitä voi oman harkinnan oheella kuitenkin rikkoa. Liian tarkka K-rajoihin takertuminen ei siis edistä kenenkään mielihyvää tai kulttuurituntemusta, mutta toisaalta hölmö itsensä testaaminen tai muiden haastaminen katsomaan liian jännittävää elokuvaa ei ole järkevää sekään. Ohjeet ohjeina, järki järkenä.\nHeräsikö sinulle kysymyksiä, ajatuksia tai halu väitellä? Laita kommenttia! Keskustelun herättämiseksi alla on hieman kysymyksiä, joita voi pohtia:\nsaako sinusta elokuvan levittämisen kieltää maassa kokonaan? Millaisen elokuvan ja millä perustein? Pitäisikö mahdollisesta levittämisestä rankaista?\noletko saanut traumoja jonkin elokuvan katsomisesta liian aikaisin tai ala-ikäisenä? Oliko vika omassa liiallisessa uteliaisuudessa vai kenties vanhempien liian vapaassa kasvatuksessa?\ntunnetko liian sallivia tai liian tiukkia vanhempia? Entäpä uhmakkaita tai pelokkaita lapsia asian tiimoilta?\nmissä kulkee oman tahon ja lain raja? Saako näitä rajoja rikkoa?\nonko aikuisella oikeus päättää lapsen televisionkatsomisesta? Jos on, niin miksi? Milloin vahtiminen taas olisi tarpeetonta?\nAsiattomiksi, turhiksi tai hölmöiksi kommenteiksi tulkitut sanaset pysyvät bittiavaruudessa, joten maltti on valttia tässäkin asiassa. Muuten vapaa keskustelu kuitenkin alkakoon! Vastaan näihin nyt itsekin:\nperiaatteessa kyllä, silloin kun elokuva ylittää suomalaisen moraalin ja yleisen sietokyvyn rajat. Esimerkiksi lapsiporno, ja niin onneksi onkin tähän asti tehty. Samalla tavalla kuten internetissä lapsipornon levittäminen, myös elokuvan levittämisestä (joko aineellisesti tai aineettomasti) tulisi rankaista sakoilla. Toisaalta: onko kyse sananvapauden ja taiteellisen vision rajoittamisesta?\nei ole jäänyt traumoja, ei pahaa mieltä, eikä ahdistusta. Ei sitten mitään. Tylsää.\ntunnen lähisuvussa vanhemman, joka suojelee turhankin liikaa lapsiaan tietynlaisilta elokuvilta (kauhu, toiminta), mikä sitten haittaa lapsia ihan noin peruselokuvien katselussa. Kyseisen perheen yläasteikäinen tyttökin myöntää, että jännittävin elokuva minkä on koskaan nähnyt on Twilight tai Red Riding Hood, mikä on mielestäni hieman harmillista.\nMinusta on ikävää, että lapsi joutuu jatkuvasti kyselemään elokuvan edetessä, että "eihän tää oo liian jännä?", "eihän tässä kuole kukaan?" ja lopulta sanomaan: "mä en halua katsoa tätä, koska tässä voi olla verta!" Toki on hyvä, jos lapsi tietää, mitä haluaa/ei halua katsoa, mutta neuroottinen, opetettu pelkääminen ei ole tervettä\nItse olen tosiaan kokenut oman uhmakkuuteni joskus 11-13 -vuotiaana, jolloin tuli niitä syntisiä K15-elokuvia katseltua. Kuitenkin kaverini Khein voisi sanoa olevan tietoisesti uhmakas elokuvankatselija, tosin johtuu tämä johtunee hänen liian sallivasta kasvatuksestaan\nOmia rajoja saa ja tuleekin rikkoa. Ilman rajanylitystä et voi tuntea itseäsi, etkä omia rajojasi. Lakien rikkomista puolestaan en puolla. Jos jokin elokuva tai peli on K18, en antaisi sitä alaikäisteni lasteni katsoa, sillä kyseisten elokuvien materiaali on usein jo aika rankkaa. K15-elokuvissa voidaan kuitenkin usein joustaa, tosin en menisi mitään psykologisia trillereitä tai kauhuelokuvia ensimmäisenä näyttämään silloinkaan\nMielestäni aikuisen tulee tietää, mitä lapsi puuhaa. Tämä koskee paitsi elokuvien/tv:n katselua, niin myös pelaamista, kavereiden kanssa hengausta, opiskelua ja niin edelleen. Keskustelu asioista, yhteisten sääntöjen sopiminen ja lapsen kuunteleminen on tärkeää. Kompromissit ovat jees. Jos esimerkiksi nukkumaanmenoaika on kymmeneltä, mutta telkkarista tulee elokuva, joka kestää puoleen yöhön, voi asiasta poikkeuksellisesti joustaa.\nLapsen seuraaminen, ohjaaminen ja neuvominen on aina sallittua, oli oma lapsi sitten 5-, 11- tai 24-vuotias. Kyttääminen tai äärimmäisten rajojen vääntäminen ei kuulu hyvään kasvatukseen, vaan pahentaa asioita. Autoritäärinen päättäminen onkin lapsen mielestä julmaa ja epäreilua. Tässäkin asiassa siis keskusteleminen, asiaan perehtyminen ja kompromissien teko on olennaista.\n"Vahtiminen" alkaa olla tarpeetonta pahimman murrosiän jälkeen, 15-17 -vuoden iässä. Silloin nuori tietää, mitä elokuvia pystyy katsomaan ja käsittelemään, ja jos erehtyy, niin tämä kykenee prosessoimaan asian jo melko järkevästi\nOli miten oli, loppujen lopuksi se olet sinä joka menee elokuviin, maksaa DVD:stä tai laittaa televisio päälle. On sinusta kiinni katsotko jonkin elokuvan vai et, oli se sitten K7 tai K18. Omat rajansa kannattaa tuntea, ja niitä olisi myös syytä kunnioittaa. Toisaalta nekin pitää vain oppia, usein erehdyksen kautta.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 13:42 2 kommenttia:\nTagit: analyysit, arvostelut, K-rajat, kauhu, mielipide, pohdintoja, väkivalta\nKirjoitanpa nyt heti putkeen tämän arkistojen pohjalla olleen postauksen...\nNyt käsittelyssä ovat siis omasta mielestäni ne kaikkein hulvattomimmat, hauskimmat, hajottavimmat ja railakkaimmat komediaelokuvat, jotka saavat meikäläisen aina hymyilemään. Samalla esittelen muutaman näyttelijän, joiden esiintymisestä erityisesti pidän juuri komedian saralla. Nyt kuitenkin sivuutan Jim Carreyn ja tämän elokuvat kokonaan, sillä niistä olen jo kirjoittanut.\nOtetaanpa ensimmäisenä käsittelyyn Austin Powers. Kuten monet muutkin komediat, tämä jakaa mielipiteitä suuntaan jos toiseenkin. On niitä, jotka eivät voi sietää irvokasta ja härsiä agentti Powerssia ja elokuvatrilogian alapäähuumoria, ja sitten on niitä, jotka nauravat sille hervottomasti. Itse kuulun jälkimmäisiin.\nEnsimmäiset kaksi Austin Powers -elokuvaa ovat minusta hauskoja ja onnistuneita James Bond -parodioita. Hahmot ovat ihanan stereotyyppisiä, vallattomia ja hauskoja. Vaikka pissa/pieru/kakka-huumoria revitelläänkin elokuvissa melko paljon, sen vastapainona toimii hieman kekseliäämpää huumoria aina sananväännöistä ja lentävistä lauseista kiusalliseen hiljaisuuteen hahmojen välillä. Eikä tietenkään pidä unohtaa kaksimielisiä vitsejä, esimerkiksi näitä kuuluisia varjokohtauksia.\nVaikka ylläoleva klippi onkin trilogian kolmososasta, Goldmember oli itselleni pettymys suuri muitten Austin Powerssien rinnalla. Vaikea sanoa mitään yksittäistä syytä, mutta se ei vain jostain syystä purrut minuun. Sen sijaan Mike Myers puree, oli hän sitten missä elokuvassa tahansa. Herra taitaakin olla yksi valeasujen mestari, sillä pelkästään Austin Powersseissa hän esittää jopa kolmea tärkeää hahmoa. En ollut aluksi edes uskoa tätä, ennen kuin veljeni todisti asian minulle lopputekstien kautta. Jännä myös, en ollut tunnistaa Myerssiä myöskään Tarantinon Kunniattomissa Paskiaisissa.\nAlapäähuumorilla jatketaan myös kahden muun komedia-saagan parissa, nimittäin American Pien ja Scary Movien siivillä. En edes aio puolustella sitä, miksi elokuvien härski, kaksimielinen ja katastrofinomainen tai crazykomediamaisuus vetoaa minuun. Kysymys oikeastaan kuuluu, miten se vetoaa. Ehkä näissäkin elokuvissa parodisoiminen, tietynlainen karikatyyrisyys mutta siten helppo hahmoihin samastuminen sekä asioiden, kuten seksuaalisuuden, häpeän sekä erinäisten tabujen käsittely on se, mikä itseäni huvittaa.\nEhdottomat komediasuosikkini ovat kuitenkin Charlie Sheenin tähdittämät Hot Shots -elokuvat, jotka parodisoivat sotaelokuvia, kuten Top Gunia ja Ramboa, sekä poliisi-ja agenttielokuvia irvaileva Mies & Alaston ase -trilogia. Crazykomedian piirteet, täysin älyvapaa meininki, viattomanoloiset mutta kuitenkin nolot ja toilailevat hahmot vain yksinkertaisesti ovat vieneet sydämeni. Charlie Sheen on minusta ylipäätään kohtuullisen vakuuttava näyttelijä paitsi komedian, myös ihan vakavankin elokuvan puolella, kun mietitään esimerkiksi Platoonia. Ja sitä paitsi hän oli hauskaa seurattavaa myös Two and a half men -TV -sarjassa, mutta huumetoilailuiden vuoksi häntä tuskin television tai elokuvakankaalla nähdään toviin. Nielseniä ylistinkin jo jokunen aika sitten, joten en rupea itseäni enää toistamaan.\nLeslie Nielsen: komediaelokuvien kuningas. Rauha hänen muistolleen.\nYleisesti hyvässä komediassa pitää mielestäni olla jotain, mikä ällyyttää. Se voi olla sanoilla, stereotypioilla tai sanonnoilla kikkailua, referenssiä johonkin asiaan, tilannekomiikkaa, intertekstuaalisuutta ja niin edelleen. Sopivissa määrin voidaan mässäillä alatyylisellä huumorilla, kunhan se kohtaukseen sopii, eikä vyöry yli. Luultavasti kaikista eniten pidän parodia-tyylisistä komedioista, esimerkkinä vaikkapa Hei, me lennetään!. Itseasiassa kaikki yllä mainitsemani elokuvat ovat enemmän tai vähemmän parodioita, joten liekö ihme, että pidän niistä.\nParodian, kuten monen muunkin komediatyylin voi kuitenkin vetää täysin överiksi, ja nimenomaan sillä negatiivisella tavalla. Itse en jaksa ollenkaan pissa-kakka -huumoria, en liian stereotyyppisiä hahmoja tai jatkuvaa kohellusta ilman kohtalaista juonta. Vaikka toisaalta pidän mustista komedioista tai katastrofityylisistä (esim. Mr. Bean) elokuvista, ne eivät kuulu suosikkeihini. Ehkäpä juuri siksi, että ne ovat pohjimmiltaan sittenkin hieman painostavia tai ahdistavia. Komediassa minulle on tärkeää, että rentoutuu, ei se, että jännittää tai pelkää liikaa jonkin hahmon puolesta. Siten hyvän komedian tulisi olla jotenkin älyvapaata tai tapahtumallisesti etäinen.\nIlmeeni kun hyvä komedia.\nIlmeeni kun huono komedia (=ei ilmettä).\nJotenkin kuitenkin tuntuu siltä, ettei nykyään tehdä kovinkaan hyvää komediaa. Superhero Movie ja Epic Movie olivat totaalista kuraa, ja jokin mätti myös Hangoverissa, vaikka se olikin ihan hyvä elokuva noin komediallisestikin. En tiedä ovatko kriteerini ylipäätään niin kovia, ettei 2000-luvun komediat naurata, vai eikö niiden huumori vain yksinkertaisesti pure minuun. No, yllämainittujen elokuvien perusteella elän yhä 80- 90-luvulla.\nKomedia-elokuvat, jos mitkä, jakavat ihmisten mielipiteet, sillä huumorintajuja on niin moneksi. Toiset pitävät överiksi vedetystä räiminnästä, jotkut vaativat vähän syvällisempää sisältöä. Siksi täytyykin muistaa, ettei liian herkästi tuomitse jotakin komediaa, sillä samalla saattaa tuomita myös jonkun huumorintajun. Ja huumorintaju sekä nauru ovat hyvin herkkiä ja intiimeitä ihmispiirteitä, joita ei kannata suoralta kädeltä mollata ellei satu haluamaan vihollisia itselleen.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 16:02 Ei kommentteja:\nTagit: elokuva, komedia, mielipide, näyttelijät\nMuut ovat nähneet, minä en\nMovie Monday, elokuvabloggaajan haasteblogi, heitti pitkästä aikaa itselleni sopivan haasteen: esittele elokuva, jonka kaikki muut ovat nähneet, mutta sinä et. Haasteeseen tosin kuului myös häpeän tunne sekä mahdollisesti elokuvasta puhumisen vältteleminen, mutta itselleni ei onneksi ole moisia tunteita ole näistä elokuvista tullut. Ehkä muuten vain hieman epäsivistynyt olo. Alla ne kaikista räikeimmät rainat, joita ei ole tullut nähtyä. Lisää listaa löytyy tuolta "must-see" -osiosta.\nListaa voisi näistä elokuvista jatkaa pitemmällekin. Mieleen tulee Disneyn puolelta esimerkiksi Kaunotar ja Hirviö, muista lasten piirretyistä Balto ja niin edelleen. Lisäksi en ole esimerkiksi koskaan nähnyt kokonaista (vanhaa) James Bond -leffaa tai yhdeksi maailman parhaimmaksi elokuvaksi mainostettua Citizen Kanea. Komisario Palmuistakin on nähty vain Erehdys, ja muutenkin suomalaisten elokuvien puolelta katselukokemuksia on hämmentävän vähän. Klassikot kuten Akseli & Elina, Kulkurin valssi, Pekka Puupäät sekä Pekka & Pätkä -elokuvat ovat menneet minulta täysin ohi. Osittain näiden elokuvien katsomattomuus on johtunut ihan omasta laiskuudestani ja vähäisestä kiinnostuksestani, mutta eteenkin nuo neljä ensimmäistä elokuvaa kismittävät. Tällä kertaa tosin en voi syyttää vain itseäni, vaan myös kasvatustani.\nMeillä katsottiin tarkkaan, ettei elokuva ollut meiden ikäisiltä kielletty eikä se sisältäisi mitään meille sopimatonta, eli seksiä tai väkivaltaa. Ei siinä mitään, kyseessähän oli pitkälti vain minun ja veljeni "herkän" ja "viattoman" mielen suojeleminen. Kun kuitenkin täytin 15, en saanut katsoa K15-elokuvia siksi, koska kaksi vuotta nuorempi veljeni oli vielä alaikäinen, ja se olisi ollut hänelle epäreilua. Toinen sääntö oli, että telkkari meni kiinni kymmeneltä illalla. Piste. Oli siellä sitten elokuva kesken tai ei. Esimerkiksi useat Bond-leffat sekä Indiana Jonesit jäivät puolitiehen tämän säännön takia.\nTäten esimerkiksi Scarface, joka on luokiteltu Suomessa K18-leffaksi, tuli minulle tutuksi vain tämän videon kautta. Psychon äiti kielsi katsomasta omien traumojensa takia, ja Indiana Jones ei vain yksinkertaisesti kuulunut lapsuuteeni, vaikka sen katsominen olisikin ehkä ollut mahdollista. Ehkä. Vanhempani, eteenkin isä, kun haluisivat niin tarkkaan katsoa mitä televisio meille oikein syötti. Aikoinaan meitä ei päästetty edes katsomaan Kuin kissat ja koirat -elokuvaa, sillä se oli vain yksinkertaisesti "liian väkivaltainen".\nNyt onneksi yllä olevia elokuvia ei estä katsomasta käytännössä mikään, esimerkiksi Godfather ja Scarface ovat äidillä DVD:llä ja kavereilta löytyy varmasti Indyjä ja myös Hitchcock-klassikoita. Ehkä nyt ongelmana onkin pitkälti se oma jaksaminen ja halu. Ja tietenkin aika. Nykyihmisellä kun on aina niin pirun kiire.\nKuten viisas isäni tapaa sanoa: "on niillä aina niin kiire odottamaan".\nMitä tulee häpeän tunteeseen elokuvien suhteen, en juuri koe sitä, tai en koe ainakaan enää. Silloin tällöin minulle tulee tosin hieman kiusallinen tai epäsivistynyt olo, kun kaverini mainitsee jostakin elokuvasta, ja joudun myöntämään etten ole kyseistä rainaa nähnyt. Onneksi kaveri usein sanookin "aijaa, no, kuule, suosittelen ehdottomasti! Varmasti tykkäisit siitä! Katsotaanko se yhdessä vaikka ensi viikolla," sen sijaan, että haukkuisi minut sivistymättömäksi hölmöksi. Koska törmään tietämättömyyteeni varsin usein eteenkin Neon tai Oddjobin kanssa elokuvista jutellessani, olen pitkälti oppinut elämään sen kanssa, etten yksinkertaisesti voi tietää kaikkea tai katsoa kaiken maailman elokuvia, jotka periaatteessa kuuluisivatkin yleissivistykseen.\nNyt nuudelit kiehumaan ja hetken aikaa hengailua internetseissä. Sitten voisi katsastaa tuon televisiosta tänäiltana tulevan Rööperin.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 19:11 5 kommenttia:\nTagit: lapsuus, movie monday, tunne\nIhmiskunta tarvitsee tartunnan\nKoetetaanpa mennä nyt ajan hermolla ja arvostella juuri elokuvateattereissa pyörivä Contagion (suom. Tartunta). Kävin kyseisen elokuvan tsekkaamassa eilen illalla kaverini Soochin kanssa. Me molemmat odotimme elokuvalta melko paljon, sillä jo pelkästään elokuvan traileri sekä hyvät näyttelijävalinnat olivat saaneet kiinnostuksemme heräämään. Hyväksi onneksi elokuva täytti odotukset.\nPari vuotta takaperin maailmalla pyörinyt sikainfluenssa, ja sitä edeltänyt lintuinfluenssa, herättivät ihmisissä kysymyksiä, pelkoa sekä yleistä uskonkoettelua. Kun Suomessakin narkolepsiaa aiheuttanut sikainfluenssarokote aiheutti kohua mediassa, monella heräsi kysymys siitä, voiko lääkefirmoihin luottaa. Voiko ylipäätään kehenkään luottaa? Tartunta käsittelee hyvin muun muassa näitä aiheita, molemmat näkökannat huomioonottaen. Mihinkään terapiateokseen ei silti olla tällä elokuvalla menossa. Oikeastaan kyseessä on vain elokuva, joka vain sattui tulemaan levitykseen sopivaan aikaan: ei ennen em. pandemioita eikä niiden aikana, vaan hieman niiden jälkeen. Tämä onkin omiaan kysymyksiä herättämään: milloin tästä tulee totta?\nElokuva maalaa upean ja ennen kaikkea uskottavan ihmiskunnan uhkakuvan: pandemian, joka leviää nopeasti kosketustartuntana, ja tappaa 25% varmuudella. Massahysteria, kaupunkien evakuointi ja autioituminen sekä yleinen ihmissuhdedraama on yleensä tyypillinen näkökulma tälläisiin elokuviin, mutta Tartunta ottaa huomioon myös skenaarion tieteellisen puolen. Parituntisen aikana nähdään hyvin paljon itse taudin tutkimiseen liittyvää materiaalia, tutkijoiden mielenliikkeitä, lääkefirmojen ja tutkimuslaitosten välistä yhteydenpitoa, matkustamista taudin alkulähteelle ja niin edelleen. Onneksi näin, sillä hysteerisiä katastrofielokuvia on jo nähty tarpeeksi.\nElokuva etenee sopivan verkkaalla, mutta toimivalla tahdilla, aivan kuten itse epidemiakin. Toisaalta myöskään juonellisiin huippukohtiin ei törmätä, mikä ei toisaalta haittaa, sillä muutoin elokuva on rakennettu tasaisen hyvin ja hallitusti, ettei sellaisia kaivata. Elokuvan lopetus paikkaa kuitenkin mahdollisen juonellisen koukun nerokkuudellaan: se toimii samalla looppina, ratkaisuna, tarinan päätöksenä että sen jatkumona. Teknisesti elokuva on tasaisen tyylikäs, autioituneet kaupungit ja valtaisat joukkohaudat ovat karun ja hienon näköisiä. Isot pisteet lähtee myös musiikeille, jotka toimivat erinomaisesti elokuvan tunnelman luomisessa. Musiikin säveltäneellä Cliff Martinezilla oli näppinsä pelinsä myös Driven soundtrackissa, mikä oli paitsi elokuvana, niin ehdottomasti myös musiikillisesti hieno kokonaisuus. Uskoisin, että herran musiikkia aletaan käyttämään vastaisuudessa enemmänkin.\nVirkamiesten, tutkijoiden sekä tavallisten kansalaisten näkökulmat ovat edustettuina hyvin ja tasapuolisesti, ja elokuvaa voisikin kutsua kerronnaltaan laskelmoiduksi ja rationaaliseksi. Se kuitenkin toimii erittäin hyvin. Itse ainakin pelkäsin esimerkiksi tarinan siviilipuolesta kertovan perheen kohtalon menevän vetistelyn ja ylinäyttelemisen puolelle, mutta onneksi se pidettiin hillittynä ja tasaisena. Kerrankin esimerkiksi nuori teinityttö ei ole jatkuvasti hankaloittamassa asioita ja kiljumassa, vaan kerrankin toimimassa kuten käsketään. Eikä se isäkään mikään tyypillinen toimintaelokuvien kovanaama ole, onneksi.\nMuun muassa Jude Law, Kate Winslet, Marion Cotillard sekä Laurence Wishburn toimivat elokuvan kassamagneetteina, mutta ehdottomasti ansaitsevat huomionsa, sillä jokainen tekee omaa, tasaisen hyvää näyttelijäntyötä. Jokaisella hahmolla on Tartunnassa oma tarinansa, omat luonteensa ja pulmansa, niitä kuitenkaan turhaan korostamalla tai niillä mässäilemällä. Esimerkiksi Marion Cotillardin hahmo kidnapataan, Ally Hextallin esittämä tutkija ottaa riskejä päästäkseen lähemmäksi epidemian parannuskeinoa ja Wishburnin virkamieshahmo joutuu vastakkain Jude Lawin esittämän kriittisen bloggaajan ja median kanssa. Positiivinen huomio oli tarinan vahvoissa naishahmoissa: kaikki ovat aikaansaavia, pelottomia ja rationaalisia. Ehkä heissä on vähän perfektionistin ja työnarkomaanin vikaa, mutta se on hyvää vaihtelua tyypilliselle katastrofielokuvan naiskuvalle.\nKate Winslet on mainio. Taas.\nYleisesti Tartunta on realistisesti sekä laskelmoidun rauhallisesti kuvattu kertomus siitä, kuinka ihmiskunta käy taistoon aikaa vastaan. Tässä, kuten monessa muussakin (scifi)katastrofielokuvassa, sivutaan kuitenkin myös sitä totuutta, että ihminen on ihmiselle enemmän vaarallinen kuin se itse ulkopuolinen uhka. Hysteria, paniikki, ryöstely, väkivalta ja niskoittelu ovat ihmisen pahimmat viholliset. Mitäkö siis opimme? Tee, kuten käsketään, ole babylonian lammas, äläkä niskoittele. Näin nostat omia selviytymismahdollisuuksiasi.\nMiksi toisaalta selviytyä? Olemme perheemme kanssa ajatelleet moneen kertaan, lähinnä kuitenkin kepeästi ja huumoripohjalta, että ihmiskunnalle tekisi erittäin hyvää kohdata jokin massiivinen katastrofi: tappava pandemia, suuri sota, asteroidin iskeytyminen maahan tai jotain muuta vastaavaa. Oppisimme kunnioittamaan tätä hetkeä, toisia ihmisiä ja muita eliöitä, mahdollisesti yhdistämään voimamme yhteistä vihollista vastaan sekä oppia olemaan epäitsekkäitä ja maallisesta omaisuudesta vähemmän riippuvaisia. Kaiken kukkuraksi ihmispopulaatio pienenisi*, ja luontokin voisi paremmin.\nEn halua kuolla, enkä halua läheisteni kuolevan. En halua ihmiskunnan sammuvan. Haluan sen kuitenkin elävän huomattavasti epäitsekkäämmin, ja ikävä kyllä, vain kunnollinen maailmanlaajuinen katastrofi voisi sen meille opettaa. Onko tälläinen misantrooppinen ajattelu oikein? Hiljattaen päivällispöydässä meillä heräsikin ajatus, että olemmeko sittenkin liian jyrkkiä ihmiskuntaa kohtaan.\n*Ps. Näin sivuhuomautuksena: olin tällä viikolla erittäin hämmentynyt kuullessani, että 7 miljardia ihmistä on nyt pallollamme. Se on minusta aivan liikaa.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 13:11 2 kommenttia:\nTagit: analyysit, arvostelut, ilmiöt, musiikki, näyttelijät, pohdintoja, scifi, tulevaisuus\nApinoiden planeetat ja avaruusseikkailu\nUseimmat näkemäni elokuvablogit arvostelevat pitkälti juuri leffateattereissa pyöriviä elokuvia ja muutenkin paneutuvat huomattavasti enemmän ajankohtaisiin asioihin. Tämä häiritsee minua, sillä itse kirjoitan pitkälti sitä mitä sattuu, oli kyse sitten uusi tai vanha elokuva. Onko se siis hyvä asia, että kirjoitan juttuja ja arvosteluita pitkälti vanhoista elokuvista enkä kulje tarkasti ajan siivellä?\nKoetan nyt olla taas ajan hermolla ja heittää tähän väliin arvostelun uusimmasta Apinoiden Planeetasta, eli Rise of the Planet of the Apes (suom. Apinoiden Planeetan Synty). Toisaalta haluan verrata sitä myös tuohon alkuperäiseen Apinoiden Planeettaan (alkuperäisellä tarkoitan vuoden -68 leffaa), jonka katsoin hiljan perheeni kanssa.\nApinoiden Planeetan Synnyn näin siis ennen alkuperäistä Apinoiden Planeettaa, eli tuossa parisen viikkoa sitten veljeni kanssa. Olimme molemmat hieman varautuneita seuraavan parituntisen suhteen, sillä ainakin leffan trailereissa annettiin jatkuvan mäiskeen ja toiminnan kuvitelma. Molemmat pelkäsimme, että luvassa olisi mieletön ihmisteurastus miljoonaefekteillä höystettynä, paneutumatta itse tarinaan sekä ajattelematta alkuperäisversiota. Onneksi pelkomme kuitenkin osoittautuivat turhiksi.\nJuttu lähtee liikkeelle suuren lääkeyhtiön keksijän väsäämästä lääkkeestä, jolla on kyky parantaa yleisesti älyllisiä ja motorisia kykyjä. Lääkkeen ensimmäinen versio kuitenkin tekee koeapinat hulluiksi ja näin koko lauma tapetaan, ja näin tarinan päähenkilö, Caesariksi nimetty apinavauva, jää orvoksi ja näin ihmisten kasvattamaksi. Hiljalleen käy kuitenkin ilmi, että apinavauva onkin edellistä sukupolveaan huomattavasti älykkäämpi, ja parin vuoden kuluttua apina onkin fiksumpi kuin kouluikäinen lapsi. Älykkyys tuo kuitenkin mukanaan myös tuskaa, sillä palava halu päästä luontoon sekä omien juuriensa äärille luo apinanuorelle suurta turhautumista. Tilanteen pakosta Caesarin kasvatti-isä joutuu lopulta luopumaan apinastaan. Tämän Kirkassilmä kokee hylkäyksenä, ja tämä alkaakin pala palalta menettämään uskoaan ihmisiin. Seuraa pako, jonka seurauksena koko maailma muuttui.\nCaesar is not amused.\nApinoiden Planeetan Synty lähtee liikkeelle kohtalaisen lupaavasti ja pitää tasaisen hyvän tunnelman elokuvan loppuun saakka. Juonirakennelma kasaantuu hyvin eikä kompastu omiin kengännauhoihinsa. Hyvän ja pahan puoli vaihtelee ja on lopulta häilyvä: kuka tässä tekeekään pahaa ja kenelle? Ihmishahmot jäävät ehkä hieman latteiksi, ja Caesar korvaakin olemuksellaan suuren osan näyttelijiden inhimillisyydestä, ehkä vähän liikaakin. Itse bongasin Caesarissa heti jotain klonkkumaista, ja kappas kappas, Andy Serkis onkin näytellyt tämän upeasti animoidun hahmon.\nLopetus oli erittäin nerokas ja hienosti linkitetty alkuperäiseen Apinoiden planeettaan. Yleisesti olen lopetuksen lisäksi erittäin tyytyväinen siihen, ettei elokuva tosiaan mennyt apinoiden ja ihmisten väliseksi mäiskinnäksi. Kyseessä oli nimittäin puhtaasti Caesarin ja muiden apinoiden halu päästä luontoon, tosin muutama tielle osunut ihminen joutuu simpanssien, gorillojen ja yhden oranginkin turhautumat kokemaan, joidenkin harmiksi Tom Felton ensimmäisenä. Yleisesti Apinoiden Planeetan Synty on toimiva elokuva, jossa on sekä toimintaa että draamaa, mutta myös oikeita ajatuksia esimerkiksi eläinten elinoloista sekä ihmisen oikeutuksesta toimia luomakunnan jumalana.\nEntäs se vanha Apinoiden Planeetta? Noh, hieno elokuvahan tämäkin: teknisesti kelvollinen, juonellisesti ehkä hieman rönsyilevä, mutta toimiva, hahmollisesti kiinnostava ja miljööllisesti omaa luokkaansa. Teematiikka lähtee liikkeelle hyvin tyypillisestä 60-70 -luvun scifielokuvien misantrooppisesta ihmiskäsityksestä. Tarinan alussa astronautti Tyler toivookin lajinsa elävän vielä edes jotenkuten sovussa kunnes palaa takaisin Maahan.\nTarina on yleisesti ahdistava ja tietyllä tapaa turhauttava. Tyler miehistöineen haaksirikkoutuu lähes elottomannäköiselle planeetalle, ja törmää siellä ensin ihmiseltä näyttävään lajiin, joka on kuitenkin huomattavasti heidän tuntemaansa ihmistä alkukantaisempi. Pian heidän kimppuunsa hyökkää apinarotu, joka on ottanut haltuunsa planeetan vallan ja oikeuden. Heillä on oma uskonto, teknologia, arvot ja lainsäädäntö, ja ihmisiä metsästämällä ja vangitsemalla he yrittävät vaivoin pitää yllä luonnon hyvinvointia ja tasapainoa. Tyler sekoitetaan erehdyksessä planeetan alkukantaiseen ihmislajiin, ja kun Tayler yrittää osoittaa tulevansa kaukaa toiselta planeetalta, hänet tyrmätään. Turhautuminen, ahdistus sekä lieviä pakokauhun ja tuskallisen jumissa olemisen elementtejä on siis luvassa. Ja lopuksi tietenkin se karu totuus, ironisen Vapauden patsaan merkeissä.\nVaikka elokuvassa onkin yleisesti melankolinen ja päähenkilön kohdalla erittäin turhauttava tilanne, elokuvasta löytyy kuitenkin sydämellisyyttä, lempeyttä ja huumoria. Esimerkiksi apinatohtorit ovat juuri tälläiset sydämelliset ja lempeät hahmot, jotka oikeasti koettavat löytää alkuperälleen juuret ja täten perimmäisen totuuden. Huumoriltakaan ei säästytä, esimerkiksi seuraavassa dialogissa:\nTaylor: "Doctor, I'd like to kiss you goodbye." Dr. Zira: "All right, but you're so damned ugly."\nKun näin klassikko-scifi -elokuviin päästiin, viime viikolla televisiosta tuli 2001: Space Odyssey (suom. 2001: Avaruusseikkailu [omasta mielestäni harvinaisen urpo suomennos]). En tosin katsonut sitä, sillä samaan aikaan TV Viideltä tuli American Psyko, joka minun piti pitkästä aikaa katsoa läpi. Koska kuitenkin tämän postauksen aiheena tuntuu olevan scifi, jätän jenkki psykon analysoinnin myöhemmälle, ja avaan suuni Space Odysseystä.\nAvauskohtaus on elokuvassa upea.\nApinoita löytyy Avaruusseikkailustakin.\nSe, joka sanoo Avaruusseikkailun olevan huono elokuva, saa minun puolestani painua Hal-tietokoneen kaitsittavaksi, sillä minusta Space Odyssey on ehkä yksi kauneimpia näkemiäni elokuvia ikinä, sekä ehdottomasti Kubricin parhaimpia tekeleitä. Kun katsoin Space Odysseyn ensimmäisen kerran teeveestä noin vuosi takaperin, olin aivan mykistynyt elokuvan teknisestä upeudesta ja kauneudesta. Elokuvalla ei ensinnäkään ole kiire mihinkään, ja siksi se onkin niin upea: maisemia kuvataan paljon ja tarkasti, ja kuva pysyy pitkään samassa freimissä, jolloin se antaa silmälle luvan tarkastella kuvaa pitkään. Jokaisessa klipissä tuntuu olevan dynamiikkaa, kultaisia leikkauksia sekä taiteellinen päämäärä ja tarkoitus. Kun vielä kuvan hienouteen lisätään elokuvan tekninen ylivertaus aikaansa nähden (avaruuskohtaukset, apinapuvut, avaruusalusten tekninen rakenne) ei voi sanoa kuin vau. Sanalla sanoen elokuva on visuaalisesti upea.\nAvaruusseikkailun hienouksiin voidaan lisätä myös sen realistisuus. Liki kaikissa scifielokuvissa avaruudessa käydyissä taisteluissa taistelusalusten raketit suhahtelevat ja räjähdykset pamahtelevat komeasti halki tyhjiön. Tosiasiassa avaruudessa ei kuulu mitään ääntä, vain oma hengitys ja sydämen syke. Liki kaikissa scifitoiminta-leffoissa alukset kiitävät avaruuden halki vaivattomasti. Oikeasti avaruudessa liike ei ole nopeaa ja suoraviivaista, vaan hidasta ja ikuista ellei sitä erikseen jollain energialla pysäytä. Odyssey ottaa nämä asiat huomioon, ja luo lisäksi aidon tuntuisen painovoimattoman matkustusaluksen, hienon tyhjiön imun ja niin edelleen. Tästä suuret propsit kuvaajalle, sillä suurin osa painovoimakikoista on luotu juuri kameran ovelalla asettelulla.\nTarina on yksinkertainen, niin ikään kolmessa osassa. Ensimmäinen osa kertoo ihmisen juurista, apinoista, sekä näiden ensiaskeleesta kohti kehitykseen. Toinen osa esittelee lyhyesti tarinan teknologiaa ja ihmisiä. Kolmas osa keskittyy itse tarinaan, jossa pitkällä avaruusmatkalla oleva miehistö joutuu vastakkain aluksen Hal-tietokoneen kanssa. Kaikkia osia kytkee yhteen mustinen musta laatikko, jonka tarkoitus ei ole auennut minulle vieläkään, tosin minulla on tästäkin elementistä omat analyysini. Ajatellen esimerkiksi aivan tarinan päätöstä, voidaan ajatella, että kyseessä on elämän ja kuoleman symboli. Toisaalta se voi olla myös ajan ja paikan metafora.\nSpace Odyssey on parhaimmillaan, kun sen katsoo yksin omassa rauhassaan aikana, jolloin ei ole kiire mihinkään. Vaikka alun hidastempoisuus voi tuntua turhalta ja väsyttävältä, se kannattaa katsoa läpi kärsivällisyydellä ja ajatuksella, sillä juuri se rauhallisuus ja hiljaisuus on elokuvan suurinta antia, sillä näin lopun huipentuma korostuu mielettömän hyvin kaikessa kaoottisuudessaan. Apinoiden Planeettoihin verrattuna Odyssey on ihan omaa luokkaansa, ihan toisessa maailmassa.\nPs. Muokkailin hieman sivujen ulkoasua vaihtelun vuoksi. Lisänä tuli palkki, josta näkee, mitä elokuvia olen juuri katsonut, sekä luettelo, jossa on blogini kaikista suosituimmat artikkelit tällä hetkellä. Lukemalla ja kommentoimalla voit vaikuttaa tähän järjestykseen ;)\nPs.2. Olen lyhyen ajan sisällä saanut pari uutta lukijaa. Lämpimästi tervetuloa lukijakseni! Kommentteja saa, ja tulee jättää, jotta sivuni kehittyisivät eteenpäin. Enhän minä tätä loppujen lopuksi vain itselleni kirjoita. Lukijoina te saatte päättää, mistä haluatte tekstejä ja mitä haluatte tietää, joten kommenttia vaan kehiin tarpeen tullen.\nNäin kirjoitti Hedgie kello 15:33 Ei kommentteja:\nTagit: arvostelut, scifi\n"Pyörikää, oi joulun leffaset!" (mukana myös julkk...\n"Tämä blogimerkintä sisältää voimakkaita kohtauksi...


[quote=Vierailija][quote] Kalorimyrkytys-uusiosana. Energiaa valtavasti,vähän ravinteita. Sellaista ruokaahan meille tyrkytetään ? Roskaruuasta tulee myös psyykkisiä oireita. "Sohvaperuna"[/quote] Saahan sitä tyrkyttää, ei ole pakko ostaa. ;-)[/quote]


Tornion kirjastossa tapahtuu...: maaliskuuta 2013\nSENIOREIDEN KIRJASTOPÄIVILTÄ PERJANTAINA 8.3.2013\nPerjantain lumensekainen ilma ehkä verotti osallistujamäärää Senioreiden kirjastopäivillä perjantaina 8.3, joka sattumoisin oli myös Kansainvälinen Naistenpäivä.\nTuulisesta ja lumisesta ilmasta huolimatta väkeä oli kuitenkin tullut kuuntelemaan päivän\naiheesta "Kirjasto tutuksi."\nToiminnanohjaaja Irma Ihalainen-Kemi toivotti paikalle saapuneet tervetulleiksi tapahtumaan.\nAluksi tutustuttiin kirjastossa aloitettuun Kirjakassi-kokeiluun. Kokeilua esittelivät hyvinkin kiinnostuneille kuulijoille kirjastovirkailijat Anna-Leena Lindholm ja Ulla Thomasson. Kirjakassi-kokeilu herätti monenlaisia kysymyksiä yleisössä.\nKirjoista keskusteltiin yleensä, kerrottiin omia kirjakokemuksia ja tehtiin kierros aikuistenosastolla henkilökunnan esitellessä osastoa.\nKirjastovirkailijat Ulla Thomasson ja Anna-Leena Lindholm kertomassa Kirjakassi-kokeilusta.\nKirjasto tutuksi-kierros alkaa.\nOsastonjohtaja Terttu Uusimaa esittelemässä kirjanäyttelyitä.\nDekkariosaston esittelytelineestä löytyi uusimmat dekkarit.\nLähettänyt Tornion kirjaston aikuistenosasto klo perjantaina, maaliskuuta 08, 2013\nKuukauden tauluna meillä on Toivo Mikkosen "Lumikiharat."\nKuva on ripustettu asiakastiskiä vastapäätä ja sitä voi käydä katsomassa kirjaston aukioloaikoina.\nLähettänyt Tornion kirjaston aikuistenosasto klo torstaina, maaliskuuta 07, 2013\nYLEISTEN KIRJASTOJEN KANSALLINEN KÄYTTÄJÄKYSELY\nKysely käynnistyy maaliskuussa\nKansalliskirjaston koordinoima kirjastojen kansallinen käyttäjäkysely avautuu 4.3.2013. Kirjastojen käyttäjät voivat vastata kyselyyn 7.4.2013 saakka.\nKysely toteutetaan kolmella kielellä (suomi, ruotsi, englanti). Vastauskieli valitaan kyselyn alussa.\nKyselyssä arvotaan keskitetysti 30 kpl muistitikkuja sekä kustantajien ystävällisesti lahjoittamia kirjapalkintoja. Kirjastot saavat halutessaan käyttöönsä vastaajiensa yhteystiedot, joten palkintoarvontoja voi järjestää myös paikallisesti. Myös toimipistekohtaiset arvonnat ovat mahdollisia. Yhteystietojen jättäminen ei tietenkään ole vastaajille pakollista, eikä yhteystietoja voi yhdistää tiettyihin vastauksiin.\nLähettänyt Tornion kirjaston aikuistenosasto klo keskiviikkona, maaliskuuta 06, 2013\nSUOMEN ELÄMÄNTARINAYHDISTYKSEN TARINANISKENNÄN SM-KILPAILUN ALUEELLINEN KARSINTA/MESTARUUSKILPAILU 23.3.2013\nSuomen Elämäntarinayhdistyksen Tarinaniskennän SM-kilpailun alueellinen karsinta/mestaruuskilpailu on Torniossa lauantaina 23.3.2013 klo 12 kaupungin-kirjaston taidesalissa, 2. krs, osoite Torikatu 2.\nYhteyshenkilö Jukka Melaranta. Ilmoittautumiset puh. 040 7243 773 tai\nsähköp. jukkamelaranta(at)gmail.com. Järjestäjinä Lapin Kirjallisuusseura sekä Tornion kaupunginkirjasto ja Kulttuuritoimisto.\nKilpailu on avoin kaikille ja siihen voi osallistua myös alueen ulkopuolelta. Enintään seitsemän minuutin tarinan pitää pohjautua itse koettuun tai perheen/suvun tositapahtumaan eikä sitä ole aiemmin julkaistu tai esitetty julkisesti. Kilpailussa noudatetaan perinteistä kerrontatapaa ilman rooliasua tai muuta rekvisiittaa. SM-finaalissa kerrotaan sama tarina kuin alueellisessa mestaruuskilpailussa.\nLisätietoja yhteyshenkilöltä ja/tai Suomen Elämäntarinayhdistyksestä www.elamantarina.fi\nROMANIEN KULKU TÄHÄN PÄIVÄÄN - NÄYTTELY 1.3 - 15.3\nNäyttely käsittää Romanien historiaa, tapakulttuuria, vaatteita ja koruja 1500-luvulta nykypäivään.\nNäyttely on esillä kirjaston kokous/näyttely tilassa 1.3 - 15.3 välisen ajan kirjaston aukioloaikoina.\nRomanien kielestä ja lipusta.\nLähettänyt Tornion kirjaston aikuistenosasto klo maanantaina, maaliskuuta 04, 2013\nTORNION KANSALAISOPISTON SANATAIDERYHMÄN KUUKAUDEN RUNO\nLähettänyt Tornion kirjaston aikuistenosasto klo perjantaina, maaliskuuta 01, 2013\nTORNION KANSALAISOPISTON SANATAIDERYHMÄ\nSUOMEN ELÄMÄNTARINAYHDISTYKSEN TARINANISKENNÄN SM-...\nROMANIEN KULKU TÄHÄN PÄIVÄÄN - NÄYTTELY 1.3 - 15.3...\nTORNION KANSALAISOPISTON SANATAIDERYHMÄN KUUKAUDEN...


Missä äiti on parhaimmillaan? - Mielipide - Helsingin Sanomat\nMissä äiti on parhaimmillaan?\nViime aikojen päivähoitokeskustelu on keskittynyt lähinnä lapseen ja hänen oikeuksiinsa. Pienten lasten kotiäitinä asetan lapseni etusijalle ja olen tehnyt valintani heidän parastaan ajatellen. Silti ajattelen, että vieläkin äidin on pyydeltävä anteeksi valintojaan, tekipä hän kuinka tahansa.\nKeskustelu on taas osoittanut, että kaikille vaihtoehdoille on olemassa vankkumattomat, ehdottoman totuuden kannattajansa, jotka osaavat syyllistää "väärintekijöitä". Onko äidillä mitään oikeuksia? Onko sillä merkitystä, että äiti on kenties hankkinut korkean ammattitaidon kalliisti jollakin alalla? Koulutus on maksanut myös yhteiskunnalle paljon! Entä jos äidillä olisi todella jotain annettavaa myös kodin ulkopuolella?\nSaako äidillä lasten hankinnan jälkeen enää olla muita ambitioita kuin lasten parhaaksi toimiminen? Onko äiti yksilö vai lastensa palvelija? Entä, jos äiti ei olekaan parhaimmillaan "uhrautuvana" kotiäitinä?\nKotonaolo voi olla todella rankkaa ja henkisesti vaativaa työtä, etenkin jos äiti joutuu olemaan lastensa kanssa paljon yksin. Elämä ei ole pelkkää auvoisaa pullantuoksua, kuten jokainen uhmaikäisen tai sairastelevan lapsen vanhempi tietää.\nEdelleen on myös valitettava tosiasia, että syyllisyyden valinnoista kantaa äiti, isän töihinpaluuta harvoin kyseenalaistetaan. Vastikään televisiossa mainittiin, kuinka alle kolmevuotiaan paras paikka on ehdottomasti äidin hoivissa.\nOn totta, että varhaislapsuus menee ohi kovin nopeasti. Lapsia kuitenkin usein hankitaan enemmän kuin yksi. Kotona vietettyjä vuosia ei kerrykään kolme, vaan kuusi, jopa enemmän! Nämä vuodet eivät kerrytä eläkettä, ja nuori, "parhaat vuotensa" kotona ilman työkokemusta ollut korkeasti koulutettu nainen on pian pelannut itsensä ulos työmarkkinoilta. (Tosiasiassa pienten lasten kotona hoitaminen kasvattaa mitä parhaiten mm. neuvottelu- ja organisointitaitoja. Viidessä puuhassa yhtä aikaa sukkuloiva nainen, joka samalla koettaa luovia uhmaikäisen kanssa pärjää varmasti työpaikankin paineissa ja neuvottelutilanteissa.) Eikö olisi kaikkien etu, että äiti saisi tehdä kohtuullisesti itselleen mielekästä työtä (esimerkiksi osa-aikaisesti) lasten ollessa aivan pieniä? Meillähän on sittenkin tarjolla erinomaisia päivähoitovaihtoehtoja, mikäli yhteiskunnalla vain on tahtoa niiden kunnolliseen ylläpitämiseen.\nHyvinvoiva äiti on lastenkin hyvinvoinnin edellytys. Meidän on vain hyväksyttävä, että kaikille nykyajan äideille ei enää riitä pelkkä lapsilleen omistautuminen!\nfil. maist., kääntäjä


Kansainvälisen miestenpäivän päätavoitteet ovat myönteisten miesroolimallien edistäminen, miesten myönteisen panoksen juhlistaminen eri elämänalueilla, huomion kiinnittäminen miesten terveyteen ja miehiin kohdistuvaan syrjintään, sukupuoltenvälisten suhteiden ja tasa-arvon parantaminen sekä maailman tekeminen turvallisemmaksi.\nMiestenpäivän perustamista oli ehdoteltu jo 1960-luvulta lähtien muun muassa tasa-arvoperustein, sillä naisillakin oli oma kansainvälinen päivänsä. Alun perin miestenpäiväksi kaavailtiin 23. helmikuuta. Seuraavina vuosikymmeninä eri puolilla maailmaa kokeiltiinkin miestenpäivän viettämistä pienimuotoisesti, mutta kansainväliseksi se ei silloin vielä levinnyt, ja kokeilut jäivät lyhyhtaikaisiksi.\nNoudettu kohteesta ”https://fi.wikipedia.org/w/index.php?title=Kansainvälinen_miestenpäivä&oldid=19355555”\nViimeksi muokattu 22. marraskuuta 2020 kello 21.47\nSivua on viimeksi muutettu 22. marraskuuta 2020 kello 21.47.


Hallituksen kuulumisia, 22.8.2019 - Kakskertaseura ry\nHallituksen kuulumisia, 22.8.2019\nKesä meni ja hallitus aloitti syyskauden kokouksensa tänään. Vakiintuneet rutiinit menivät vakiintuneella tavalla. Muitakin asioita oli listalla.\nUusia jäseniä seuraan liittyi 10 kappaletta – tervetuloa mukaan toimintaan!\nMenneestä Kakskertapäivästä käytiin lyhyt palautekeskustelu, järjestelytoimikunnan vastaava palaveri on vielä pitämättä. Huolta kannettiin mm. yleisiin järjestelyihin liittyvien talkoiden jäämisestä vain muutaman henkilön varaan ja kustannusten karkaamisesta, tuotot eivät kattaneet kuluja. Opiksi otettavaa tuli ensi kesän päivien järjestämiselle.\nVarsinais-Suomen liitto on pyytänyt varsinaissuomalaisia, alueellisesti ja maakunnallisesti toimivia järjestöjä ja yhdistyksiä mukaan maakunnalliseen järjestöyhteistyöhön ja nimeämään ehdokkaansa maakunnan yhteistyöryhmän MYR:n järjestöjaostoon kaudelle 2019-2021. Ehdokas pyritään löytämään hallituksen ulkopuolelta ja erinomainen ehdokas löytyikin. V-S:n liitto nimeää saaduista ehdokkaista 20-henkisen jaoston ja toivomme olevamme siinä joukossa mukana.\nEnsi vuodeksikin on tarkoitus tehdä Kakskertaseuran kalenteri. Saarten elämään liittyviä vanhoja valokuvia on seuran käytössä ja niistä koetetaan löytää sopiva kullekin kuukaudelle. Seuraavan vuoden 2021 kalenteria varten on meneillään valokuvakilpailu, johon toivotaan runsasta osanottoa, lokakuun loppuun asti on aikaa räpsiä kuvia ja lähettää niitä osoitteeseen kakskertaseura@gmail.com.\nKakskertatalon talous on ongelmissa. Kaupunki on siirtänyt lämmityskulut vuokralaisen maksettavaksi. Tähän uuteen menoerään päätettiin hakea kaupungilta erillistä kohdeavustusta, uudelleen, aikaisempi hakemus ei tuonut tulosta. Lähtökohtana on, että kaupungin oman strategian mukaista on tarjota toimintaedellytykset sen piirissä toimiville kansalaisjärjestöille.\nLopuksi todettiin menneet ja ennen seuraavaa hallituksen kokousta pidettävät tapahtumat. Yksi uusikin tuli mukaan. Pyydetään kaupungin nimistöasioihin perehtynyt tutkija kertomaan meille kylien, siltojen ja muiden paikkojen nimien taustoista.\n» Neulomakerho ja kengät, 11.2.2020\n» Vuosikokous 10.2.2020\n» Aurinkoenergian hyötykäyttö, 21.1.2020\n» Hallituksen kuulumisia, 16.1.2020


Lohjan kaupunki Ymp�rist�nsuojelum��r�ykset\nOlet tässä: Asukas / Ymp�rist� ja luonto / Ymp�rist�nsuojelum��r�ykset Asukas\nOhje tankkauspisteen rakentajalle\nLohjan ymp�rist�nsuojelum��r�ykset Lohjan kaupunginvaltuusto on antanut 24.9.2003 ymp�rist�nsuojelum��r�ykset, jotka tulivat voimaan 1.1.2004\nLohjan ymp�rist�nsuojelum��r�ykset Liitteet (lukuunottamatta pohjavesialueita koskevia karttoja) Ymp�rist�nsuojelum��r�ysten perustelut\nKunnallisten ymp�rist�nsuojelum��r�ysten antaminen perustuu uuteen ymp�rist�nsuojelulakiin. Ymp�rist�nsuojelum��r�ykset ovat verrattavissa kunnallisiin j�tehuoltom��r�yksiin taikka rakennusj�rjestykseen. Valtioneuvoston antamat ymp�rist�nsuojelua koskevat asetukset ovat hyvin yleisluontoisia, kun taas paikallisista olosuhteista johtuvia ymp�rist�haittoja voidaan joustavasti ja tehokkaasti ehk�ist� kunnan ymp�rist�nsuojelum��r�yksill�. Ymp�rist�nsuojelu m��r�yksill� pyrit��n tarkentamaan yleisesti hyv�ksyttyj� velvoitteita ja varmistamaan elinkeinonharjoittajien ja asukkaiden tiedonsaanti sek� oikeusturva. T�ydent�v�t ja selvent�v�t paikalliset m��r�ykset voivat koskea esimerkiksi: j�teveden puhdistusta, polttoaineen varastointia, kemikaalien k�ytt��. M��r�yksiin kirjatuilla edellytyksill� voidaan my�s helpottaa kuntalaisten arkea mm. poistamalla turha ilmoitusvelvollisuus esim. tilap�ist� melua aiheuttavilta toiminnoilta, mik�li toiminta t�ytt�� tietyt edellytykset.\nTankkauspisteen rakentaminen -ohjeita pienen tankkauspisteen (s�ili� alle 10 m�) rakentajille\nOlet tässä: Asukas / Ymp�rist� ja luonto / Ymp�rist�nsuojelum��r�ykset Sivun alkuun


Lakiesitys sähköisestä laskutuksesta lausunnoille - Artikkeli - Valtiovarainministeriö\nValtiovarainministeriö 13.9.2018 16.23\nValtiovarainministeriö lähetti hallituksen esityksen luonnoksen laista sähköisestä laskutuksesta lausuntokierrokselle 13.9.2018. Uudella lailla sähköisestä laskutuksesta pyritään tehostamaan ja lisäämään sekä julkishallinnon että yritysten taloushallintojen rakenteisten sähköisten laskujen eli verkkolaskujen käyttöä.\nHallituksen esityksellä toimeenpannaan EU:n direktiivi sähköisestä laskutuksesta julkisissa hankinnoissa. Direktiivi edellyttää, että eurooppalainen standardointikomitea CEN laatii uuden sähköisen laskutuksen eurooppalaisen standardin. Standardin tarkoituksena on poistaa laskutukseen liittyviä rajat ylittävän kaupan esteitä, jotka johtuvat siitä, että eri maissa on käytössään erilaisia standardeja. Standardi valmistui kesällä 2017.\nDirektiivin mukaan hankintayksiköiden tulee pystyä vastaanottamaan ja käsittelemään uuden laskustandardin mukaisia sähköisiä laskuja EU-kynnysarvot ylittävissä hankintasopimussuhteissa viimeistään 18.4.2019. Lakiesityksellä ulotetaan hankintayksiköiden velvoite vastaanottaa ja käsitellä eurooppalaisen laskustandardin mukaisia sähköisiä laskuja myös kansalliset kynnysarvot ylittävien hankintasopimusten perusteella annettaviin laskuihin.\nLakiehdotus sisältää myös direktiivistä riippumatonta sääntelyä, jonka mukaan hankintayksiköille ja elinkeinonharjoittajille annetaan oikeus vaatia laskun antajalta sähköisen laskutuksen eurooppalaisen standardin mukaisia laskuja. Tämä edellyttää, että laskun antaja on joko hankintayksikkö tai elinkeinonharjoittaja. Sähköisestä laskutuksesta on laskun vastaanottajalle eniten hyötyä. Vastaanottajan taloushallinnon järjestelmissä digitalisoitu laskutieto mahdollistaa laskujen tehokkaan käsittelyn aina arkistointiin asti.\nHallituksen esityksen luonnos on lausunnolla 19.10.2018 saakka. Lausuntopyyntö ja hallituksen esityksen luonnos ovat saatavilla Lausuntopalvelu.fi:ssä.\nErityisasiantuntija Jonna Törnroos, etunimi.sukunimi(at)vm.fi, puh. 029553001\nLainsäädäntöneuvos Eeva Lantto, etunimi.sukunimi(at)vm.fi, puh. 0295 530 515\ndigitalisaatio laskutus lausunnot lausuntopyynnöt sähköinen hallinto sähköinen taloushallinto taloushallinto tiedollinen luonti


Tietoja Tailoress – Tailoress\nAinutlaatuiset ompelumallit naisille, lapset ja koti! Löydä inspiroivia digitaalisia PDF-ompelukuvioita, joita voit ladata ja tehdä heti!\nNaisten vaatteiden PDF-ompelumallit ovat Ison-Britannian kokoisia 4-18 (Mukana olevat kokotaulukot auttavat sinua löytämään ihanteellisen koon). Lastenvaatteiden PDF-ompelukuviot vastasyntyneelle 14 vuotta vanha!\nTailoress perustettiin alun perin toimimaan infopiste ihmiset etsivät ompeluun tiedot sekä miten liittyä minun luokkiin käytin tarjota paikallisesti. Se on sittemmin kasvanut minun vakava kuvio intohimoa ja tarjoaa minulle ulostulo antaa minun luomuksia mennä pidemmälle kuin vain minun ompelu studio. Joka kerta olen myydä kuvio Olen innoissani miettiä miten minun ajatus on tulossa jonkun toisen ja miten he tulkitsevat sitä.\nYritän tarjota niin paljon yksityiskohtia ja tarkkuutta jokaiseen minun malleja ja niiden opetusohjelmat. Jokaisella kuviolla on nelivärinen kuvia kuvaus mukana CAD piirretty kuvio-tiedostot. Ottavat laajasti tutkittu kuvio leikkaus ja lajittelu- ja ottaa laatinut niitä käsin yli 10 vuotta, Olen vakuuttunut minun kyky antaa muille suoraviivainen lähestymistapa uudestaan niitä.\nTulen mielellään auttaa ketään, joka on ostanut kuvio ja havaitsee kysymyksiä tai ongelmia ja en nauti suunniteltaessa tiettyjä asioita muille pyydettäessä. Joten ota rohkeasti yhteyttä, jos haluat keskustella mitään!


Alaks olee?: Harrastuskaveri\nMistä löytää kavereita? Ennalta-arvattavin ja ilmeisin vastauksista lienee: harrastuksista. Kun harrastaa jotain, mistä itse pitää, löytää väkisin muita samalle asialle vannoutuneita. Uusi harrastus on toki aina oiva idea, mutta entäs sitten, jos on jo harrastus, mutta ei siltikään kavereita? Tai joskus ongelmana tuntuu olevan se, että kun vaihtaa paikkakuntaa tai tuttu harrastuskaveriporukka leviää muuten vaan käsiin, jää tyhjän päälle roikkumaan.\nYksi ratkaisu ongelmaan on Harrastuskaveri-palvelu. (Löytyy myös Facebookista.) Se on ”ilmainen, harrastamiseen erikoistunut seuranhakupalvelu”. Okei, seuranhakupalvelu kalskahtaa vähän epäilyttävältä ja hivenen luotaantyöntävältä, mutta sivuston idea on oikeasti nerokas. Palvelussa voi hakea harrastuksen ja paikkakunnan mukaan uusia harrastuskavereita, ettei tarvitse yksinään olla sekä puolustaja, hyökkääjä että maalivahti.\nKuva: Matt and Kim Rudge\nEli jos on tottunut pelaamaan shakkia, muttei tunne ketään, joka osaisi edes säännöt, voi naputella hakukenttään Shakki ja Kajaani ja TADAA! kajaanilaiset shakinpelaajat löytävät toisensa. Jos Kajaanissa ei olekaan vielä yhtään shakinpelaajaa, voi jättää oman ilmoituksensa ja toiveikkaana odottaa, josko joku muukin tulisi linjoille. Palvelu on vasta kehittymässä, mutta mitä enemmän porukkaa ilmoittaa harrastuskaverin tarpeesta, sitä usemmin eri harrastajat löytävät toisensa.\nTietenkin kannattaa myös vähän Googlettaa, ellei ensihätään harrastuskavereista apua löydäkään. Monilla harrastuksilla on omat fooruminsa ja seuransa, joiden sivuilla voi ilmoittaa olevansa harrastuskaveria vailla. Esimerkiksi bändiä etsivälle basistille löytyy useampiakin foorumeita (Meteli.net, Muusikoiden.net, Mikseri.net), joilta lähteä soittoseuraa kyselemään.\nKuva: Roger Blackwell\nSuomeen palattuani minäkin joudun etsimään itselleni jostakin Niles Cranen squashkentälle. Aion ilmoittaa harrastuskaveri-sivustolle olevani vailla pelikaveria ja toivottavasti joku lähtee kanssani läiskimään palloa. Yksin kun se on pikkuisen tylsää ja hankalaa.\nMihin harrastukseen sinä olet kaveria vailla?\nAnonyymi 16. kesäkuuta 2010 klo 7.27\nMilläs nimimerkillä sulla on ilmoitus harrastuskaveri.com:ssa?\nHyvä bloggaus - keep them coming!\nAliisa 16. kesäkuuta 2010 klo 13.31\nEi mulla itseasiassa vielä ole. Laitan sen vasta sitten, kun olen taas Suomen kamaralla. :) Mutta eiköhän se ole Aliisalla sielläkin, ellei nimeäni ole ryöstetty.\nTrenare 7. tammikuuta 2014 klo 15.52\nwww.treenikumppani.fi - yksi vaihtoehto harrastuskaverin löytämiseen. :)\nAliisa 8. tammikuuta 2014 klo 20.31\nTrenare - no ehdottomasti! Kiitos vinkistä. :)