Paholaisen Asianajaja: Antti Heikkilä suosittelee vesirokkoa lapsille\nAntti Heikkilä kertoo vihdoista viimein jotain konkreettista rokottamisesta. Hänen kirjoittama kommentti löytyy ajalta 3.2.2011, klo 9:36. Edellinen kirjoittaja on pohtinut vesirokkorokotteen tarpeellisuutta, johon Heikkilä vastaa:\nOikestaan osuit asian ytimeen. Rokotteita näihin arkipäivän tauteihin markkinoidaan juuri elinkeinoelämän takia. Ihmisistä viis On unohdettu se tosiasia että on parempi levätä 2-3 päivää vuoteessa jolloin suurin osa toipuu itsestään. Mutta se taas on rahan haaskausta Oikotieteä ei ole ja jos pakottaa itsensä töihin niin tauti vain pitkittyy ja pahenee. Rokotuskomplikaatioita mitätöidään sillä että että rokottamattomuus toisi enenmmän kuolemantapauksia mutta unohdetaan että nytkin iso osa kuolleista oli rokotettuja. Ihmisiä kuolee aina mitättömiltä tuntuviin sairauksiin syistä jotka ovat tuntemattomia Se ei taas tee sairaudesta yleisvaarallista. Nyt on sekoitettu termejä kun on seurannut tuota selittelyiden virtaa. Mutta Suomessa ei joudu vastuuseen sillä poliittinen ja eteenkin lääketieteen eliitti suojelee toisiaan. H1N1 asiasta on olemassa täysin erilainen näkemys mikä perustuu todellisuuteen ja kokemukseen kuin se mitä THL esittää. Heikki Peltola oli poikkeus mutta hänellä onkin näiden suteen kokemusta reaalimaailmasta muun muassa Afrikasta. Mutta kuka kuuntelee järjen änntä tässä hysterian maailmassa. Puskahan on viaton, koskahan vastuullisten silmät aukeavat\nHeikkilä kirjoitti näemmä enemmän H1N1-rokotteesta. Pointti tuli kuitenkin selväksi. On turhaa rokottaa, jos taudista toipuu parissa kolmessa päivässä. Rokottamattomuuden haittoja ja seuraamuksia ei tarvitse pohtia, sillä eiväthän rokotteet edes ole 100 % toimivia. Tuo onkin aivan totta, sillä vesirokkorokotteen teho on iästä riippuen huonoimmillaan n. 70 % luokkaa. Samoin rokote ehkäisee vyöruusua samalla tai hieman paremmalla varmuudella.\nVaricella-zoster virus on ihan luonnollinen herpesviruksiin kuuluva virus. Se aiheuttaa täysin luonnollisen kuumetaudin. Korkean kuumeen. Myös iholle ilmestyvät rakkulat ovat luonnollisia. Rakkuloiden tulehdukset ovat myös luonnollisia tulehduksia. Tulehtuneissa rakkuloissa muhivat bakteerit ovat luonnollisia bakteereita. Hermoratoja pitkin korviin ja silmiin levinnyt herpesvirus liikkuu luonnollisella tahdilla. Samoin komplikaationa ilmenevä maksatulehdus on luonnollinen maksatulehdus. Vain yksi aikuisena vesirokon sairastava neljästä sadasta päätyy sairaalaan, kun luonnollinen virus leviää keuhkoihin. Suomessa vain yksi lapsi kuolee vuodessa luonnollisella tavalla vesirokon seurauksena. Lapsien kokema halvaus on luonnollinen halvaus.\nOnneksi Heikkilä varmentaa myöhemmin kantaansa vesirokkorokotteesta 03.02.2011 17:32:\nVesirokkorokote on huono ja epävarma enkä ottaisi Tosin tyttöjen on hyvä saada tauti nuorena Ennen järjsetettiin lastekutsuja kun joku sai vesirokon ja siten kaveritkin sai samalla immuniteetin. Rokote ei suojaa myöhemmän iän vesirokkolta jolloin voi syntyä sikiövaurioita. Sairastettu tauti antaa immuniteetin\nTodellakin. Lastenkutsuilla on helppo todeta, että vesirokko on todella helposti tarttuva herpesvirus. Lapsena sairastettu vesirokko on lievempi kuin aikuisena sairastettu. Vesirokko johtaa harvoin sairaalavierailuun. Huisa enemmistö lapsista toipuu täysin.\nRokote suojaa lapsia tehokkaimmin n. kymmenen vuoden verran rokottamisen jälkeen. Kaksi annosta antaa 98.3 % suojan. Rokotetut lapset voivat sairastaa vesirokkoa, mutta se on rokon lievempää muotoa. Heikkilä on oikeassa siinä, että rokote on epävarma. Se ei ole täysin toimiva. Joten vesirokkorokotteella voidaan vain vähentää vesirokon seurauksia. Esim. Yhdysvalloissa vesirokko ei kadonnut kokonaan rokotteen käyttöönoton jälkeen. Sen yleisyys vain väheni n. 70 - 80 prosenttia.\nVesirokko ei ole ns. vakava tauti. Toki vyöruusu on helvetin paha vanhuksilla, mutta eihän kannata riskeerata immuunijärjestelmäänsä millään keinotekoisella rokotteella. Vyöruusua vastaan on oma rokote, joka on tarkoitettu vanhoille ihmisille. Se helpottaa oloa lieventävällä vyöruusun oireita. Se ei vaikuta kuolleisuuteen. Eikä se vaikuta positiivisesti tai negatiivisesti laumaimmuniteettiin.\nAikaisemmin Heikkilä ilmoitti, etteivät tuhkarokon ja hinkuyskän rokotteet oikeasti edes olleet/ole tarpeellisia.\nMuista katsoa A-talkin jakso H1N1-rokotteesta ja narkolepsiasta.\nLoppuun suositus lukea Tekniikka & Talous lehdessä ollut artikkeli hinkuyskän comebäckistä. Mukana myös Ben Goldacren kehumista. Kiitos vinkistä T. Myllyniemelle.\nKirjoittanut Paholaisen Asianajaja Kello 8:35 PM\nKyllä nyt yksi hinkuyskä menee siinä missä influenssakin, ja tervetuloa vaan tuhkarokkokin, vanha ystävämme, takaisin...\n"Sairastettu tauti antaa immuniteetin"\nNo jaa, sairastetusta vesirokosta elimistö kun ei pääse ikinä eroon, vaan virus jää loppuelämäksi piileskelemään hermojuuriin, että miten tuon nyt sitten ottaa, onko se immuniteettia vai ei (siinä mielessä miten immuniteetti yleensä ymmärretään populaariteksteissä)? Jos haluaa lapsilleen viruksen pysyvästi hermojuuriin niin ei ku bilettämään! Me jätettiin biletykset väliin ja valittiin ne myrkyt ja epäluonnollisuus.\nOn tietenkin totta että rokotuksen valitessaan joutuu tavallaan "kierteeseen", koska rokotevastetta joutuu vahvistamaan uusintarokotuksilla. Aika näyttää miten vesirokon kanssa tulee toimia, mutta todennäköisesti lapsena annetut rokotteet on paras vahvistaa jossain vaiheessa. Ai miten lääkefirmojen pamput hieroo käsiään!\nOlisi muuten mielenkiintoista nähdä perusrokotusten (siis lasten) kattavuus-käppyrää tämän narkkis-kohun ajalta, miten paljon se on vaikuttanut, vai onko lainkaan.\nPakko kommentoida myös tuohon "sairastettu tauti antaa immuniteetin" -kohtaan. Ei anna. Sen takia esim. jäykkäkouristusta vastaan rokotetaan, koska sairastettu jäykkäkouristus ei takaa ollenkaan varmaa immuniteettia.\nItse sairastin vesirokon ala-asteikäisenä, tauti meni kevyesti ohi toisin kuin monella muulla (ne itse sairautta pahemma jälkitaudit kuten virustaudeissa yleensäkin), mutta 17-vuotiaana kasvoihin puhkesi vyöruusu. Se hermojuurissa piileskelvä virus aiheuttaa sen sopivissa oloissa. Pahimmillaan kasvojen alueella se voi yltyä niin pahaksi, että silmät tulehtuvat (voi aiheutua jopa näön heikkenemistä ja verkkokalvonekroosia) ja jälkeen voi jäädä pahasti invalidisoiva jälkikiputila.\nOnneksi lääkäri tunnisti rakkulat nopeasti välittämättä "vanhan ihmisen taudista" ja kallis lääkitys tepsi hyvin.\n"Hermoratoja pitkin korviin ja silmiin levinnyt herpesvirus liikkuu luonnollisella tahdilla."\nTästä tuli vahvasti mieleen entinen pomoni. Hänellä oli mennyt näkö herpeksen vuoksi toisesta silmästä. Kesken mettätöiden. Oli sitä vanhaa luonnollista sukupolvea.\nHeikkilän vanhojen bloggausten kommenttien läpiselaaminen kannattaa. Sieltä selviää millä tavalla Heikkilä lopulta päätyy johtopäätöksiinsä. Suurin painoarvo on lopulta anekdootit.\nMinä kerron todellisuudesta ja mitä potilaat ovat kokeneet\nToisaalla Heikkilä painottaa tutkitun tiedon tärkeyttä. Mutta homeopatian kehuminen juuri potilaidenkehujen perusteella kertoo, miten hän seuloo läpi tutkittua tietoa.\nToisaalla tutkittua tietoa tönätään sivuun vedoten lääketeollisuuden rahoihin ja lääkäreiden rahanhimoon (mitkä ovat ihan oikeita ongelmia). Mutta toisaalta Heikkilän ruokaopaskirjat eivät ole ilmaisia.\nTässähän on vuoden 2011 projekti. Mutta pidän projektin yksityiskohdat toistaiseksi piilossa hihassani.\nTuostapa tulikin mieleen, että pitää vihdoin laskea perse penkille ja pistää Goldacren kirja tilaukseen. Sitä ei jostain käsittämättömästä syystä löydy paikallisista kirjastoista.\nHienoa, että löytyy joku, joka uskaltaa myös kyseenalaistaa Heikkilän näkemyksiä. Minusta on jo pitkään tuntunut, että hän vetää suurimman osan "tutkimustuloksistaan" suoraan hatusta. Sekin, että hänellä olisi kasapäin kokemusta kaikkien maailman eri tautien hoidosta, tuntuu hieman oudolta, jos on vuosikaudet ollut vain yksityissairaalan niksauttavana muka-ortopedina. Tulee vähän mieleen Jari Sarasvuo, joka poimii rusinat pullasta eri jenkkihöpöttäjien valistuksista. On aika helppoa olla ikuinen opponentti ja vastustaa kaikkea, mitä julkinen terveydenhuolto yrittää saada aikaiseksi.\nMaku meni viimeistään siinä, kun Heikkilä alkoi kiistää ilmastomuutoksen ja arvostella Wikileaksia.\nEn ole perehtynyt siihen mitä Heikkilän suosittelemat rasvaopit ja muut ruokavalionmuutokset oikein ovat pätevyydeltään. Syön sitä mikä maistuu hyvälle.\nAnonymous kommentoi Heikkilän blogissa:\nEhkä osalle lukijoista voisi suositella, että laitettaisiin välillä vähän jäitä hattuun ja mietittäisiin asioita aina usealtakin näkökannalta, ei aina niellä koukkuineen päivineen edes Antin väitteitä, vaikka ne välillä niin mukavia olisivatkin uskoa. Tässä hyvä vastakommentti vesirokkorokotteeseen lähdeviitteineen:\nJohon Heikkilä vastaa:\nKertomani vesirokosta on ollut aina käytäntö kunnes suuri raha astui kuvaan. Ihan sama asia kuin diabeteksen kanssa Lääkkeitä, lääkkeitä vaikka siihen ei ole perusteita kun vhh on yli 200 vuotta vanha tehokas hoito. Valinta on jokaisen oma kuten tuon paholaisen asianajankin joka ilmeisesti kuuluu skeptikko uskovaisten piiriin. Kuka tietää mitä tuokin rokote sisältää ja mitä komplikaatioita siitä seuraa ja se ei anna pysyvää suojaa missään tapauksessa eikä estä muitakaan komplikaatioita.\nViimeiset kohdat ovat ihan oikein, mutta rokotteiden sisällöt ovat luettavissa.\nOlisi myös erittäin mukava kuulla mitkä ovat "skeptikko uskovaisten piirin" teesit.\nMinä kirjoitin ja lähetin äskettäin 3. ja todennäköisesti viimeisen kerran Heikkilän blogiin tämän:\nSillä tämä oli jo 3. kerta kun hän sensuroi kirjoitukseni sivultaan (Tuokaan ei koskaan ilmestynyt sinne). Olen kuin pysyvästi bannassa. (Tuo aiheeni liittyisi blogin 10 miljardin säästön aiheeseen aivan hyvin).\nHui helvetti, voinko siis saada jonkun hirveen vyöruusun tai jopa sokeutua kun olen sairastanut vesirokon :S:S Apua, tahdon rokotteita välittömästi! Ihan oikeesti, haluan.\nSairastin vesirokon about 16-vuotiaana, oli aika rankka kokemus, vaikken mihinkään sairaalakuntoon mennytkään. Ne rakkulat ja ruvet oli pahinta, tietäähän sen nyt, teini-ikäsenä naama täynnä verisiä haavoja ja arpia pitkään sen jälkeen kun itse sairaus on muuten mennyt ohi. Opettajat katsoivat säälivästi kiikuttaessani heille poissaololappuja, eivät halunneet nähdä lääkärintodistusta koska "uskon kyllä ilmankin". -.- Naamassa ja kropassa siitä isoja arpia vieläkin. Olis ollut ihan kiva jos 1) tän olis sairastanut pois muksuna 2) olis ollu se rokote lieventämässä tätäki -.- Olis kuulunut olla varmaan kaks viikkoa pois koulusta noiden rupien sun muiden takia, mutta koska lukiossa maksimipoissaolot täyttyy jo sillä yhdelläkin viikolla, ei auttanut kuin mennä ja riskeerata tartunta muihin. -.-\n"Vyöruusu on vesirokkoviruksen aiheuttama paikallinen infektio yleensä yhden, harvoin kahden tai useamman hermon hermottamalla alueella. Sitä on harvoin lapsilla ja nuorilla aikuisilla. Iän karttuessa vyöruusu yleistyy, ja yli 80-vuotiaista sellaisen voi saada jopa joka toinen. Jos elimistön vastustuskyky on voimakkaasti alentunut (esimerkiksi AIDS:in, muun kroonisen sairauden, solunsalpaajalääkityksen tai vastaavan muun syyn takia), tauti voi levitä koko kehoon. Vyöruusu voi uusiutua vuosienkin kuluttua. Virus jää vesirokon jälkeen piileksimään hermon juureen, josta se aktivoituu ja siirtyy hermoa pitkin ihoon."\nNuorilla ja aikuisilla harvemmin, se on oikeasti käytännössä vanhojen ihmisten sairaus. Minulla se vain jostakin syystä puhkesi vastoin kaikkia odotuksia junnuna. Rakkulat voivat tartuttaa ihmisen, joka ei ole vielä sairastanut vesirokkoa.\nMonimutkainen viruskompleksi, mutta kun rokotuksista puhutaan, niin vyöruusua voi ehkäistä myös rokotteella. Sitä suositellaan 60 vuotta täyttäneille :)\nEt ole ainoa, jota Heikkilä sensuroi blogissaan. Lähetin hänen keskustelupalstalleen palautteen politiikkojen parjaamisesta, eikä sitä julkaistu. Muistutin Heikkilää siitä, että hän kuului itse Eeva Kuuskosken taustajoukkoihin, kun tästä myöhemmin MLL:stä potkut saaneesta nykyisestä Liisa Hyssälän valtiosihteeristä puuhattiin presidenttiä 1994.


Tuoksussa Basilikaa: Tyrni-valkosuklaapiirakka\nEn ollut aiemmin valmistanut tyrnipiirakkaa, ei ollut oikeastaan tullut edes mieleen, että kyseisiä marjoja voisi myös piirakassa käyttää. Mutta miksi ei? Marjapiirakathan ovat lähes aina tosi hyvänmakuisia. Koska meillä on pakastimessa viime syksyisiä tyrnejä vielä melko suuri määrä, selailin netistä hieman uusia tapoja käyttää näitä mukavan kirpeitä marjoja. Löysin Kodin kuvalehden- sivuilta ihastuttavan tyrnipiirakan ohjeen, jossa mukana oli myös valkosuklaata. Tämä ohje ei siis voinut olla huono. Alkuperäisessä ohjeessa oli käytetty tyrnimarmeladia mutta koska ajatuksena oli käyttää pakastimesta löytyviä tyrnejä, soseutin tyrnit ja iskin täytteeseen sellaisenaan. Ja vieläpä tuplamäärän, eikä kyllä tullut piirakasta yhtään liian kirpeä. Tyrnit toimivat mielestäni valkosuklaan kanssa tosi kivasti, ja suklaa toikin sopivasti makeutta kirpeiden tyrnien rinnalle. Kookossokeri toimii vastaavanlaisissa piirakoissa loistavasti, tuoden piirakkaan oman makuvivahteensa.\n2 dl tyrnejä soseutettuna\nAloita valmistamalla piirakan pohjataikina. Sulata voi ja lisää joukkoon sokeri. Sekoita vaahdoksi. Yhdistä kuivat aineet ja lisää ne voi-sokerivaahtoon. Lisää kerma ja sekoita. Anna taikinan vetäytyä jääkaapissa täytteen valmistamisen ajan.\nSulata valkosuklaa vesihauteessa tai varovasti mikrossa. Soseuta tyrnit. Sekoita täytteen ainekset keskenään.\nVuoraa irtopohjavuoan pohja (halk. noin 24-26 cm) leivinpaperilla. Taputtele pohjataikina vuokaan sekä reunoille. Lisää täyte. Paista piirakkaa 200- asteisen uunin alatasolla noin 30-40 minuuttia. Kypsyyttä voit kokeilla hammastikulla. Jos pinta uhkaa tummua liikaa, voi loppuvaiheessa lisätä vuoan päälle palan leivinpaperia.\nLähettänyt Tuoksussabasilikaa klo 11.33\nTunnisteet: Jälkiruoka, Kananmuna, Leivonnaiset, Leivonta, Marjat, Ruoka, Suklaa\nViikonloppukokki 10. huhtikuuta 2017 klo 18.11\nValkosuklaa kesyttää varmasti hyvin happamankin marjan, vaikka minulle tyrni ei ole liian hapan. Tykkään syödä sitä ihan jogurtissakin. Olen joskus miettinyt miten soseuttaminen onnistuu, kun marjassa on niin iso siemen. Ilmeisesti ihan hyvin?\nTuoksussabasilikaa 10. huhtikuuta 2017 klo 21.28\nMinusta valkosuklaa ja tyrni olivat oikein kiva makupari. Piirakasta tuli sopivan makea mutta tyrnin makukin tuli hyvin esille, mikä oli tarkoituskin :) Soseuttaminen onnistui kyllä mutta toki osa siemenistä jäi kokonaisiksi. Se ei kuitenkaan haitannut lopputuloksessa, sillä en juurikaan huomannut siemeniä syödessäni piirakkaa. Kannattaa kokeilla soseuttamista!


CampaSimpukka: Kaakao-avokadomousse vaatii vielä viksaamista\nLähettänyt Sari - CampaSimpukka klo 8.38.00\nAnonyymi 9.2.2014 klo 9.34.00\nMä tykkkään avokadosta kovasti ihan sellaisenaan: hedelmä puoliksi, kivi pois ja hieman balsamicoa päälle. Onneksi niitä kypsiä löytyy silloin tällöin...\nSari - CampaSimpukka 9.2.2014 klo 9.42.00\nPitää kokeilla tätä aivan tavallista tapaa syödä avokadoja:) Kerran tein jonkunlaista smoothieta ja siitä tuli rakenteeltaan kuin sammakonkutua, en pitänyt siitä :D\nHelinä 9.2.2014 klo 9.57.00\nLeivoimme joku viikko sitten 4-vuotiaan kummipoikani kanssa keksejä. Ensimmäiset oli maapähkinävoikeksejä ja ne maistuivat hyvin.\nToiset oli sokerittomia ja jauhottomia banaani-suklaa-terveyskeksejä (aika hirveitä). Kummipoika haukkasi keksiä ja meni vähän mietteliään näköiseksi. Kysyin, että mitäs herra tykkää. Hän katseli hetken seiniä ja kattoa ja sanoi sitten että "Se on salaisuus." :D\nSari - CampaSimpukka 9.2.2014 klo 10.14.00\nLoistava vastaus! :D\nJael 9.2.2014 klo 14.54.00\nAvokadosuklaamoussea tuli blogin alkuaikoin tehtyä useinkin,sillä olin siihen aikaan vielä enemmän raakalinjalla,silloin kun pahemmin muut ei vielä ollut.Itse laitan sekaan aina taatelia,ja joskus banaaniakin ,ja jos laittaa oikeassa suhteessa ainekset siihen,niin siitä tulee tosi hyvää:) Ja sen voi jäädyttää jäätelöksikin:) Olen monta lasta huijannut syömään avokadosuklaamoussea eivätkä ikinä arvanneet mitä siinä oli;D Tämä tapahtui kun autoin tuttavan kasvisravintolassa pohjoisessa,kun tulin tänne takaisin,ja asuin ensimmäisen vuoden pohjoisessa Israelissa.Siitä tuli ihan vakiojälkkäri siellä ja lapset tykkäsi:)\nBlogiinkin olen laittanut,täällä\nSari - CampaSimpukka 9.2.2014 klo 14.59.00\nKiitos linkistä, käyn heti lukemassa!\nPäivi / Kokkeillaan 9.2.2014 klo 15.48.00\nMinä ehkä pysyttäydyn guacamolessa, avokadopastassa ja ihanassa avokado-omena-banaanismoothiessa (joka on taivaallista!). Ainakin niissä avokado maistuu meille, tästä moussesta en ihan tiedä... :)\nSari - CampaSimpukka 9.2.2014 klo 15.57.00\nLuulen, että se banaani olisi hyvä kevitys tuohon, oli aika tuhtia tavaraa :) Avokadopasta minulla on edelleen kokeilematta.\nPaula 9.2.2014 klo 17.35.00\nKuten Jael,niin minäkin tykkään avokadomoussesta, joka on makeutettu taateleilla ja banaanilla. Sekä avokadon että banaanin täytyy olla ihan kunnolla kypsiä,j otta tulee hyvä. Ja se onkin sitten ihan mahtavan hyvä kun on suhteet kunnossa. Ja vadelmia päälle, slurps :)\nSari - CampaSimpukka 9.2.2014 klo 17.45.00\nKiitos sinullekin tuunausvinkeistä :)\nMinna Vuo-Cho 9.2.2014 klo 20.33.00\nJossain vaiheessa tuollaista tehtiin aika monessakin paikassa, mutta minä olen aina ollut vähän epäluuloinen - siis pidän avokadosta, pidän kaakaosta ja pidän kookosmaidosta, mutta yhdessä ? Kaipa sitä kaikkea pitäisi kokeilla.\nSari - CampaSimpukka 9.2.2014 klo 20.51.00\nEn ihan varauksetta tohdi kyllä suositella :D\nSoppasirkus 11.2.2014 klo 8.55.00\nAvokadoa olisi kiva laittaa tavalla tai toisella, mutta liian monesti syöntikypsät avokadot on joko yli tai ali optiminin. Joskus pussillinen raakoja avokadoja kypsyy syöntikypsäksi, toisinaan taas pilaantuu. Nyt näin K-marketissa miniavokadoja, en vielä rohjennut ostamaan. Isommat kun ovat jotenkin kätevämpiä :)\nSari - CampaSimpukka 12.2.2014 klo 6.55.00\nEn ole varmaan koskaan onnistunut kotona kypsyttämään raakana ostettua avokadoa:) Aina on mennyt pieleen, onneksi nyt saa ainakin toisinaan kaupasta syöntivalmiita.\nMilma 11.2.2014 klo 20.07.00\nAvocado-suklaamousse on kuulunut mun herkkuihin jo vuosia. Tosin kookosmaitoa en ole käyttänyt vaan banaania ja taateliakin joskus tai sitten hunajaa tai agavesiirappia. Pitää kokeilla tuolla kookoksellakin, että miltä se maistuu. Mä olen kyllä tykännyt tosta banaaniversiosta ainakin.\nSari - CampaSimpukka 12.2.2014 klo 6.57.00\nKiinnostavaa, että moni on maininnut taatelin tässä yhteydessä. Banaani kuulostaa jotenkin luontevammalta, taateli tuhdikta. Mutta tuhtia oli tuokin, mitä kokeilin :D


Eduskuntaterveiset toukokuu 2020\nKoronatartunnat ovat taittuneet. Kiitos suomalaisille, jotka ovat sisukkaasti noudattaneet ohjeita. Sen sijaan rajoitteiden purkamisessa on hallitus kompastellut. Esimerkiksi hallituksen ravintolatuki on myöhässä ja se sisältää edelleen merkittäviä ongelmia. Ehdotetulla tuella tulisi jopa tuhansia konkursseja ja kymmeniä tuhansia työttömiä. Siksi eduskuntaryhmämme esittää eduskunnassa ravintolatuen nostoa 300 miljoonalla eurolla ja korjauksia tuen perusteisiin.\nEduskuntaryhmämme on tehnyt lakialoitteen, jolla ravintoloille sallittaisiin viinien ulosmyynti ja kotiinkuljetus sekä panimoille laajempi mahdollisuus myydä tuotteitaan suoraan kuluttajille.\nSamalla kiritämme hallitusta tuomaan korjausesitykset epäoikeudenmukaisesti kohdentuneisiin yritystukiin eduskunnan käsittelyyn ripeästi.\nMyös 70 vuota täyttäneiden ja riskiryhmien suojelemiseen suosituksiin ja ohjeisiin tarvitaan ripeitä muutoksia. Tarvitaan viisautta ymmärtää, että kohderyhmään kuuluvia ihmisiä on lähes 900 000 ja heidän elämäntilanteensa ovat hyvin erilaisia. Siksi suosituksissakin on tämä otettava huomioon. On myös luotettava ihmisten omaan harkintaan. Ihmisten on poikkeusoloista huolimatta voitava elää omannäköistään elämää. Korona ei saa erottaa puolisoita toisistaan. Läheisiä on voitava tavata. Mahdollisuus liikkua ja ulkoilla kuuluu yhdenvertaisesti kaikille.\nAvustajani Sina Nordman on palannut opintovapaalta takaisin työparikseni. Lämmin kiitos sijaisena toimineelle Sonja Tammiselle hyvästä työstä!\nTervetuloa mukaan – tulevat tapahtumat\nMahdollisuus tavata läheisiä ja liikkua kuuluu jokaiselle\nTerveyspalveluihin on päästävä myös koronaepidemian aikana\nPääsykokeisiin valmistautuneille helpotusta koronakevääseen korkeakoulujen aloituspaikkoja lisäämällä\nOppivelvollisuuden pidentämisen sijaan investoitava opetuksen ja lasten erityiseen tukeen\nKoronakriisin hoidossa kuultava kaupunkeja\nHelsingin Kokoomuksen liikuntalauantai la 16.5\nOlen mukana Helsingin kokoomuksen naisten piirin järjestämissä liikuntalauantain siivoustalkoissa. Kokoonnumme Munkkiniemessä klo 11:00 osoitteesa Munkkiniemenranta 2, Café Torpanrannan vieressä matonpesulaiturilla (ratikka 4 päätepysäkki). Liikumme ja siistimme ympäristöä Itämeremme hyväksi turvallisesti ohjeistusten mukaisesti pienissä ryhmissä turvavälit huomioiden. Ilmoittaudu mukaan 15.5 mennessä ninavirtovaisanen@gmail.com\nVoit osallistua päivään myös Helsingin kokoomuksen Facebook tapahtumassa. Klikkaa tapahtumassa “Osallistun” tai “Kiinnostunut” tapahtumasta, niin saat ilmoitukset päivän liikuntavinkeistä. Siivoustalkoot ovat mukana jakamassa liikuntavinkkejä ja asiaa Itämeren suojelusta tapahtuman live-lähetysessä kello 11.30.\nInstagram ja Facebook live ma 25.5 klo 18-18.30\nTervetuloa mukaan kuulemaan ja keskustelemaan politiikan ajankohtaisista asioista. Voit osallistua tilaisuuteen Helsingin kokoomuksen Instagram ja Facebook tilien kautta.\nEtäAfterWalk ti 2.6 klo 17.15\nKokoontumisrajoitusten takia järjestän AfterWalk tilaisuuden etänä Facebook liven kautta. Voit osallistua tilaisuuteen seuraamalla live-lähetystäni Facebook profiilissani ja kävellä kanssani itsellesi parhaiten sopivassa paikassa. Tilaisuuden aikana voit lähettää minulle kysymyksiä livelähetyksen kommenttikentässä. Voit lähettää myös etukäteen kysymyksiä TÄÄLLÄ.\nAsiaa Arkadianmäeltä ja etäkahvit ke 11.6 klo 18-19.15\nOlen mukana Helsingin kokoomuksen järjestämässä etäkahvit tapahtumasarjassa. Ilmoittaudu tilaisuuteen viimeistään ke 10.5 klo 15. Etäkahvit järjestetään Teamisissa. Saat tarkemmat osallistumisohjeet ilmoittamaasi sähköpostiosoitteeseen ennen tapahtumaa. Tervetuloa mukaan!\nSuuri kiitos koronaepidemian taittumisesta kuuluu suomalaisille, jotka ovat tarkasti noudattaneet rajoituksia ja suosituksia. Huoli ikääntyneiden ja riskiryhmään kuuluvien pärjäämisestä ja epidemian pitkäaikaisista vaikutuksista kasvaa poikkeusolojen pitkittyessä. Toimet on tehty hengen sekä terveyden suojelemiseksi mutta tilanteen pitkittyessä on löydettävä luovia ratkaisuja mahdollistaa oman näköisen elämän eläminen kaikille.\nOn välttämätöntä, että hallitus ryhtyy toimiin suosituksen laatimiseksi, jotta hoivakodeissa olevat ihmiset pääsevät kohtamaan läheisiään. Olemme eduskunnassa kokoomuksen voimin esittäneet ja vaatineet lisätoimia. Sosiaali- ja terveystyöryhmämme valmisteli 20 keinoa ikääntyneiden ja riskiryhmään kuuluvien arjen, terveyden ja toimintakyvyn tukemiseksi koronakriisissä ja sen jälkeen.\nBlogi 7.5: Kategorinen 70 vuotta täyttäneiden eristäminen on epäinhimillistä\nTiedote 23.4: Kokoomusedustajat: Yksinäisyys ja liikkumattomuus koronakriisin salakavalat vaarat – huoli ikääntyneiden hyvinvoinnista kasvaa epidemian pitkittyessäKokoomus: Ikääntyneet eivät saa jäädä koronakriisissä vaille tarvitsemaansa apua ja tukea\nKoronakriisin toimet ovat johtamassa uuteen vaaraan, kun ihmiset eivät pääse tai uskalla mennä välttämättömiin terveyspalveluihin. Merkittävä määrä terveyspalveluja on ajettu alas ja kutsuja esimerkiksi syöpäseulontoihin on peruttu. Kiireettömän hoidon tarve voi muuttua kiireelliseksi, jos hoitoon pääsy viivästyy. Kansainvälisiin havaintojen mukaan on suuri riski, että myös Suomessa hoitamatta jäävät vaivat voivat sairastuttaa ja aiheuttaa ennenaikaisia kuolemia jopa enemmän kuin koronavirus. Olen kirittänyt hallitusta ohjeistamaan myös hoitoon hakeutumisen tärkeydestä ja etsimään yhdessä palvelujen järjestäjien kanssa turvalliset tavat taata riittävä ja turvallinen hoito ja kuntoutus.\nKauppalehti: Ihmiset eivät uskalla mennä lääkäriin, ministeri Kiurulta vaaditaan toimenpiteitä kiireettömän hoidon turvaamiseksi\nTiedote 29.4: Kokoomuksen Sarkomaa: Vastuuministeri Kiurun toimia tarvitaan – lääkärikäyntien väheneminen lykkää diagnooseja, pahentaa sairauksia ja voi aiheuttaa hengenvaaran\nKorkeakoulujen valintamenettelyn muuttaminen kesken yhteishaun aiheutti ahkerasti pääsykokeisiin lukeneille kovan pettymyksen. Yliopistojen tekemät muutokset valintamenettelyyn lisäämällä todistusvalintojen osuutta jopa 90 prosenttiin kesken yhteishaun loukkaa vakavasti hakijoiden oikeusturvaa. On mahdoton perustella päätöstä varsinkin kun rajoituksia on alettu hallituksen toimesta purkaa. Yliopistojen ja hallituksen yhteistyöllä ja avoimella tiedon vaihdolla olisi moni toivonut saavutettavan hakijoille oikeudenmukaisemman tuloksen. Oli tervetullutta, että apulaisoikeusasiamies tutkii parhaillaan onko yliopistojen opiskelijavalintojen muuttamisessa menetelty laillisesti vallitsevan koronaviruspandemian aikana.\nOlemme kokoomuksen sivistyskansanedustajien voimin esittäneet poikkeuksellisessa tilanteessa korkeakoulujen sisäänottomäärien kasvattamista. Näin useampi nuori pääsisi korkeakouluun sisään onnellisena päätöksenä tälle raskaalle keväälle. Toivottavasti hallitus tähän esitykseen tarttuu.\nTiedote 30.4: Kokoomusedustajat: Opiskelijoiden oikeusturvasta on huolehdittava – opiskelijavalinnan perusteita ei tule muuttaa kesken hakuprosessin\nHS Mielipidekirjoitus 17.4: Korkeakoulujen sisäänottomääriä pitää kasvattaa\nKuvassa sivistysvaliokuntaryhmämme valmistautuu valiokunnan kokoukseen\nOppivelvollisuuden pidentämisen sijaan investoitava opetukseen ja lasten erityiseen tukeen\nOlen nostanut esille huolen siitä, että hallitus on toistamassa 90-luvun laman kaltaisen virheen syrjäyttämällä eniten apua tarvitsevat lapset ja nuoret. Hallitus on viemässä asiantuntijoiden ja kuntakentän varoituksista piittaamatta oppivelvollisuuden pidentämistä eteenpäin. Oppivelvollisuuden pidentäminen ei paranna koulutuksen laatua eikä tuo lisätukea oppimiseen eikä takaa toisen asteen tutkinnon suorittamista. Erityisesti koronan jälkeen voimavarat tulee suunnata lasten varhaiseen tukemiseen ja opetukseen, jotta jokainen nuori saa varhaiskasvatuksesta ja peruskoulusta riittävän osaamisen, joka kantaa vähintään toisen asteen tutkintoon. Se on Suomen tärkeimpiä tavoitteita.\nBlogi 24.4: Pakon sijaan investoitava opetuksen laatuun ja lasten erityiseen tukeen\nKoronakriisin hoidossa otettava kaupungit kumppaniksi\nKoronaepidemia on koitellut koviten Helsinkiä ja helsinkiläisiä. Siksi olisi ollut kaikki syyt, että maan hallitus olisi tehnyt tiivistä yhteistyötä maan pääkaupungin kanssa. Moni asia olisi mennyt sujuvammin ja virheitä olisi vältetty, jos Helsingin osaaminen olisi otettu käyttöön. Olen vahvasti vedonnut hallitukseen, että valtiokeskeisestä toiminnasta siirrytään moderniin verkostomaiseen yhteistyöhön. Selviämme kriisistä kun työhön otetaan kaupungit, järjestöt, yritykset, seurakunnat, yliopistot. Kriisin vaurioita paikatessa on nähtävä, että suurimmat kustannukset on tulleet Helsingille sekä Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiireille.\nHelsingin Uutiset: ”Hoivakotien hoitajilta tulee edelleen viestiä, että testeihin ei pääse, vaikka olisi oireita” – Sari Sarkomaa: Uudellemaalle tarvitaan lisää testauspisteitä.\nKolumni: Terveisiä poikkeusoloissa työskentelevästä eduskunnasta\nYhteiskunnan useiden toimintojen pysähtyminen uhkaa kaataa terveitä yrityksiä ja hävittää työpaikkoja. Työllisyys heikkenee ja lomautukset lisääntyvät nopeasti. Lukemattomissa perheissä koronakriisin talousvaikutukset ovat osa arkea. Olemme kokoomuksen eduskuntaryhmän voimin valmistelleet esityksiä yritysten ja työpaikkojen pelastamiseksi sekä talouden pyörien saamiseksi turvallisesti liikkeelle. Ikävä kyllä hallitus on valinnut linja, jossa yrittäjäkentän ääntä ei kunnolla kuulla. Se on johtanut toimien viivästymiseen ja tuen kohdentumiseen epäoikeudenmaisella tavalla.\nPolitiikkaradio: Pettääkö valtion talous koronakriisin takia?\nKirjallinen kysymys terveystieteiden maisterin koulutuksen käynnistämisestä Helsingin yliopistossa\nTiedote: Tärkeä arvioida, milloin suomalaisten rakastamat kirjastot saadaan avattua\nKirjallinen kysymys sairauksien diagnosoinnin, hoidon ja seurannan toteutumisesta koronaepidemian aikana ja syntyneiden hoitojonojen sekä hoitovajeen purkamisesta ja ennalta ehkäisemisestä\nKirjallinen kysymys koronaviruspotilaiden ja koronavirukselle altistuneiden henkilöiden erikoisvarustellulla taksilla ja erityisin varotoimin tehdyistä taksikuljetusten järjestämisestä ja taksiasiakkaiden sekä kuljettajien terveyden suojelemisesta\nDiabetesliiton tiedote: Keskustelu rokotuksista tervetullutta – diabetesta sairastavat kuuluvat pneumokokkitautien riskiryhmään


All things great and small.: Voihan päivystäminen\nMinulla on viha-rakkaussuhde päivystämiseen. Todellakin. Vihaan sitä, etten saa nukkua, mutta potilaat ovat mielenkiintoisia ja hätätapausten hoito (silloin kun potilas vastaa hoitoon) on jotenkin todella palkitsevaa.\nLepo, ravinto ja liikunta. Päivystysviikot klinikkavuonna pistävät nämä kaikki koetukselle. Tosin liikuntaa tavallaan saa kyllä, ainakin jos päivystys on kiireinen koska koko ajan on liikkeessä. Ravinto - alkuvuodesta olin sitä mieltä, että päivystyskarkit ovat täysin ansaittuja. Enää en ajattele näin, koska se tarkoittaa käytännössä sitä, että saan vetää karkkia nassuun vähän koko ajan.. Eli ei näin. Sallin itselleni jonkun pienen herkun, jos fiilis sitä vaatii (+ nopea glukoosi kun ei ehdi syödä on edes jotain..), mutta yritän pitäytyä yleensä lähinnä viinirypäleissä :) Ja sitten se lepo.. tarvitseeko edes kertoa? :D Parhaimmillaan olen nukkunut pieneläinsairaalan päivystyksissä n. 2 tuntia kovalla sohvalla. Jatkuvasti pitää olla valmiina vastaamaan puhelimeen, joten unesta tulee katkonaista, jos siitä siis ehtii nauttia yleensä ollenkaan. Viime päivystyksessä nukuin 15 minuuttia tietokoneen edessä pää pöydällä kunnes päiväpolin hoitaja tuli kertomaan, että nyt vois lähteä kotiin nukkumaan.. ;)\nPäivystäminen ei siis todellakaan tee hyvää ihmiskeholle saati jaksamiselle, mutta ne potilaat! Tykkään :)\nHyväksi havaittuja päikkäeväitä, jotka ei edes ole niin epäterveellisiä:\n- rahka (yllätys yllätys)\n- ne viinirypäleet\n- tarvittaessa sokeriton (tai sokerillinen) cola tai battery\n- thai-cubit viimeisimpänä villityksenä, hyvää ja helppoa lämmintä ruokaa\nLähettänyt S klo 22.12


Pohjois-Suomen valtiolliset rajat. | Hetan-Jussan Lappi\nValde Näsi. / Rajaseutu 1.8.1929.\n1. Rajat ja rajaseudun asujamisto.\nValtiollisen rajan nimellä on aina ollut omituinen kaiku. Rajaväestö on ai-na katsottu elävän vastuunalaisemmalla ja eristetymmällä alueella kuin muu väestö. Siksi onkin sivistyskansojen keskuudessa herännyt inhimil-listä myötätuntoa rajaväestöä kohtaan ja on alettu tehdä n.s. rajaseutu-työtä, jonka päätarkoituksena on ollut huojentaa rajoilla asuvan kansan-osan elinehtoja ja tehdä heidän elämänsä viihtyisemmäksi. Se on meillä Suomessakin rajaseututyön johtotähtenä; ja tässä esityksessä käsitte-lemämme osa rajaseutua, nimittäin pohjois-Suomi, on siitä huomattavan paljon saanut osakseen.\nKun lukee Johannes Linnankosken "Sirpaleista" "Rajan lapsen", niin tun-tuu aivan kuin se olisi kirjoitettu pohjois-Suomen rajoilta saaduista vaiku-telmista. Joka tutustuu näihin rajoihin ja tuntee niiden väestön elämää, hän voi täydelleen omistaa näille rajaseuduille nämä suuren kirjailijam-me sanat: - "Rajan lapselle" ovat kotitanhuat rakkaimmat, mutta kun hän katseensa niistä etemmäksi suuntaa, niin silloin hän huudahtaa: "Vaan täällä on muutakin - täällä on raja! Oi katsokaa, kuin tuo mykkä kuilu maat, metsät, vaarat, järvet halkoo; mielet, kielet, uskot, toivot, lemmet, vihat itse taivaan kahtia katkoo! - Täällä on rajan tuskat,rajan toivot, ra-jan kiihkot, rajan kauhut. - Niitä ei ymmärrä laakson lapset, ei rinnemai-den inehmot tajua".\nEi mitään näistä ole jäänyt kokematta pohjois-Suomen rajojenkaan asu-jamistolle. Eri sukupolvien aikana se on kaikki läpikäynyt; onpa vielä kuullut monta kertaa huudettavan "raja auki!", "raja auki!" ja nähnyt, kuinka: "Siin' on ratsut, siin' on raipat, siinä sukset, siinä raudat; meidän pirtit ensi kokot, meidän aitat ensi verot, meidän naiset ensi kyynel".\nMutta "Rajan lapsen" äiti oli kuusivuotiaana nähnyt unta: "Näin rajan synkän viljamaana, tähkäpeltoina kolkot korvet; auma aumalle, kylä ky-lälle kättä antoi; laakson laulu meidän laulu, rinnemaiden riemu rajankin riemu". Ja rajan lapsi huudahtaa lopuksi: "Ah konsa täyttyy mun äitini uni valkoinen!"\nSe ei ole vielä tapahtunut, mutta koko sivistynyt maailma pyrkii tällä het-kellä sitä toteuttamaan. Kansakunnat ja valtiot kukin kohdaltaan pyrkivät tätä "Rajan lapsen" äidin ihanaa unta toteuttamaan ja siihen pyrkivät valtakunnat keskinäisessä rajapolitiikassaan. Tämä pyrkimys tunnetaan pohjois-Suomenkin rajoilla.\nMuonion kirkonkylästä, Ollintörmä, taustalla Olostunturi.\nTiede on verrattain myöhään ottanut valtiolliset rajat tutkimuksensa koh-teeksi. Ja politiikassa ei liioin rajoilla ole ollut kovinkaan suurta merkitys-tä ennenkuin aivan meidän päivinämme. Ennen on pidetty enemmän huolta alueista kuin niitä määrittelevistä rajaviivoista. Siksi ei olekaan varsinaista rajoja käsittelevää kirjallisuutta kuin nimeksi. Vasta äskeisinä vuosikymmeninä on rajapoliittinen tutkimus alkanut enemmän askarrella niiden ongelmien selvittämiseksi, joita valtiolliset rajat ja rajakysymykset herättävät esiin.\nRajapoliittinen tutkimus selvittelee valtiollisten rajojen syntyjä kehityshis-toriaa ja etupäässä niiden poliittista luonnetta. Valtiotaidollisessa mieles-sä on taas rajapolitiikka yhdistetty kiinteästi maapolitiikkaan eli oppiin valtiosta maantieteellisenä kokonaisuutena. Pääosaansa on rajapolitiik-ka kumminkin näytellyt kansainvälisessä politiikassa, jossa monet raja-poliittiset ongelmat ovat kautta aikojen antaneet valtiomiehille monen-laista päänvaivaa ja maailman diplomatia on pannut monta kertaa liik-keelle parhaat kykynsä niiden selvittämiseksi.\nTieteellisessä käsittelyssä on pyritty jaoittelemaan ryhmiin eri rajatyypit ja määrittelemään, mitkä näistä ovat olleet kullekin aikakaudelle luon-teenomaisimmat. Varhaisempina aikoina ei, kuten sanottu, tunnettu mi-tään yhtenäistä käsittelytapaa rajamäärittelyille. Keskiajalla katsottiin val-tiollisen rajan tehtävänä olevan suojella aluetta vihamielisiltä naapureilta ja sen vuoksi pitikin rajan olla jonkinlainen sulku, joko vaikeasti ylitse-päästävä räme tai sitten suorastaan keinotekoinen muuri, kuten Kiinan-muuri. Näistä ovat sitten rajat kehittyneet tarkoin määrätyiksi viivoiksi. Tätä nykyä jaetaan rajat kahteen päätyyppiin, luonnollisiin ja keinotekoi-siin eli poliittisiin rajoihin. - Pohjois-Suomen rajat edustavat kumpaakin tyyppiä, kuten jälempänä tulemme huomaamaan.\nSaana ja Malla Kilpisjärvellä.\n2. Yleissilmäys pohjois-Suomen rajoihin.\nSamalla tavalla kuin yleensä muuallakin on ollut asianlaita, eivät pohjois-Suomenkaan rajat ole muinaisina aikoina olleet tarkoin määrättyjä raja-viivoja. Nekin ovat olleet vain summittaisia raja-alueita, ehkä vielä enem-män epämääräisiä kuin muualla, taajemmin asutuilla seuduilla. Varhai-semmat heimorajat maassamme eivät yleensäkään olleet rajoja nykyai-kaisessa mielessä, sillä niiden tehtävänä oli vain erottaa toisistaan enemmän tai vähemmän tilapäisiä intressialueita.\nNämä rajat eivät myöskään olleet asutuksenkaan rajoja, sillä ne monta kertaa olivat kaukana erämaissa. Niiden rajaominaisuus onkin pääasias-sa ilmennyt vain siinä, että on nimetty eräitä luonnonmukaisia rajapaik-koja, jotka ovat sitten säilyttäneet "raja"-nimensä vielä meidän päiviimme saakka. Mutta monta kertaa ovat nämä rajapaikat olleet niin hatarasti määrättyjä, ettei vallanpitäjillä itselläänkään kaikkina aikoina ole ollut niistä täyttä selvyyttä. Silloin ovat rajat voineet hyvinkin paljon liikkua sen\nmukaan kuin intressialueetkin.\nPohjois-Suomi on temmattu rajapolitiikan piiriin paljon aikaisemmin kuin monet muut pohjoiset seudut. Tämä on johtunut pohjois-Suomen maan-tieteellisestä asemasta. Pohjois-Suomi, suurten ja kulkukelpoisten jo-kiensa ansiosta, tiedetään jo varhain keskiajalla olleen verrattain vilk-kaassa kosketuksessa suuren maailman kanssa. Tie Jäämerelle Poh-janlahdesta kulki näitä jokia ja sen vuoksi jokilaaksojen omistuksestakin alettiin pitää parempaa huolta kuin mitä muussa tapauksessa olisi ollut laita. Pohjois-Suomen jokien mahtavaa asemaa pohjanperien liikentees-sä kuvaavat sattuvasti näiltä seuduin laaditut ensimmäiset kartat, joissa joet on kuvattu Jäämerestä lähteviksi ja niin ollen osoitettu Pohjanlahden\nja Jäämeren olleen suoranaisessa yhteydessä keskenään.\nOsaksi tästä vilkkaasta kauttakulkuliikenteestä johtuen on pohjois-Suomi joutunut pitkän aikaa olemaan suurena raja-alueena lännen ja idän välil-lä, tarkemmin sanoen Ruotsin, Norjan ja Venäjän rajamaana, jotka ovat sitten pitkät ajat kilvoitelleet sen omistuksesta. Siellä ovat retkeilleet erämiehet ja niiden jälessä on aina tullut valtiovalta, joka on laskenut alueita valtansa alla. Eturistiriidat on siellä ratkaistu väkevämmän oi-keudella. Tämä valtakamppailu on pääasiassa tapahtunut kahdella suunnalla: Jäämerellä on käyty kamppailuja rannikko-oikeuksista ja muualla on taisteltu koko pohjois-Suomen omistuksesta.\nNäiden valtataistelujen alusta saa siis pohjois-Suomen rajojen historia alkunsa. Silloin ei taisteltu pelkästään valtiollisen rajan paikasta, vaan kohta alunperin oli myös kysymys siitä, mihin idän ja lännen välinen kult-tuuriraja isketään. Tässä mielessä rajahistoriaa tarkasteltaessa voidaan-kin pohjois-Suomen rajojen kehityksessäeroittaa erillisiä jaksoja, jotka prof. Väinö Voionmaa esittelee seuraavasti:\n"Vuosituhannen kuluessa on itäraja (tämä pitää paikkansa myös rajan pohjoisosaan nähden) tehnyt neljä suurta liikettä hitaan heilurin tapaan. Ensimmäinen liike käy idästä länteen ja levittää Novgorodin valtaa ja vaikutusta keski-Suomeen ja Pohjanlahden perille saakka. Sitä seuraa puolenviidettäsataa vuotta kestävä vastaliike, joka aste asteelta vie vuo-rostaan Ruotsi-Suomen valtaa itään päin, kunnes tämä liike Stolbovan rauhassa saavuttaa laajimmuutensa. Kolmantena liikkeenä on uusi kak-sisatavuotinen idästä länteen tuleva vyöry, joka yhä suuremmaksi pai-suen hautaa alleen koko Suomen ja siirtää Venäjän valtakunnan raja-pyykit Ahvenanmereen, Merenkurkkuun ja Tornionjoelle saakka. - Näi-den tulevien ja palaavien valtaliikkeiden johdosta on koko pohjois-Suomi\nmaamme valtiollisella kartalla tullut täyteen ristiin rastiin käyviä valtio-rajoja, luonnottomia väkivaltaisia viilloksia".\nNäkymä Kuusamon Iivaaralta Iijärvelle. Kuva: Wikipedia.\n3. Pohjois-Suomen rajojen nykyinen asema.\nEnnen kun siirrymme tarkastelemaan pohjois-Suomen rajojen historiaa, on syytä luoda lyhyt silmäys niiden nykyiseen maantieteelliseen ase-maan. Kartalla voi nämä rajat helposti eroittaa muista rajoista ja sen vuoksi niitä on helppo erillisenä osana valtakuntamme rajoista esitellä-kin. Nykyisen asemansa samoin kuin historiansakin puolesta voidaan pohjois-Suomen rajoina pitää sitä osaa valtakunnan rajasta, joka lännes-sä alkaa Pohjanlahden perukasta, siltä kohtaa missä meriraja ja jokiraja kohtaavat toisensa ja käsittäen sitten rajan Ruotsia, Norjaa ja Venäjää vastaan aina rajahistorialliselle Kuusamon livaaralle eli nykyisellä rajalla Pistojoella, joka on jotenkin samalla leveysasteella kuin rajaosan alku-pääkin Tornionjokisuussa. Tässä järjestyksessä koetamme lähemmin tarkastaa rajan asemaa.\nJokiraja Tornionjokeen asetettiin, kuten tunnettua, Haminan rauhassa 1809 ja rajan paikan tarkempi määrittely suoritettiin seuraavana vuonna. Jokirajan alueeseen kuuluvassa osassa merisaaristoa ei raja kulje aina syvintä uomaa vaan poikkeaa siitä. Tämä osa rajaa käytiin perusteelli-semmin 1823 ja 1926. Röyttän syväsataman luona raja kulkee verrattain läheltä saarta ja on näillä tienoin rajan paikkaa osoittamassa kaksi pe-räkkäin rakennettua tornia, toinen Lehtikarilla ja toinen Etukarilla sekä samoin merkit Tirronsaarella ja Kraaselin saarella. Knviskärin saarelta lounaaseen ja Sarvion saaren kohdalle rajaviivan kulmapisteisiin ase-tetaan kesän ajaksi reimarit osoittamaan rajan paikkaa. Tornion ja Haa-parannan välisellä rautatiesillalla,alempana jokisuulla,on rajan paikka osoitettu sillan kaiteisiin kiinnitetyillä molempien valtakuntien nimilevyillä.\nTornion kaupungin kohdalla poikkeaa valtakunnan raja sikäli muusta jo-kirajasta, ettei se täällä kulje joen pääuomaa, vaan kaupunkien välises-sä jo miltei kokonaan kuivuneessa Kaupunginlahdessa. Tämä johtuu sii-tä,että Tornion kaupunki Haminan rauhansopimuksessa erikoismääräyk-sellä liitettiin muuhun Suomeen ja raja näinollen poikkesi thalwegenistä, jossa se muuten määrättiin kulkemaan.\nTorniossa edelleen noudattaa raja syväväylää Tornionjokea myöten aina Muonionjoen yhtymäkohtaan Lappeaan, johon rajan pituus Torniosta on 180 km. Muonionjoessa noudattaa raja niinikään syvintä uomaa paitsi missä se myöhäisemmissä, lähinnä v:n 1926 rajantarkastuksessa on toisin määrätty. Siitä edelleen Lätäsenon ja Könkämäenon yhtymäkoh-dasta alkaen raja lähtee seuraamaan viimeksimainittua aina Kilpisjärvel-le saakka, josta rajana on edelleen pieni Rajajoki Koltajärvelle, missä raja pienellä Koltapahta nimisellä saarekkeella kohtaa kolmen valtakun-nan pyykin. Rajaviivaa mitattuna on rajan pituus Torniosta tähän 530 km ja linnuntietä 390 km.\nRaja Suomen ja Norjan välillä Koltajärveltä lähtien on osaksi maa- ja ve-siraja. Aluksi se halkoo lumilakisia tuntureita ja saavuttaa Haltiotunturilla 1353 metrin korkeuden seuraten edelleen vedenjakajaa. Maaraja päät-tyy pienen Skietsemjoen latvoilla, jonka kohdan maantieteellinen asema on 68° 34' pohj. lev. ja 24° 52' it.pit. Maarajan pituus tähän saakka on 285 km ja rajalinja on noin 8 m. levyinen. Rajan paikkaa tuntureilla osoit-taa noin 5 km päähän toisistaan asetetut rajapyykit, joihin on hakattu toiselle puolelle sana Suomi ja toiselle puolelle sana Norge, jota van-hemmissa vastaa Norjan kruunun kuva.\nSuomen ja Norjan välinen raja-aita eli poroaita lähellä Maaderjärveä.\nSkietsemjokea lähtee valtakunnanraja itään ja seuraa sitten Inarinjokea ja Tenojokea aina pienen Skuarrejoen ja Tenojoen yhtymäkohtaan, jossa raja saavuttaa Suomen valtioalueen pohjoisimman pisteen, jonka asema on 70° 6' pohj. lev. ja 27° 58' it.pit. Raja poikkeaa nyt Tenojoesta ja muuttuu jälleen maarajaksi ja kuljettuaan Polmakjärven saavuttaa Kol-misoaivi-Madakietsalla vanhan yhteisalueen kulman ja tärkeän taitekoh-dan, josta se kulkee Muotkavaaralle entiselle kolmen valtakunnan raja-kohdalle. Siitä taas raja lähtee seuraamaan vanhaa Venäjän ja Norjan rajaa ja saavuttaa Paatsojoen Raakoskella.\nJokiraja päättyy Kolttakönkäällä Petsamossa ja jälleen alkaa maaraja, joka ensin eroittaa Boris-Glebin kirkon luona Paatsjoen lännenpuolelta Suomelle 3,6 km2 suuruisen maakaistaleen ja lähtee sitten kaakkoon Vuoremijoen lavoille ja kulkee Vuoremijokea Jäämereen. Koko Suomen ja Norjan välisen rajan pituus on n. 900 km ja Suomen ja koko Skandi-navian välisen rajan pituus n. 1400 km. linnuntietä on Vuoremijoen suus-ta Tornioon n. 520 km.\nJäämeressä olevat Heinäsaaret kuuluvat Suomelle ja meriraja täällä päättyy Vaitolahteen Kalastajasaarennon päässä. Siitä alkaa maaraja Suomen ja Venäjän välillä kulkien Kervantoniemen keskikohtaa Pum-manginvuonon ja Oserkovuonon välistä kannasta Keskisaarennolle ja siitä suorassa linjassa Jaurijärven luona olevalle Korvatunturin rajapyy-kille, missä se kohtaa vanhan rajan. Tämä osa rajaa asetettiin nimittäin Tarton rauhansopimuksen mukaisesti 1921, kuten siitä jälempänä mai-nitaan. Vanha Arkangelin ja Oulunläänin välinen raja saatiin lopullisesti aukaistuksi 1833, jolloin se myös suurin piirtein asetettiin nykyiselle pai-kalleen. Pistojoen, johon pohjois-Suomen rajojen tarkastelun päätämme, maantieteellinen asema on 65° 38' phj.lev. ja 29° 44'it.pit. — Rajahisto-riallisessa katsauksessamme saanemme vielä täydentää edellä olevaa.\nSuomen ja Norjan rajapyykki ja suomalais-norjalaisen raja-asiain valtuuskunnan suomalaiset jäsenet vas: F. O. Lilius, Väinö Tanner, Jalmar Castrén, Hugo Malmi ja Ragnar Numelin. Kuva: Museovirasto.\n4. Keskiaikaiset rajaolot pohjois-Suomessa.\nSelviteltäessä rajojen vaiheita joudutaan tarkastelemaan myös asutuk-sen kehitystä ja alkuhistoriaa. Pohjois-Suomen asutushistoria on merkit-tävällä tavalla vaikuttanut rajojen vaiheisiin, sillä asutus on useinkin työntänyt valtiollista rajaa edellään. Siksi katselemmekin rajaoloja tässä esityksessä asutushistoriallista taustaa vastaan.\nHistoriantutkijoiden kesken ei olla aivan yhtä mieltä pohjois-Suomen en-simmäisestä asutuksesta. Aina keskiajalle saakka onkin käytettävissä olevien lähteiden perusteella verrattain epävarmaa todeta asutuksen al-kuperää. Nähtävästi on pohjanperillä ennen liikkukunut joitakin germaa-nilaisia heimoja, joita sitten on seurannut kainulaisväestö, jonka monet historiantutkijat ovat todenneet olleen suomalaisperäisen, useammasta heimosta muodostuneen väestön.\nKainulaisten tiedetään olleen hyvin järjestyneen heimoyhdyskunnan, jolla on ollut omat sotapäällikkönsä ja hyvin järjestetty hallintokoneisto. Kainulaisalue on nähtävästi ollut pohjois-Suomen läntisellä puoliskolla, entisen Länsipohjan maakunnan paikkeilla. Sen rajat ovat olleet ensim-mäisiä pohjois-Suomen rajoja, joita sitten ovat seuranneet pirkkalaisra-jat.\nKainulaisten häviäminen jää yhtä hämärään kuin heidän merkityksensä-kin yleensä pohjois-Suomen historiassa. Sensijaan on pirkkalaisista säi-lynyt jälkimaailmalle enemmän tietoja ja heidät voidaankin hyvällä syyllä katsoa muodostaneen huomattavalta osaltaan pohjois-Suomen asutuk-sen. Jo niin varhain kuin 1200-luvulla tiedetään nimittäin hämäläisten ja ylä-Satakunnan talonpoikain ulottaneen eräretkensä kauas pohjanperil-le, aina Tornion- ja Kemijoen suuosien seuduille saakka. Nämä retket johtuivat toisaalta ruotsalaisesta valloituksesta Hämeessä ja toisaalta siitä, että eräalueet siellä alkoivat käydä köyhemmiksi ja verolappalaiset siirtyivät aina pohjoisemmaksi. Näiden eräretkien tultua sitten tavaksi sai\nalkunsa n.s. pirkkalaisliike, jolla pohjois-Suomen rajojenhistoriassa on erittäin tärkeä paikkansa.\nMutta miltei samanaikaisesti kuin pirkkalaisliikekin sai jalansijaa, alkoi virallisen Ruotsin huomio kääntyä näihin seutuihin. Taikka oikeastaan se oli roomalaiskatolinen kirkko, joka iski ahnaat katseensa pohjolan rikkai-siin lohijokiin. Samalla kun kirkko, silloinen valtiovallankin edustaja, aset-ti lohijoet verolle, tahtoi se myös saavuttaa aluevaltaa pohjolassa.\nKun kirkon lähettien välityksellä tuli tieto näiden seutujen luonnonrik-kauksista ja valtasuhteista, päätti Ruotsin hallitus, tai oikeammin kunin-gas, työntää Ruotsin valtaa sekä itään, että pohjoiseen ja siinä mielessä läänitettiin tai annettiin privilegio pirkkalaisille veronkantoon ja kalastuk-seen. Ja seuraus oli, että verrattain lyhyenajan kuluttua olivat pirkkalai-set siirtäneet Ruotsin valtakunnan intressirajan pyykit Lofoten- ja Varan-ginvuonoihin ja pitivät hallussaan parasta osaa pohjois-Suomesta. Vain koillis-Suomessa olivat karjalaiset Novgorodin alamaisia ja sen kanna-tuksella harjoittivat ryöstöä.\nNäin ollen käsitti pirkkalaisten valta-alue Tornion- ja Kemijoen laaksot ulottuen sitä suuntaa Jäämerelle. Näiden suurien jokien suihin purjehti-vat pirkkalaiset veneillään ja laivoillaan suoraan, sillä kuten sanottu, Pohjois-Pohjanmaan rannikko oli novgorodilaisten vaikutuspiirissä. Vie-nan karjalaiset saivatkin eräänlaista tunnustusta Ruotsinkin taholta, kun määrättiin, millä alueella heillä on oikeus käydä kauppaa, jota oikeutta kumminkin aste asteelta yritettiin supistamaan.\nRajalan talon lapsia Suomen ja Norjan rajapyykillä. Kuva: Hämäläinen, Antti. / Museovirasto.\nTärkeä merkkitapaus pohjois-Suomenkin rajojen kannalta oli Pähkinän-saaren rauha 1323. Se oli ensimmäinen kirjallinen rauhansopimus koko pohjois-Europassa ja päätti Suomen valloituskauden. Etelämpänä va-kiinnutettiin Pähkinänsaaren rauhassa suurin piirtein aikaisempi heimo-raja. Mutta osittain kulki uusi raja kumminkin karjalaisen asutuksen halki. Pähkinäsaaren rauhassa asetetun rajan paikasta ei olla aivan yhtämiel-tä, vaan on sen suhteen jouduttu monenlaisiin päätelmiin ja esitetty toi-sistaan poikkeavia käsityksiä ja väitteitä. Epäselvyydet ovat lähinnä juontaneet alkunsa siitä, etteivät alkuperäiset rauhan kirjakappaleet ole säilyneet, ja ne toisinnot, joita voidaan pitää lähinnä oikeina poikkeavat toisistaan, niinikään ovat niissä mainitut paikannimet hävinneet käytän-nöstä.\nEpäselvyys on lähinnä ilmennyt siinä, mihin tuon rajan pää pohjoisessa on päättynyt. Kouluhistorioissa sanotaan sen päättyneen Pohjanlahteen Pyhäjokea myöten, mutta tämän on eräs myöhäisempiä tutkijoita pyrki-nyt kiistämään ja väittänyt, että raja kulki Keski-Pohjanmaan Pattijokea. Toiset taas, vedoten Jäämeren varhaiseen asutukseen, ovat selittäneet, että raja jo Pähkinäsaaren rauhassa määrättiin kulkemaan suoraan Jää-mereen koska silloin jo Ruotsilla ja Novgorodilla oli Jäämerellä etuja val-vottavana.\nJos raja on päättynyt Pyhäjokeen tai Pattijokeen, niin ei sillä silloin ole suurtakaan merkitystä pohjois-Suomen rajojen kannalta, mutta jos se on kulkenut halki Pohjois-Suomen Jäämereen, niin on asianlaita silloin toi-nen. Mutta vaikka raja olisikin päättynyt Pohjanlahteen, niin ei sillä poh-joispäähän nähden ollut juuri minkäänlaista arvoa, sillä todellinen raja kulki kohta Pähkinäsaaren rauhan jälkeen paljon pohjoisempana, asu-tuksen takamaita pitkin. Niinpä tohtori Jalmari Jaakkola selittää Pähkinä-saarenrajan orgaanisena jatkona olleen selvän intressirajan Kemijoessa. Nämä rajat olivat kumminkin vain summittaisia, joissa oli etupäässä ky-symys vain tilapäisistä etualueista enemmän kuin maa-alueiden pysy-västä omistuksesta.\nValtakamppailut Jäämeren suunnalla näyttelivät jo keskiajalla pohjois-Suomen historiassa huomattavaa osaansa. Jo varhain hankki Norja omistuksen suurimpaan osaan rannikkoaluetta ja veroitti siellä lappalai-sia. Toisaalta taasen käyttelivät karjalaiset Novgorodin isäntävaltaa mel-ko vapaasti. Jäämeren ja näiden välissä olivat vielä pirkkalaiset. Intres-sialueet luonnollisesti menivät sekaisin ja siitä taas aiheutui riitoja. Syn-tyneet erimielisyydet pyrittiin kyllä selvittämään verottajien kesken, mutta tehdyille sopimuksille haettiin kuninkaiden ja ruhtinaiden vahvistus.\nEnsimmäinen näin tehty sopimus solmittiin 1251, jolloin Novgorodin lä-hettiläät tulivat Norjan kuninkaan luo hakemaan vahvistusta norjalaisten ja novgorodilaisten välillä tehdylle rauhansopimukselle ja aluejaolle. Toi-nen tarkempi sopimus tehtiin 1326. Tosin ei siinäkään mitään yksityis-kohtaisia rajamäärittelyjä ollut, mutta kumminkin vahvistettiin rajat sellai-seksi kuin "miksi ne vanhat miehet ovat sanoneet". Rannikkoalue pää-asiassa jäi yhteiseksi veroalueeksi, jossa sopimuskumppanit tunnustivat toisillaan olevan kiistämättömän oikeuden verotukseen omiin lappalai-siinsa nähden. Nämä sopimukset menettivät kumminkin ennen pitkää merkityksensä sen vuoksi, että pirkkalaisvalta tunkeutui kiilan tavoin Jäämerelle ja levitti vaikutustaan laajoille rannikkoalueille.\nKirkkovallan osuudesta rajaolojen kehitykseen on mainittava, että jo 1329, siis heti Pähkinäsaaren rauhan jälkeen, järjestettiin Pohjanlahden perukan rannikkoseudun kirkolliset olot saattamalla Ruotsin veronalai-suuteen. 1345 tekivät Upsalan arkkipiispa Hemming ja Turun piispa Hemming nykyisen Tornion lähellä sopimuksen verotusalueista. Mutta piispojen sopimus rikkoutui kohta, kun uudet miehet tulivat kirkonvaltaa käyttelemään. Upsalan Hemming piispan seuraaja Birger Georginpoika ei tunnustanut edeltäjänsä sopimuksia, vaan vaati laajempia oikeuksia pohjolassa. Hän ei tyytynyt vain Tornionjoen lohiveroon, vaan vaati sa-maa oikeutta myös Kemi- ja Oulujoen kalastukseenkin nähden. Vedottiin kuninkaaseen, joka asettui Upsalan piispan puolelle, mutta kuninkaan päätöksen kumosi kumminkin häntä mahtavampi mies Bo Joninpoika, joka puolestaan asetti hiippakuntain ja samalla Suomen Ruotsin välisek-si hallinnolliseksi rajaksi Kaakamajoen tienoot ja siitä edelleen pohjoi-seen Ounasselän ylängöt Lapin rajaan saakka.\nRajaa tarkistettiin sitten muutamia kertoja, mutta sen paikasta ei jälki-maailmalla ole tämän tarkempaa tietoa. Rajaolot keskiajalla kehittyivät siis pääasiassa intressivallan merkeissä. Rajoja järjesteltäessä ei kiinni-tetty niinkään suurta huomiota alueisiin nykyaikaisessa mielessä kuin hetkellisiin nautintakysymyksiin, kuten edellä on jo tullut mainituksi. Siksi ei rajojen paikkaa pyrittykään tarkalleen määräämään eikä valvottu rajan kunnossa pysymistä. Pääasia oli, että säilytettiin riidaton omistusoikeus silloisiin intresseihin, verotukseen ja vallankäyttöön. Vasta uudella ajalla nähdään rajankävijöitä liikkeellä.\nPähkinäsaaren rauhan rajakivi Pyhäjärvellä 22.9.1953. Kuva: Hannes Syrjälä. / Museovirasto.\n5. Uusi aika pohjois-Suomen rajojen historiassa.\nNovgorodin vallan loppuaikoina olivat rajakahakat alinomaan päiväjär-jestyksessä ja Vienanmeren rannikkoseudun asukkaat tekivät hävitys-retkiä kautta pohjois-Suomen. Ruotsin taholla ei silloin kyetty pitämään yllä rauhallisia oloja ja Venäjän puoleiset pitivät oikeutenaan liikkua koko Pohjanmaalla. Kuten edellä jo mainittiin, oli Ruotsin ja Venäjän todelli-seksi rajaksi muodostunut asutuksen takamaiden ja erämaiden mittaa-maton raja-alue. Vasta 1400-luvun loppupuolella astuvat rajariidat sel-vemmin päiväjärjestykseen ja entinen sissisota muuttuu jatkuvaksi raja-kahakaksi.\nKun Venäjä oli perinyt Novgorodin vallan, suunnitteli se kohta Suomen valtaamista. Tämän vuoksi ryhdyttiin tarkastamaan entisiä valtasopi-muksia, lähinnä Pähkinäsaaren rauhansopimusta, jonka Venäjä tulkitsi niin, että raja olisi päättynyt Pohjanlahteen, Pyhäjokeen ja koko Pohjan-maa siitä pohjoiseen kuulunut Venäjän alle. Ruotsi taas vetosi luonnolli-seen oikeuteen, nimittäin suomalaisen uutisasutuksen muodostamaan rajaan, mutta seuraus oli, että syntyi jatkuva sotatila.\nTosin tehtiin välirauhoja ja "ikuisiakin rauhoja", mutta niitä ei koskaan pi-detty. 1497 tehdyssä rauhassa sovittiin rajan käynnistäkin, mutta mitään vakavaa tulosta ei siitä kumminkaan koitunut. Sittemmin Kustaa Vaasan hallituskautena saatiin vähän vakavuutta rajaoloihin, kunnes taas Juha-na-kuninkaan ja ruhtinas livanan väliset "perheriidat" tekivät ne entistään levottomammiksi. Vainon vuodet seurasivat toistaan ja koko Pohjan-maan väestö eli hävityksen kauhun vallassa vuodesta toiseen.\nPÄHKINÄSAARESTA RAJAT ”KOLMEN KUNINKAAN” LAPINMAAHAN\nJäämerellä päin olivat suomalaiset lapinkävijät, lähinnä pirkkalaiset, va-kiinnuttaneet Ruotsin valtaa entistään enemmän. Vähitellen siirtyi sinne vakinaista suomalaista asutustakin. Pirkkalaiset eivät piitanneet muiden valtioiden, Norjan ja Venäjän verovoudeista, vaan käyttelivät omaa oi-keuttaan koko sillä alueella, jonka Norja ja Novgorod olivat aikoinaan yh-teiseksi sopineet. Kustaa Vaasan hallituskausi oli Jäämeren valtasuh-teissakin tärkeä käännekohta. Hän pani alulle varsinaisesti Jäämeren politiikan aluevaltauksen merkeissä.\nNorja ja Venäjä eivät luonnollisesti tätä voineet syrjästä katsella, vaan panivat kohta alussa jyrkän vastalauseensa kuningas Kustaan hankkeil-le ja uhkasivat karkoittaa Jäämeren rannikolta pois kaikki ne lappalaiset, jotka olivat kuuluneet pirkkalaisten verotettaviin. Kustaa Vaasa pani taas kovan kovaa vastaan ja otti suojelukseensa pirkkalaisten lappalaiset ja lakkautti 1554 tienoilla pirkkalaisten privilegion, saattaen lappalaisten verotuksen hallituksen välittömään huostaan. Korvaukseksi pääsivät vanhat pirkkalaispäälliköt kuninkaan verovoudeiksi ja heille taattiin kyllä entiset kauppaoikeutensa, joille vielä luvattiin valtiovallan turvaakin.\nKustaa Vaasan aikana kehittyi Jäämeren taloudellinen elämä melko vilk-kaaksi. Silloin sinne saapui ensi kerran länsimainen kauppa, jonka Ruot-sin kuningas otti myös suojelukseensa toivoen siten taittavansa kärjen norjalais-tanskalaisilta valtapyyteiltä, missä hän osuikin oikeaan. Uutis-asutusta tuki Kustaa Vaasa myös monella tavalla, mutta vasta hänen poikansa Kaarle IX esitti mallikelpoista Jäämeripolitiikkaa. Hän ensi ker-ran esitti sen vaatimuksen, että meren rannikkoalue on jaettava poikki-päin selvin rajoin.\nTäyssinän rauhassa 1595 oli Jäämeren aluevalta jaettu, mutta tälle jaol-le ei oltu vielä saatu Tanska-Norjan tunnustusta, jonka Kaarle kuningas nyt päätti hankkia. Mutta yhdistyneet kuningaskunnat olivat valppaita ja vastustivat ankarasti Ruotsin hankkeita. Jäämeririidat aiheuttivat osal-taan seitsenvuotisen sodankin, jonka kestäessä Kaarle kuningas kuoli. Hänen mukanaan sammui myös Ruotsin harrastus Jäämerenrannikon valtaamiseksi. Sillä hänen seuraajansa kohdistivat valloitushankkeensa ja imperialistisen intonsa muille suunnille.\nKuten mainittiin,ratkaistiin Täyssinän rauhassa myös kysymys rajasta Jäämeren suunnalla. Nyt jouduttiin selvittelemään rajan paikkaa -Oulu-järven ja Jäämeren välisellä alueella. Rauhansopimuksen jälkeen pääs-tiin pitkien neuvottelujen jälkeen yksimielisyyteen jonkunlaisesta ylimal-kaisesta rajasta. Se oli kulkeva Pieksämäeltä, Nilsiästä, Maanselkää seuraten Rajasuohon ja siitä livaaralle Kuusamossa, josta sen piti jatkua suorana viivana Inarinjärven kautta Näätämön seuduilla Jäämereen.\nTämän tarkempaa rajaa ei Ruotsi tahtonut määrätä, sillä se tiesi voimak-kaan suomalaisen uutisasutuksen kautta kykenevänsä tätä rajatilannetta muuttamaan edullisemmaksi ajanoloon, kuten kävikin. Rajankäyntejä oli-si kyllä pitänyt suorittaa, mutta niiden jälkiä ei ainakaan ole havaittu. Ei-kä rajaa Suomen ja Venäjän välillä tosiasiallisesti täällä käyty ennen kuin v. 1827-29, kuten siitä myöhemmin mainitaan.\nKun Tanskan ja Norjan yhdistyneiden kuningaskuntain valtaistuimelle nousi Kristian IV, alettiin kohta kuningaskuntien etuja erittäin tarmok-kaasti Jäämerellä valvoa. Kristian laittoi lähettiläänsä moittimaan Venä-jän tsaaria siitä,että tämä oli Täyssinän rauhassa mennyt jakamaan ku-ningaskunnille kuuluvia alueita ja kuningas Sigismundin kanssa hän ryh-tyi neuvotteluihin Ruotsin vallan lopettamisesta Jäämerellä. Kalmarin-sodan päätyttyä oli jo Ruotsin valtaistuimella Kustaa II Aadolf, joka rau-han aikaansaamiseksi ja Elsborgin linnan lunnaiksi luopui miltei kaikista Ruotsin oikeuksista Jäämerellä. Kun rajaa ei silloinkaan käyty, pysyi ra-jatilanne sekavana ja Ruotsin voudit kantoivat veroa totuttuun tapaansa ja lappalaiset saivat kärsiä kolmen valtakunnan verokarhuja.\nTällainen oli tilanne vielä silloinkin kun Stolbovan rauha 1617 tehtiin. Näemme kuinka suurpolitiikkakin iski kyntensä pohjoisiin rajakysymyk-siin. Stolbovanrauhaa asettui nimittäin välittämään nouseva suurvalta Englanti, joka olematta silti missään liitossa Venäjän kanssa ajoi kum-minkin tämän etuja saadakseen edes siten rajoitetuksi mahtavaksi pai-suneen Ruotsin valtaa. Nähtävästi puolueettomalla välityksellä silloisten olosuhteiden vallitessa Ruotsi olisikin saanut suurimman osan nykyistä Venäjän Karjalaa ja Kuollan haltuunsa. Mutta mertenherruuteen pyrkivä Englanti pelkäsi sen kautta Ruotsista tulevan merivallan ja uhkan En-glannille eikä niin ollen tätä sallinut.\nKustaa Aadolf ei ollut merimies eikä liioin ajatellut karjalaisväestön asi-aa, vaan oli erittäin tyytyväinen englantilaisten välitykseen samoin kuin koko Stolbovan rajaankin. Eteläpäästään tämä raja käytiin ja on se ny-kyinen itärajamme, sillä Kustaa Aadolf asetti sen "ikuisiksi ajoiksi", mutta pohjoispäästään se jäi epämääräiseksi ja kumpikin valtio pitivät kiinni vain kokonaisten kylien omistuksesta. Nähtävästi Ruotsia estivät rajaa käymästä samat syyt kuin Täyssinän rauhankin jälkeen.\nKustaa Vaasa. Hedenström, valokuvaaja Kustaa Vaasa. Lasinegatiivi. Kuva: SA-kuvat.\nTanskan ja Norjan kuningas Kristian IV Lassalle, Emile, piirtäjä ; Lemercier, Benardet Co., painaja 1842.\nVenäjän keisari Pietari I Aleksejevitsh Rubnev, A., alkuperäisen kuvan tekijä ; Tsuskov, A., kaivertaja ; Syrjänen, Timo, kuvaaja 1710–1729. Kuva: Museovirasto.\nKuningas Kustaa II Aadolf. Alkuperäisen kuvan tekijä Merian, Matthäus, 1630–1633. Kuva: Museovirasto.\nEdellä mainittiin kuinka Kustaa Aadolf luopui Ruotsin oikeudesta Jää-mereen. Vasta 1700-luvun alussa saatiin aikaan neuvotteluja rajan mää-räämiestä ja v. 1724 sopimus rajankäynnistä. 1746 olivat sitten rajankä-vijät ehtineet Taalainmaasta pitkin Köliä Kilpisjärvelle, josta edelleen oli epäselvää. Norjalaiset vaativat edelleen vedenjakajaa rajaksi, kun taas Ruotsi tahtoi 2/3 tämän pohjoispuolella olevasta rannikosta. Ja kun so-vintoon ei päästy, niin kummankin maan delegatsionit kävivät rajan mie-lensä mukaan niin että tuli kaksi rajaa. Tästä tietysti syntyi luonnoton ti-lanne, joka piti saada mahdollisimman pian korjaantumaan\nVihdoin saatiinkin neuvottelu aikaan ja valtuutetut kokoontuivat 1749 Strömstadin kaupunkiin Ruotsissa, jossa sitten kahden vuoden päästä allekirjoitettiin sopimus, jolla Ruotsi lopultakin luopui vaatimuksistaan Jäämeren rannikkoon nähden. Suomi-Ruotsi tällöin "emämaan" heikon politiikan vuoksi suljettiin kokonaan pois rannikkoalueelta ja entisestä suuresta yhteisalueesta jäi valtakunnalle vain pieni sisämaankaistale. Norja sai Kautokeinon ja Kaarasjoen ja osan Utsjokea. Uusiraja ei ollut kumminkaan aivan ehdoton, sillä rajasopimuksen liitteessä määrättiin, että ne Ruotsin (Suomen) lappalaiset, joilla on ollut tapana harjoittaa kalastusta ja hylkeenpyyntiä Jäämerellä, saavat edelleenkin määrättyä maksua vastaan sitä harjoittaa.\nRajasopimuksen toisessa liitteessä puhutaan rajankäynnistä ja rajalin-jan merkitsemisestä. Rajankäynti tällä vaikeasti kuljettavalla rajaosalla kesti aina vuoteen1766, jolloin rajan kävijät olivat ehtineet Kolmisoaiville lähellä Näätämöä. Siitä eteenpäin ei rajalinjaa uskallettu Venäjää kuule-matta viedä. Rajan päähän jäi sitten norjalais-venäläinen yhteisalue, joka jaettiin 1826. Strömstadin sopimuksen raja kulki suurelta osaltaan jokea ja vaikka sen paikka määrättiin kovin ylimalkaiseksi, on se kum-minkin miltei sellaisenaan voimassa vielä nytkin.\nPohjanlahden perukasta oli edelleen kaksi tosiasiallista rajaa. Toinen, suomalaisen ja ruotsalaisen uudisasutuksen välinen raja, kulki jotenkin Kainuunjoen tienoilta ja toinen, Suomen ja Ruotsin hallinnollinen raja, kulki Kaakamajoesta edelleen. Uusiin merkillisiin vaiheisiin joutuvat ra-jakysymykset täällä sen kautta, että Suomi Haminan rauhassa 1809 yh--distettiin Venäjään. Muualla päästiin rajan paikasta valtuuskuntain kes-ken helpolla yksimielisyyteen, mutta Ahvenanmaan ja Länsipohjan omis-tuksesta syntyi erimielisyyttä.\nRuotsi tahtoi kaikin keinoin pitää Länsipohjan kokonaisuudessaan, siis Kaakamajoen rajaa myöten, koska tämä oli ennenkin hallinnollisesti Ruotsiin kuulunut. Venäjä taas vetosi suomalaiseen asutukseen ja katsoi sen perustuksella Länsipohjan olevan suomalaista maata, joka rauhan-sopimuksen hengen mukaan piti liittää Venäjään. Venäläisessä valtuus-kunnassa ollut suomalainen kreivi Alopaeus ajoi erittäin innokkaasti tätä kantaa ja sovintoa ei saatu aikaan. Ruotsin hallitus antoi kyllä salaisen suostumuksensa venäläiten vaatimuksille, mutta valtuuskunta ei tätä kunnellut, vaan ehdotti vedottavaksi Venäjän keisariin.\nJa tulos oli Ruotsille edullinen, sillä keisari Aleksanteri I teki Salomonin tuomion vetämällä kartalle punaisen viivan kulkemaan pitkin Tornion- ja Muonionjokea. Tornion kaupungin pidätti hän kumminkin erikoisella määräyksellä itselleen. Tällainen tulos oli Ruotsin valtuutetuille erittäin mieluinen ja he kiiruhtivatkin jo samana päivänä allekirjoittamaan sopi-muksen, joka jakoi kahtia mitä eheimmän maakunnan. - Toisten tutkijain mukaan ei tämä keisarin ratkaisu ollut aikanaan ehtinyt, vaan olivat val-tuuskunnat sopineet rajan jo "ryyppypöydän ääressä".\nKuva: Helsingin Kaiku no 28. 12.07.1913.\nJäämeren rannikolle jääneen yhteisalueen jakoivat Venäjä ja Norja kes-kenään 1826. Kun yhteisalue tuli yhä tiheämmin asutuksi, alkoi esiintyä riitaisuuksia, joista monetkin olivat varsin pulmallisia. Suomalainen uutis-asutus oli näillä tienoin miltei vallitseva. Myös venäläistä uutisasutusta oli yhteisalueen itäosissa, ja hallinnollisesti kuului alue suurelta osaltaan tosiasiallisesti Venäjään, sillä livana Julma oli lahjoittanut laajan alueen Varangin rannikolta suojeluksessaan olleelle Petsamon luostarille.\nNäin ollen olisi Venäjällä ollut oikeus ainakin 2/3 yhteisalueesta, mutta jaossa supistui Venäjän saama osuus vain n. 1/3 ja Suomea ei siinä lainkaan kuultu, mentiinpä niin pitkälle, että määrättiin Suomen raja Kol-misoaiviitakin eteenpäin. Venäjän valtuutettuna jaossa oli eversti Galja-min, joka tavallisen ryssän tapaan otti Norjalta runsaat lahjukset ja itse vietti Vesisaaressa jotenkin huoletonta elämää sillä aikaa kun norjalaiset määräsivät rajan. Kaiken kukkuraksi sai Galjamin Norjan kuninkaalta kultaisen rasian muistoksi "hyvästä yhteistyöstä". - Norja on muulloinkin harrastanut muistomerkkien jakamista rajavaltuutetuille.\nSota-aikana kuljetettiin Norjasta salaa viljaa Inarin hädänalaiselle väestölle ensin kantamalla poikki tunturien, sitten veneillä pitkin Inariin. Kuva esittää vilja-veneen kuljetusta kannaksen yli Suolisvuonolle. Kuva: Suomen Kuvalehti 28/1919.\nSuomen ja Venäjän välinen raja menetti kokonaan valtakunnallisen mer-kityksensä sen jälkeen,kun Suomi oli yhdistetty Venäjään. Se oli enää vain läänien välinen hallinnollinen raja ja siksi ei sen suunnasta pidetty-kään kovinkaan suurta murhetta. Oltiin vahvasti siinä luulossa, että raja on aikoinaan määrätty ja merkitty eikä kaipaa muuta kuin avaamista. Mutta tässä erehdyttiin. Kun ryhdyttiin sattuneiden viljelysriitojen vuoksi rajanpaikkaa tarkistamaan, niin ei rajaa löytynytkään. Oli pidetty vain kiinni kylien omistuksesta ja rajan oletettu olevan suomalaisten ja karja-laisten kylien välillä. Venäläisellä taholla pidettiin kiinni oletetusta Täys-sinän rajasta, jota ei kumminkaan löytynyt ja Suomen senaatti "armolli-sesti anoi", että koko suomalaisasutus tulisi Suomen rajojen piiriin.\nKun sitten rajankäynti vihdoin 1827 saatiin aikaan, niin syntyi riitaa rajan paikasta. Oli vaikea määritellä rajan suuntaa seudussa, jossa viljelys- ja metsästysalueet menivät ristiin eikä tahdottu eroittaa taloa läänistä ja kylästä, johonse ennen oli kuulunut. Sellainen olisi nimittäin aiheuttanut monenlaisia muutoksia, johon ei tahdota ryhtyä, kun kerran kummankin puolen asukkaat "kuuluivat saman keisarin alamaisiin". Rajankäyntityöt saatiin loppuun 1830 ja rajasopimus allekirjoitettiin 1833. Tämä raja on voimassa edelleenkin sellaisenaan.\nPetsamon alue liitettiin Suomeen vasta Tarton rauhassa 1922. Mutta Petsamon kysymys on ollut vireillä pitkän aikaa, aina siitä lähtien kun Suomi 1826 yhteisalueen jaossa jäi osattomaksi Jäämeren rannikosta. Ensimmäisen otteen Itä-Varangin luovuttamisesta Suomelle tekivät Jaakko Fellman kohta tuon yhteisalueen jaon jälkeen. Mutta vasta Kri-min sodan aikana, vuosisadan puolivälissä kysymys oli polttopistees-sään.\nVielä yhteisalueen jaon jälkeenkin nauttivat kummankin puolen asukkaat sekä norjalaiset että suomalaiset vanhoja oikeuksiaan rajan toisella puo-lella. Niinpä suomalaiset ja Suomen lappalaiset kävivät kalastelemassa Norjan vuonoissa ja norjalaiset vuorostaan paimentelivat porojaan Suo-men puolella. Tästä kanssakäymisestä teki Norja kumminkin yksipuoli-sesti miltei täyden lopun julkaisemalla 1830 lain, jolla suomalaisten ka-lastusoikeuksia norjalaisissa vuonoissa huomattavasti supistettiin. 1839 valitti Oulun läänin kuvernööri hallitukselle lappalaisia kohdanneesta kiellosta ja sen seurauksista, ja lopulta joutui asia Norjan ja Venäjän diplomatien selviteltävaksi.\nJa kun norjalaiset olivat taipumattomia, määräsi keisari Nikolai I puoles-taan suljettavaksi kokonaan Norjan vastaisen rajan. Tästä luonnollisesti johtui kestämätön tilanne, johon oli saatava pian muutosta. Jonkun ver-ran huojensi Suomen lappalaisten asemaa se, että heille tämän jälkeen varattiin oikeus kalastuksen harjoittamiseen Venäjän puoleisissa vuo-noissa. Tällä jyrkällä esiintymisellään toivoi keisari Nikolai pääsevänsä sotaan Norjan kanssa ja sillä keinoin laajentamaan aluettaan tärkeältä kulmalta.\nLienee paikallaan muutamalla sanalla mainita kuinka suurvallatkin näihin aikoihin joutuivat kiinnittämään huomiotaan tähän jupakkaan. Nuo kärjis-tyneet välit näyttivät niiden mielestä todellakin uhkaksi Norja-Ruotsille ja koko länsi-Euroopalle ja sen vuoksi Englanti ja Ranska Krimin sodan aikana tahtoivat saada nämä yhdistyneet kuningaskunnatkin mukaan sotaliittoonsa. Aikansa peloiteltuaan ne saivatkin kuningas Oskar I alle-kirjoittamaan 1855 n.s. marraskuun sopimuksen, jolla Ruotsi-Norja kiel-täytyy kaikista neuvotteluista Venäjän kanssa pohjoisessa aluevaihto-kysymyksissä. Toisaalta taasen liittoutuneet lupasivat puolestaan aseel-lista tukea Oskari-kuninkaalle, jos Venäjä ase kädessä uhkaisi Varangia. Vielä erillisessä salaisessa asiakirjassa luvattiin koko Suomi hänelle kor-vaukseksi. Nämä hankkeet samoinkuin koko Krimin sotakin, kuivuivat kokoon aiheuttamatta sanottavimpia poliittisia tapauksia.\nItä-Varangin liittäminen Suomeen astui uudelleen päiväjärjestykseen 1863, jolloin aiottiin yhdistää Venäjän keisarikuntaan Seistarjoen ase-tehtaan alue Kannaksella. Tällöin Suomen senaatti ehdotti, että Suomi saisi korvauksena alueen Jäämeren rannikolta. Ehdostus otettiinkin var-teen ja seuraavana vuonna annettiin keisarillinen julistus, jolla puheena-oleva alue päätettiin liittää Suomeen. Mutta asiaa ei kumminkaan pantu täytäntöönja Suomi lupauksista huolimatta jäi edelleen osattomaksi Jää-meren rannikosta.\nSuomen tultua itsenäiseksi astui Petsamon kysymys jälleen päiväjär-jestykseen. Venäjän väliaikainen hallitus oli luovuttanut kyllä Petsamon Suomen punaiselle hallitukselle, mutta tämä sopimus ei luonnollisesti enää pitänyt, kun Tarton rauhanneuvottelut aloitettiin. Vedoten aikaisem-paan päätökseen,vaativat Suomen valtuutetut Petsamoa. Venäläiset puolestaan olivat tiukkoja ja vasta pitkien väittelyiden ja kompromissien jälkeen asia saatiin päätökseen.\nTämä Petsamon liittäminen valtioalueeseemme onkin viimeinen alue-muutos rajaoloissamme. Suomi oli vihdoinkin saanut hengitysaukon aa-valle merelle ja oli siinä suhteessa paremmassa asemassa kuin entinen emämaa Ruotsi, jonka laiminlyöntien vuoksi Suomen luonnolliset oikeu-det Jäämeren rannikkoon nähden olivat aikanaan jääneet huomioonotta-matta.


Blood Orange Salmiac – Veriappelsiinisalmiakki 100g (glykyrritsiinivapaa) | VILKA Design\nSalmiakinhimo raskausaikana? Tuttu ilmiö ainakin allekirjoittaneella! Tämän tuotteen halusin ehdottomasti lisätä Vilkan valikoimaan, koska tätä olisin itse raskausaikana todella kaivannut. Nyt tämän löydettyäni haluan helpottaa mahdollisimman monen teistä salmiakintuskaa.\nVeriappelsiinisalmiakki on herkullinen yhdistelmä suolaista salmiakkia ja raikasta veriappelsiinia. Maista ja ihastu! Glykyrritsiinivapaa joten turvallinen myös raskausaikana.\nKaikki uuden Secret of Salty Licorice-sarjan tuotteet ovat vegaanisia, gluteenittomia, maidottomia eivätkä sisällä pähkinää. Lisäksi sarjasta löytyy kahdeksan herkullista glykyrritsiinitöntä salmiakkia, jotka eivät sisällä mitään lakritsikasvista peräisin olevia raaka-aineita eivätkä siten myöskään raskausaikana vältettävää ja verenpainetta kohottavaa glykyrritsiiniä. Uudelleensuljettava näppärä pakkaus.\nAinesosat: sokeri, tärkkelyssiirappi, ammoniumkloridi, aromi, safloriuute, väri (E153, E163, E160a)


Kirsin kirjanurkka: Sari Pöyliö: Pölynimurikauppias ja muita äitien erehdyksiä\n- Olen viihtynyt kanssasi aina, hän sanoi, - kun olet ollut kotona ja tavallisesti.\n- Silloin, kun olen ollut onneton, äiti sanoi tyynesti.\nMenossa oleva kirjakevät tuntuu ainakin kotimaisen kirjallisuuden ystävän näkökulmasta olevan harvinaisen korkeatasoinen. Kirjablogeissa ja muuallakin somessa on kuhinaa herättänyt Anni Kytömäen muhkea esikoisromaani Kultarinta. Se odottelee minulla kesäloman rauhaisia lukuhetkiä. Helsingin Sanomien kriitikko Antti Majander taas antautui varsinaiseen ylistykseen Tommi Kinnusen esikoisromaanin Neljäntienristeys edessä. Majanderin mukaan sen kaltaisia huippuesikoisia ilmestyy ehkä muutama kymmenessä vuodessa. Harvinaisen suopea kritiikki valtalehdessä aiheutti ostoryntäyksen kirjakaupoissa, ja teoksen painos myytiin loppuun. Onnistuin saamaan oman kappaleeni viime hetkellä kirjakaupan hyllystä. Ensimmäisen osan romaanista luettuani voin jo sanoa, ettei Majandet tainnut väärässä olla.\nEsikoisteos on myös Sari Pöyliön vallan mainio novellikokoelma Pölynimurikauppias ja muita äitien erehdyksiä. Jo nimi kertoo, mistä on kyse: äitien ja tyttärien kipeänkauniista suhteesta, vihasta ja rakkaudesta. Nimestä myös paljastuu, että kirjailija on käsitellyt tätä klassista aihetta varsin rankalla, mustanpuhuvallakin huumorilla höystettynä. Äidit eivät ole pyhimyksiä, mutta virheettömiä eivät ole sen paremmin tyttäretkään.\nLukumakuani vähänkin tuntevat tietävät, että en ole kovin suuri novellien ystävä. Mitä paksumpi romaani, sen parempi, on ollut jo vuosikymmeniä mottoni. Tietysti sillä edellytyksellä, että kirjan osaset muuten ovat kohdillaan. Pelkkä mitta mitan vuoksi ei minua lämmitä sekään. Olen kyllä tajunnut, että syy novellien vieroksumiseeni on omassa lukutavassani. Koetan lukea novellikokoelmaa kuin romaania eli yhteen menoon, kaikki novellit putkeen. Se ei tee teksteille oikeutta. Novellit on kuitenkin tarkoitettu nautittavaksi yksittäin, vaikka ne kokoelmaan olisikin valittu teemoittain.\nPölynimurikauppiaan kanssa päätin edetä toisin ja annoin itselleni luvan lukea vain yhden novellin päivässä. Rinnalla kulki sitten pari muuta teosta, sillä näin luettuna ohutkin kokoelma kesti viikon ja päivän verran. Olin kuitenkin tyytyväinen. Nyt tekstit pääsivät oikeuksiinsa ja ehdin aina hieman sulatella edellistä ennen seuraavan aloittamista. Tarinat pysyivät irrallaan toisistaan, itsenäisinä.\nHarvat äidit ovat Pöyliön novelleissa tavallisia. Aloitusnovellissa Matkalla äidin kanssa äiti sairastaa kummallista aivosairautta, joka saa hänet käyttäytymään arvaamattomasti. Näin ainakin tavallisen kunnolliset tytär ja mies haluavat selittää äidin tilanteen. Äidin ja tyttären suhde on kääntynyt jo varhain ylösalaiseksi: pedantti ja äärimmäisen suunnitelmahakuinen tytär joutuu huolehtimaan impulsiivisesta äidistään. Vähän vastaava asetelma on monimerkityksisesti nimetyssä novellissa Side: kolmen sukupolven naiset matkustavat kesähuvilalle, ja ainoa käytännön asioista ymmärtävä ja huolehtiva on murrosikäinen Maria. Äiti haluaa vain ottaa aurinkoa ja isoäiti asentaa digiboksin. Maria aikuistuu konkreettisesti, mutta kolmikon muista jäsenistä ei oikein aikuisen rooliin ole.\nItse pidin eniten täysin överiksi vedetystä novellista Kellonkissaniitty. Novellin alkutilanteessa Tainan ja Päivin, aikuisten sisarusten, äiti on kuollut. Jo sairaalassa isälle ja Tainalle tulee riitaa siitä, haudataanko äiti isän varaamaan yhteiseen hautapaikkaan vai äidin toiveiden mukaisesti kotipitäjään kissankelloniitylle. Kumpikaan ei anna periksi, ja niin Taina päättää toteuttaa äidin toiveen ilman isän lupaa. Hän varastaa äidin ruumiin sairaalan ruumishuoneelta ja lähtee hurjalle pakomatkalle kohti Pohjanmaata. Raskaana oleva maanpuolustuskurssille osallistunut Päivi rientää sisarensa apuun…\nHauska ja hyvin toimiva idea on myös viimeinen novelli Melkein ihminen, jossa kaikkien muiden novellien äidit ovat koolla omituisessa laitoksessa tekemässä kuolemaa. Kurssinvetäjä kertoo heille terveisiä ja kuulumisia elämäänsä jatkaneilta tyttäriltä.\nPöyliön novellit siis veivät sydämeni kerta kaikkiaan. Löysin monesta tarinasta itseni, kuten ylihuolehtivasta äidistä kertovasta novellista Syvyyteen. Sitäkö minäkin pelkään, että talo tyhjenee liian pian ja on pakko kohdata itsensä? Toivottavasti omat lapseni kuitenkin hieman hellemmin irtautuvat takertuvasta äidistä kuin novellin Silja.\nToivottavasti saamme pian lisää luettavaa Pöyliön kynästä. Minä tietysti toivon romaania, mutta ’tyydyn’ kyllä novelleihin, jos taso pysyy yhtä hyvänä!\nAtena 2014. 166 s.\nOstettu omaksi (PEKKin kuukaudenkirja).\nTunnisteet: Atena, esikoiskirja, novelli, novellikokoelma, PEKK, Pöyliö Sari\nMai Laakso 11. maaliskuuta 2014 klo 20.10\nTässä kirjassa riitti komiikkaa, kirja minun mieleeni ;)\nBooksy 14. huhtikuuta 2014 klo 22.17\nHah, meillä oli tässä sama lemppari; minustakin Kellonkissanitty oli paras :-)


Aikuiset » Omahoito ja oppaat » Omahoito » Takaisin työhön -omahoito » Pages » tyo_osana_elamaa\nTyö osana elämääCurrently selected\n Takaisin työhön oma-avun viimeisessä osassa saat tietoa ja tukea työhyvinvoinnista ja työkyvyn ylläpitämisestä. Osassa käsitellään osa-aikaista työskentelyä ja sen taloudellista tukea, arjen hyvinvointia ja oman osaamisen ylläpitämistä. Harjoituksissa keskitytään omiin vahvuuksiin, työkykyä tukevaan arkielämään ja oman osaamisen kehittämiseen.\nTaloudellinen tuki osa-aikatyöhön\nJos olet palaamassa sairauslomalta omaan työhön, työterveyshuolto voi ehdottaa sinulle alkuun osa-aikaista työhön ja osasairauspäivärahan hakemista. Kela maksaa osasairauspäivärahaa ja se perustuu työnantajan, työntekijän ja työterveyshuollon yhteiseen sopimukseen työajan lyhentämisestä.\nLisätietoa osasairauspäivärahasta (Kela)\nMikäli sairauden ja työkyvyn heikentymisen vuoksi on tarve pidempään osa-aikaiseen työskentelyyn, on mahdollista hakea osakuntoutustukea eli määräaikaista työkyvyttömyyseläkettä osa-aikaisesti. Mikäli työkykysi on pysyvästi heikentynyt, mutta pystyt edelleen osa-aikatyöhön, sinulle voidaan hakea pysyvää osa-aikaista työkyvyttömyyseläkettä. Jos haluat tietää, sopisiko osakuntoutustuki tai osatyökyvyttömyyseläke sinun tilanteeseesi, ota yhteyttä hoitavaan lääkäriin. Mikäli olet työsuhteessa, ota yhteyttä työterveyslääkäriin. Osakuntoutustukea ja työkyvyttömyyseläkettä on mahdollisuus hakea myös ilman työsuhdetta. Mikäli et ole töissä, voit selvittää mahdollisuutesi työttömyysetuuden saamiseen soviteltuna. Ota yhteyttä työttömyysturvasi maksajaan (Kela tai työttömyyskassa mikäli kuulut kassaan).\nLisätietoa osakuntoutustuesta ja osatyökyvyttömyyseläkkeestä (Työeläke)\nToisaalta myös kuntoutustuella ja työkyvyttömyyseläkkeellä voi tehdä pieniä määriä töitä. Kuntoutustukea voi saada, kun työkyky on heikentynyt ja olet käyttänyt 300 päivää sairauspäivärahaa eli noin vuoden. Ota yhteyttä kuntoutustuen maksajaan, niin saat tietää tulorajoista.\nTyöttömyysturva mahdollistaa osa-aikaisen työskentelyn. Lisätietoa sovitellusta työttömyyspäivärahasta saat työttömyysetuutesi maksajalta ja TE-toimistosta.\nYlläpidä osaamista ja hanki työnhakutaitoja\nOsaamista voi ylläpitää ja uusia asioita voi oppia niin työssä kuin omassa elämässäkin. Osaamisen ylläpitämistä kannattaakin ajatella laajasti, sillä se ei ole sidottu työsuhteeseen. Oman osaamisen tunnistaminen ja ylläpito auttaa työnhaussa ja vahvistaa kokemustasi oman elämän hallinnasta. Kun tarkoituksena on ylläpitää osaamista työnhakua varten, tärkeää on selvittää niiden alojen tarpeet, joihin olet pyrkimässä. Riippuen alasta, hyödyllistä voi olla esimerkiksi fyysisen kunnon ylläpito, lyhyiden kurssien suorittaminen esimerkiksi työväenopistossa, sosiaalisen median hyödyntäminen tai järjestötoimintaan osallistuminen. Tärkeää on myös tunnistaa se osaaminen, joka sinulla jo on.\nMitä enemmän tavoittelemaasi työpaikkaan on hakijoita, sen vahvemmin korostuvat työnhakutaidot ja piilotyöpaikkojen kartoittaminen. On tärkeää tuntea, mitä alan työnhaku edellyttää, sillä se auttaa sinua suuntaamaan tavoitteitasi. Mikäli oman alasi työnhakutilanne tuntuu liian haastavalta eikä työpaikkaa löydy yrityksestä huolimatta, on myös mahdollista miettiä, millä muilla aloilla voisit hyödyntää osaamistasi.\nTasapainoinen arki ja itsestä huolehtiminen edistävät sekä työssä jaksamista että työhön pyrkimistä. Hyvinvoiva arki on kuin palapeli, johon tarvitaan useita eri palasia. Ei riitä, että yksi palanen on paikallaan. Arjen hyvinvointi on erityisen tärkeää silloin, jos työhön tai työhön paluuseen liittyvät asiat aiheuttavat huolta ja murhetta. Kun arjen hyvinvointia tarkastelee palapelinä, voi huomata, että jokaisella on useita tärkeitä osa-alueita elämässään. Työn lisäksi elämässä on myös muita merkityksellisiä asioita, kuten ihmissuhteet.\nLisätietoa ja harjoituksia arjen hyvinvoinnista Mielenterveystalosta\nMitä teet työksesi? - vastauksia hankaliin kysymyksiin\nJos et ole töissä tai työpaikkasi ei ole sinulle mieluinen, olet todennäköisesti miettinyt, kuinka vastaat kysymykseen ”mitä teet työksesi?”. Sosiaaliset tilanteet voivat tuntua hankalilta, jos koet, ettei sinulla ole sopivia vastauksia. Tilanteita voi helpottaa miettimällä etukäteen, minkälaisia asioita voisi itse nostaa keskustelun aiheiksi. Kysymyksellä ”mitä teet työksesi?” halutaankin usein vain aloittaa keskustelu ja löytää yhteisiä puheenaiheita.\nJos et halua kertoa työhön liittyvistä asioista, voit lyhyen vastauksen jälkeen esittää vastakysymyksen harrastuksista tai muusta sinulle tärkeistä asiasta. Parhaiten keskustelun suuntaaminen onnistuu silloin, kun aloitat itse keskustelunaiheen. On toki tilanteita ja tilaisuuksia, joissa työhön liittyvät asiat korostuvat. Vastapainoksi on hyvä etsiä ympärilleen toisenlaisia tilanteita ja ihmisiä. Näin voit kertoa vapaammin tilanteestasi ja pyrkimyksestäsi päästä takaisin työelämään.\nTavoitteena työn positiiviset puolet\nParhaimmillaan työ tuo runsaasti positiivisia asioita elämään. Se parantaa omaa toimeentuloa, elämänlaatua ja mielenterveyttä, luo sosiaalisia verkostoja ja yhteenkuuluvuuden tunnetta, tuo itsevarmuutta ja itseluottamusta sekä luo tyytyväisyyttä konkreettisista aikaansaannoksista ja antaa onnistumisen kokemuksia.\nTyöhön liittyvät haaveet edistävät hyvinvointiasi, kunhan ne suunnitellaan tukemaan muuta kuntoutumistasi. Onkin tärkeää, ettet vaadi itseltäsi liikaa liian nopeasti. Kun suunnittelet tavoitteeseen pääsemisen siten, että etenet askel kerrallaan, olet jo puolivälissä. Vähitellen huomaat, että jo hyvä suunnitelma parantaa mielialaa ja tukee jaksamista. Kun etenet pienin askelin, saat matkalla pieniä onnistumisia. Ne auttavat jatkamaan eteenpäin ja uskomaan tavoitteisiin.\nArjen hyvinvointi \nKokemuksesi omahoito-ohjelmasta on meille tärkeä. Kokemustesi perusteella voimme myös kehittää ohjelmaa entistä paremmaksi. Vastaathan lopuksi vielä lyhyeen tätä omahoito-ohjelmaa koskevaan kyselyyn:


Villi city: Kaupunkitaimenia pidetään lemmikkeinä, joita syötetään pullanmuruilla eikä kalasteta - Kirkko ja kaupunki\nVilli city: Kaupunkitaimenia pidetään lemmikkeinä, joita syötetään pullanmuruilla eikä kalasteta\nnull Villi city: Kaupunkitaimenia pidetään lemmikkeinä, joita syötetään pullanmuruilla eikä kalasteta\nTaimen pyrkii kutemaan. Kuva Petteri Hautamaa.\nPetteri Hautamaa, Sirpa Päivinen\nJuha Salonen on Suomalaisen kalastusmatkailun edistämisseuran Longinoja-projektin vetäjä. Nuorena hän seilasi samalla purolla styrox-lautalla. Kuva Sirpa Päivinen.\nLoka–marraskuussa kutevien taimenten lisääntymispuuhia vahdataan porukalla. Salonen vetää puronvarressa ohjattuja retkiä.\nKun uusi taimensukupolvi kuoriutui keväällä mätimunista, Salonen nappasi haavilla yhden nollikkaan hetkeksi käteensä valokuvattavaksi.\n– Annoin sille lempinimen Plup Plup, 7-vuotias tytär Olivia Salonen kertoo.\nRunsaat kuusi kilometriä pitkä Longinoja on Vantaanjoen ensimmäinen sivupuro. Kun ruskeaa jokea seuraa Vanhankaupunginlahdelta yläjuoksulle, Longinoja haarautuu leveästä uomasta oikealle Savelan kohdalla.\nJokaisella sadan metrin puronpätkällä polskii keskimäärin yli 300 taimenta. Vuoden 2017 vesistökunnostajaksi valittu Juha Salonen istutti isänsä Matti Salosen kanssa ensimmäiset vastakuoriutuneet taimenenpoikaset kaupunkipuroon vuonna 1998. Ankeassa kaupunkiojassa ei ollut silloin taimenia ensinkään.\n– Nyt poikasia on kauheasti. Määrä on lisääntynyt joka vuosi, kun yhä enemmän emokaloja palaa kutemaan syntymäpuroon, iloitsee 71-vuotias puroisäntä Salonen.\nVaeltava naaras kohtaa kotipuronpojan\nNaarastaimen on jättänyt nuorena Longinojan ja seikkaillut muutaman vuoden merellä. Se on saattanut käydä Viron edustalla asti. Naaras on lihonut napsimalla suolaisista aalloista silakoita, kilohaileja ja muita pikkukaloja.\nNoin nelivuotiaana sukukypsäksi varttunut taimen on valioyksilö, jollaisen tuottaa vain noin yksi mätimuna sadasta. Merellä vaeltavat taimenet ovat äärimmäisen uhanalaisia.\nNaaras on väistänyt kalastajat ja hauet, se on löytänyt takaisin Vantaanjokeen ja vieläpä sen itäiseen, vapaana virtaavaa haaraan.\nNyt lokakuussa pilkullinen naaras etenee Longinojassa, jossa on matalimmillaan niin vähän vettä, että selkäevä huiskii ilmassa. Iso naaras purskauttaa ulos jopa kaksi litraa mätiä, jossa on parikymmentätuhatta mätimunaa. Longinojassa on nähty jopa 5–6-kiloisia vonkaleita.\nKumppaniksi kelpaa vaikka nuori ja hintelä taimenkoiras, joka ei ole pistänyt eväänsäkään kotipuron ulkopuolelle.\n– Taimenkoiraat voivat tulla jo vuoden vanhoina sukukypsiksi, osallistua innokkaasti kututapahtumaan ja päästä hedelmöittämään isoja, merestä nousseita naaraita, kertoo Luonnonvarakeskuksen tutkija Ari Saura.\nKoska Longinojassa on tarjolla vähemmän ruokaa kuin meressä, siellä pysyttelevät jäävät pieniksi. Kotipuronpoikia on selvästi enemmän kuin -tyttöjä.\nSuomenlahden tärkein taimenjoki kiemurtelee Hausjärven, Riihimäen, Hyvinkään, Nurmijärven, Vantaan ja Helsingin kautta, kunnes laskee Vanhankaupunginlahteen. Kuva Petteri Hautamaa.\nAvoviemäri muuttui tärkeäksi taimenjoeksi\nVantaanjoki on nykyään Suomenlahden tärkein taimenjoki. Aiemmin kaupunkijoki tunnettiin avoviemärinä. Sen soveltuminen harvinaisen lohikalan lisääntymiseen oli pelkkä vitsi vielä 1980-luvulla, jolloin Ari Saura teki opinnäytetyönsä aiheesta.\n– Longinoja tai oikeastaan koko Vantaanjoki on ollut oikea menestystarina, Saura sanoo.\nKaikki Helsingin meritaimenet ovat alun perin istutuksista peräisin, Espoossa elää alkuperäisiäkin kantoja. Jos taimenet istutetaan hedelmöitettynä mätinä puroon, ne haluavat kutea sukukypsinä samassa paikassa.\nTaimenet ovat kotiutuneet pääkaupungissa myös Haaganpuroon, Itäkeskuksen tennishallin takana virtaavaan Mustapuroon, Mellunmäenpuroon sekä Mätäjokeen, joka laskee mereen Talissa.\nKalastuksen tarpeisiin on istutettu myös viljelylaitoksissa kasvatettuja taimenia, mutta ne eivät ole vapaana kasvaneiden veroisia.\n– Kalanviljely säästää sellaisetkin, jotka eivät luonnossa pärjää, Saura sanoo.\nViljellyiltä taimenilta on leikattu pyrstön edestä pullea rasvaevä ennen luonnonvesiin päästämistä, jotta ne erottuisivat luonnonvaraisista rasvaevällisistä kaloista.\nVillit, rasvaevälliset taimenet ovat Etelä-Suomessa rauhoitettuja, eikä rasvaeväleikattujakaan saa kalastaa kutuaikaan eli syyskuun alusta marraskuun loppuun.\nTaimennaaras hautaa mätinsä virtaavan veden hapekkaaseen pohjasoraan syksyllä, tavallisesti lokakuussa. Poikaset kuoriutuvat keväällä. Kuva Petteri Hautamaa.\nSalakalastusta riittää niin kauan, kun siitä saa poliisilta vain sormen heristyksen. - Luonnonvarakeskuksen tutkija Ari Saura\nMoni vaara uhkaa harvinaista vaelluskalaa\nTaimenten määrä on saatu Suomessa kasvuun, vaikka vaelluskala on yhä äärimmäisen uhanalainen. Professori Sakari Kuikka Helsingin yliopistosta haluaisi vähentää kalastusta rannikolla, jolla taimenet viihtyvät ennen syntymäjokiinsa ja -puroihinsa nousemista.\n– Taimen ehtii jäädä verkkoihin jo ennen kuin se tulee vuoden tai parin ikäisenä sukukypsäksi. Tässä on sen elinkierron tärkein pullonkaula.\nVanhankaupunginlahdella taimen kohtaa vielä kaksi uhkaa. Jos kala pyrkii jokeen länsihaarasta, se väsyttää itsensä turhaan hyppiessään vasten museopatoa.\nKalastusaktiivit ovat vaatineet padon purkua, museoväki vastustanut. Vuodesta 1876 asti jokisuulla toimineen vesivoimalaitoksen poistamisesta keskusteltiin Helsingin kaupunginhallituksessa vuonna 2015, mutta asia palautettiin valmisteluun.\nProfessori Kuikka epäilee, että padon purkaminen kuivattaisi kokonaan joen itähaaran, jota pitkin vaelluskalat nyt nousevat.\n– En tiedä, olisiko pelkkä länsihaara kaloille selvästi nykytilannetta parempi. Haluaisin lisää tutkimusta siitä, miten koko jokialue muuttuisi, jos pato poistettaisiin.\nLonginojan puroyliaktiivi Juha Salonen uskoo, että joen suulle voisi rakentaa noin satametrisen kosken, jos pato poistettaisiin.\nAri Saura ehdottaa kompromissia: Vaelluskaloille voisi rakentaa kalatien padon kylkeen. Tai jokiveden voisi ohjata kutuaikaan pelkästään vapaata itähaaraa pitkin.\nRauhoitusaikaa rikkovat kalastajat ovat toinen uhka Vanhankaupunginlahdella.\n– Ison kalan perässä meneminen on vanhanaikaista metsästäjäkulttuuria. Salakalastusta riittää niin kauan, kun siitä saa poliisilta vain sormen heristyksen ja pienet sakot. Jos liikennerikkomuksistakin rangaistaisiin muutaman euron sakoilla, niin ylinopeutta ajettaisiin varmasti paljon enemmän, Saura sanoo.\nHän huomauttaa, että taimen ei edes maistu hyvältä kutuvaelluksen loppuvaiheessa. Naaraskalat ovat käyttäneet kaiken vararasvansa mädin tuottamiseen.\n– Jos haluaa korkealaatuista lohikalaa, kannattaa mieluummin ostaa kaupasta kirjolohta kuin tappaa kututaimenta, jonka liha on vetistä.\nTalkooväkeä kerääntyi töihin satakunta. Juha Salonen lapioi kiviä Longinojasta Savelan koirapuiston vieressä. Kuva Sirpa Päivinen.\nKun taimenia on hoitanut, niin pää ei anna myöten koukuttaa niitä. - Puroyliaktiivi Juha Salonen\nEnnätysmäärä talkoolaisia osallistui lokakuun purotalkoisiin\nLonginojaa muokataan vuosi vuodelta paremmaksi taimenille. Työ etenee 50–100 metrin pätkissä.\nLokakuun ensimmäisenä päivänä oli Savelan koirapuiston viereisen osuuden vuoro. Satakunta talkoolaista kuljetti kiviä kottikärryissä, joissa luki Taimentiimi. Pienet lapset roudasivat pienempiä kiviä ämpäreissä.\nTalkoolaiset syvensivät uomaa matalista kohdista ja muuttivat savipohjan kuohkeaksi kutusorakoksi. Puroon upotettiin 60 000 kiloa kiveä.\n– Ota lapio käteen vaan, aiemmin paikalle ehtinyt talkoolainen opasti vastatullutta.\nEnnätysmäärä talkoolaisia, toimiva ruoka- ja juomahuolto sekä runsaslukuisena paikalle saatu mediaväki osoittivat, mitä 16 talkoovuoden aikana on opittu.\nTalkoot kokoon kutsunut Juha Salonen kutsuu Longinojaa Suomen tunnetuimmaksi puroksi. Taimenten ympärille on syntynyt myös yhteisöllisyyttä.\n– Täällä on sellainen kolmenkymmenen puroaktiivin porukka, jotka seuraavat yötä päivää, kun taimenet alkavat nousta puroon ja kaivaa kutukuoppaa. Tämä porukka ei syö taimenta silloinkaan, kun se olisi luvallista, kertoo vanha puroisäntä Matti Salonen.\nHänen poikansa myötäilee:\n– Kun taimenia on hoitanut, niin pää ei anna myöten koukuttaa niitä.\nTalkoolaisille tarjoiltiin Longinojan kunnostustalkoissa Helsingissä nokipannukahvia, mehua ja grilliruokaa. Kuva Sirpa Päivinen.\nKorjattu kuvatekstistä joen nimi 9.10. kello 13.15.\nKalapastori hoitaa sieluja ja myy fileitä – ”Kala symboloi myös hengen ravintoa” 29.9.2020