Quercusa | Tυℓєναιѕυυ∂єη Hєιмσт\nQuercusan heimon tarinat\nSää: Viileää ja sateista.\nRuokatilanne: Ruokaa on niukemmin kuin yleensä.\nTästä pääset Quercusan heimon sivulle\nNimi: Damariza Brandonin tytär\nMies, jonka mukaan isä oli lähtenyt, johdatti isää vain muutaman puun verran pitkin siltoja ja laskeutui sitten maan tasalle eräitä köysitikkaita pitkin. Minä jäin erään talon varjoon odottamaan, että sekä hän että isä olivat maassa, ja laskeuduin sitten perässä katsoen tarkasti, mihin suuntaan he lähtivät.\nLaskeutumispaikassa oli avaraa, ja he näkisivät minut herkästi jos lähtisin suoraan heidän peräänsä. Siksi odottelin puun alla ja kuuntelin myöhäisillan tuulen suhinaa valtavien puiden lehvästöissä. Isä ja mies katosivat pikkuruisten varastorakennusten sekaan ja lähdin kiireesti heidän peräänsä. Taloja oli harvassa, ja ne olivat kaikki jonkinlaisia varastoja, valoja ei näkynyt kuin muutamassa. Sen takia oli pimeää, ja minusta oli hiukan ahdistavaa kulkea kapeita ja määrittelemättömiä reittejä pitkin. Pidin isän ja vieraan miehen tummat hahmot näkyvissä, mutta pysyin tarpeeksi kaukana ja liikuin hiljaa.\n“Saisiko olla vähän?” eteeni pujahti lähes hampaaton mies, joka ojenteli huumepusseja minua kohti.\nVäistin häntä ja kiiruhdin eteenpäin. Niin tietenkin. Näillä alueilla oli paljon kerjäläisiä ja muuta alamaailman sakkia, jotka viihtyivät pimeässä maan tasalla. Kiedoin viittaa paremmin ympärilleni ja jatkoin matkaa välttäen katsomasta liikaa ympärilleni.\nIsä ja hänen kanssaan kulkeva mies supattivat päät yhdessä. Välillä isän ääni kohosi korkeampana, hän oli selvästi kiihdyksissään tai vihainen. Mies käski tämän olla hiljaa ja samalla he saapuivat aivan leirin laitamille muurin lähelle. Mies koputti ränsistyneeseen, hiukan lähistön muita varastoja kookkaamman varastorakennuksen oveen. Hän joutui vaihtamaan muutaman sanan sisällä olijan kanssa, ennen kuin hän ja isä katosivat sisään.\nYmpäristö oli haisevaa ja tunkkaista, varastoja oli tiheässä. Silmäilin ympärilleni ja odotin hetken, etteivät isä ja mies tulisi saman tien ulos. He kuitenkin pysyivät sisällä, joten ylitin kapean kadun ja hiivin rakennuksen sivulle hyvin hiljaa. Kiersin talon ympäri, vain huomatakseni, ettei siinä ollut ikkunoita. Kenkäni kastuivat märkien lehtien seassa hiipiessäni. Kiersin takaisin rakennuksen taa ja huomasin onnekseni seinässä raon, josta siivilöityi hiukan valoa ulkopuolelle. Hiivin varovasti sen luo ja painoin silmäni raon yläosaan.\nNäin vain kapean alan sisätiloista. Vastapäisen oven vierellä seisoi valtava mies, jolla oli kalju päälaki ja tuuhea parta. Näin myös isän leveäharteisen ja parrakkaan hahmon. Hänen kasvoillaan oli hiukan ahdistunut ilme. Kurtistin kulmiani mietteliäänä. Mikä paikka tämä oli?\nSe selvisi minulle pian. Näin raon ohitse kulkevan miehen, joka poltti jotakin haisevaa. Toinen nuuskasi nenäänsä valkeaa jauhetta.\nHuumeita. Huumeluola. Mitä isä teki siellä?\nTiirailin uudelleen sisään pidättäen hengitystäni. Tila oli vain yksi suuri huone, jossa oli laatikoita ja tynnyreitä ja niiden seassa miehiä jonkinlaisessa kokouksessa. Ehkä paikalle odotettiin vielä lisää väkeä, kun miehet olivat pienissä porukoissa ja juttelivat hiljaa keskenään.\nAivan vieressä, raon toisella puolella, niin lähellä, että pelkäsin hänen huomaavan minut, oli pitkä ja laiha mies, joka oli kumartunut pienen pullon ylle. Ilmaan nousi vaaleaa, sakeaa höyryä, joka leijaili sieraimiini. Nyrpistin nenääni, mutta kerkesin vetää ainetta keuhkoini asti. Aine haisi pahalta ja sai minut yskimään vetäessäni sitä henkeen.\n“Ulkona on joku!” sisältä kuului huudahdus.\n“Paska”, sihahdin hampaideni välistä samalla, kun yskin keuhkoni pihalle.\nOlin vetänyt huumesavua kunnolla henkeen, ja silmäni vuotivat. Onnistuin kuitenkin samalla kompuroimaan kauemmas talosta. Lähdin juoksemaan liukastellen märissä lehdissä ja kuulin takaani huutoja. He olivat perässäni.\nSain yskäistyä viimeisen kerran ja juoksin pitkin kapeaa katua kompastellen hiukan. Sitten sain tasapainoni takaisin ja suuntasin vain suoraan eteenpäin. Minun pitäisi yrittää eksyttää takaa-ajajani. Huppu lensi vauhdissa päästäni ja vilkaisin taaksepäin. Oven vieressä seissyt pitkä lihaksikas mies oli aivan kannoillani ja johti muutamaa muuta miestä, jotka huutelivat keskenään. Isää ei näkynyt heidän joukossaan.\nKiepahdin erään varastorakennuksen kulmauksen ympäri ja jatkoin toiseen suuntaan. Huohotin raskaasti, mutta pakotin itseni pujottelemaan pitkin katuja. Vilkaistessani taakse näin heidän jääneen hiukan, mutta en jaksaisi juosta näin kovaa enää pitkään. En voinut uskoa huonoa tuuriani, miten olinkin onnistunut vetämään huumehöyryä henkeen?\nJatkoin juoksua miettien kuumeisesti, mitä tekisin. Käännyin kahdesta kulmasta ja kuulin takaani huutoja, jotka kielivät, että he olivat hukkaamassa minut. Sitten joku huusi: “Tuolla!” ja taas he olivat kannoillani. Miksi he näin tiukasti minua jahtasivat? Luulivat vakoilijaksi? Perkele, miten ikinä pääsisin heiltä pakoon, kun juoksin alueella, jota en tuntenut. Olin jo eksyksissä, ja vaikken jäisikään kiinni, en löytäisi kuitenkaan kotiin.\nSamassa sivulta ojentuivat käsivarret, jotka tarttuivat minuun ja kiskaisivat minut vauhdilla sivukujalle. Toinen voimakkaista käsivarsista kietoutui keskivartaloni ympäri vetäen minut tiukasti kyseisen käsivarren omistajaa vasten, toinen painautui voimalla suuni eteen estäen äänen päästämisen. Paska, joku heistä oli kerennyt edelleni. Yritin älähtää lähes refleksinä, mutta suutani vasten oleva nahkahansikas esti äänen kulkemisen.\n“Suu kiinni, jos ajattelit selvitä ilman kiinnijäämistä”, matala, käheä ääni ärähti hiljaa korvaani.\nIlman kiinnijäämistä? Eikö tämä mies ollutkaan samaa porukkaa? Mies veti minut perässään varjoihin ja piti minua tiukasti vasten itseään, jotta en päässyt pakoon. Tunsin miehen rintakehän kohoilevan hengityksen tahdissa selkääni vasten. Ohitse pinkoi jahtaajiani, valtava vartijamies ja joku toinen. Muut olivat ilmeisesti jääneet jälkeen. He kuulivat minun ilmeisesti jatkaneen matkaa, mutta olin sivukujalla jonkun seuraavan hullun kourissa. Nappaajani piteli minua vielä hetken häiritsevästi itseään vasten, odottaen, että askelten äänet ja huudot katosivat. Sitten hän kiskoi minut perässään eteenpäin sivukujaa, edelleen pitäen kätensä suuni edessä. Olisin halunnut kertoa, että osasin pitää suuni kiinni ilman kättäkin, mutta se oli mahdotonta.\nMies tyrkkäsi minut eteen ilmaantuvien tikkaiden luokse ja käski minun kiivetä. Hänen päästäessään minusta irti yritin heti kiepahtaa häntä kohti nähdäkseni, kuka minut oli napannut. En kerennyt nähdä kuin huivin peittämän kasvojen alaosan ja muutoin hupun varjoihin katoavat kasvot, ennen kuin mies oli ylimaallisen nopeasti tarttunut käsivarteeni ja kiepauttanut minut ympäri päin tikkaita. Purin huultani vihaisena, mutta minun ei auttanut kuin kiivetä. Mies lähti perääni ja kapusi katolle jäljessäni. Kyseessä oli hiukan lahon oloinen tasakatto, jolla oli helppo seisoa. Yritin analysoida miehen kasvoja ja piirteitä, mutta kasvoista ei näkynyt yhtään mitään, koska huppu esti näkyvyyden. Hän oli kuitenkin ihan järkyttävän pitkä, sillä vaikka minä olin pitkä naiseksi, mies oli vielä ainakin päätä pidempi. Hän oli myös suhteellisen lihaksikas ja vahvan oloinen.\n“Pistä huppu päähän”, mies murahti.\nEn totellut häntä, vaan avasin suuni: “Mitä tämä kidnappauksesi tarkoittaa?”\n“Pidä suusi kiinni”, hän käski hiljaa ja kääntyi kunnolla minua kohden.\nEn aikonut taaskaan totella, vaan avasin suuni vastaväitteitä varten. Mies kuitenkin otti meitä erottavat askeleet kiinni ja painoi kämmenensä jälleen huulilleni, toinen käsi takaraivollani, niin, että pääni oli hänen käsiensä välissä. Aloin panikoida, mitä hän mahtaisi tehdä, kun samaan aikaan hän kumartui niin lähelle, että näin hupun alta hänen silmänsä. Ne olivat hämäävän vaaleansiniset, niin jäänsiniset, että ne olivat miltei harmahtavat.\n“Turpa kiinni ja huppu päähän, jos ajattelit paeta kunnolla niiltä jahtaajiltasi. Minä ja kidnappaus, joka tunnetaan tässä tapauksessa nimellä pelastus, tai kuolema jahtaajien käsissä. Tajuatko?”\nTuijotin ensin kapinallisesti miehen silmiin, mutta lopulta pakotin itseni nyökkäämään. Mies tuijotti minua hetken silmiin ja päästi sitten hitaasti irti. Puristin huuleni yhteen ja astuin kauemmas miehestä.\n“Mahtavaa”, mies tokaisi viileästi ja kääntyi toiseen suuntaan.\nMulkoilin miehen viitan peittämää selkää ja kiskaisin hupun päähäni tunkien kiharat sen alle piiloon. Mies oli astellut katon toiselle laidalle ja kyyristynyt aivan reunalle, tiiraillen alas. Otin askeleen häntä kohti ja katselin ympärilleni. Ylhäällä, ilmeisesti jonkin vanhan varastorakennuksen katolla oli viileää, kun tuuli puhalsi vapaasti. Olisin tahtonut kysyä, aikoiko nappaajani kyyristellä katon reunalla loppuyön, mutta hän kerkesi avata suunsa ennen minua.\n“Jahtaajasi eivät halua päästää nuuskijoita pakoon. He hukkasivat sinut, mutta partioivat alueella varmasti”, hän sanoi ja kääntyi minua kohti nousten seisomaan.\nKohotin leukaani ylimielisesti odottaen hänen sanovan jotakin muuta. Tunsin hänen pistävän katseensa, vaikken hänen kasvojaan nähnytkään.\n“Liikumme kattoja pitkin. Sinä menet edeltä. Näet kyllä, että nämä rämät varastot ovat lähellä toisiaan ja tasakatoilta on helppo hyppiä toiselle. Ala mennä, äläkä yritä mitään omiasi, tulen heti perässä ja kerron suunnan”, mies ohjeisti ja huitaisi kädellään merkiksi aloittaa.\nSe tuntui ihan kuin joltain testiltä. Selviätkö hypystä toiselle katolle? Onneksi olin ketterä, kuten useimmat heimolaiset, eivätkä korkeat paikat tuntuneet missään. Silmäilin edessä olevan katon ja tämän hetkisen katon välistä etäisyyttä, otin hiukan vauhtia, ja hyppäsin. Selvisin helposti seuraavalle katolle ja vilkaisin taaksepäin. Mies laskeutui suoraan taakseni ja käski minun jatkaa suoraan.\nNiin me hypimme ja hiippailimme katolta toiselle miehen ohjeistuksen mukaan. Minulla ei ollut hajuakaan, missä olin, koska en yleensä kulkenut täällä suunnalla enkä varsinkaan kattoja pitkin. En yrittänyt paeta, koska mies oli aina heti kannoillani ja toiseksi olisin vain eksynyt ja jäänyt huumediilereille kiinni, jos heitä vielä alueella oli. Minun piti toivoa, että mies johdattaisi minut tutummille seuduille. Toisaalta hän saattoi johdattaa minut suoraan jonnekin vaikkapa raiskaamista varten, mutta sillä hetkellä minun oli pakko tehdä, mitä mies käski.\nJonkin ajan kuluttua saavuimme katolle, josta ei pystynyt jatkamaan seuraavalle kovin helposti. Seuraava talo oli paljon korkeampi, mutta sen kyljessä oli tikkaat. Jos halusi sen talon katolle, olisi pitänyt hypätä tikkaille ja kavuta ylös.\n“Mitäs nyt?” kysyin naputellen jalalla maata.\nSamassa takaamme kuului huutoja. Niitä oli kuulunut aina välillä, mutta kaukaa. Nyt äänet olivat lähempänä. Vilkaisin mystistä miestä, jonka seuraan olin päätynyt. Hänkin katseli taaksepäin mietteliään oloisena ja huitaisi sitten kohti tikkaita.\n“Mene. Meidät on ehkä nähty.”\n“Ai tuonne vai?” katsoin epäuskoisena tikkaita.\n“Muista. Minä tai he.”\nMulkaisin häntä viileästi ja huokaisin. Tikkaat näyttivät pelottavalta paikalta hypätä, mitä jos en saisikaan otetta? En kuitenkaan voinut muuta, kun takaa kuuluvat huudot saapuivat lähemmäs. Kuulin jo sen valtavan miehen möreän äänen muiden seasta.\n“Mene”, mies ärähti uudelleen.\nHengitin syvään, otin vauhtia ja hyppäsin. Käteni kietoutuivat yhden puolan ympäri, mutta meinasivat luistaa. Karhea pinta repi ihoni rikki. Kirosin hiljaa, mutta kivusta välittämättä vedin itseni kunnolla tikkaille ja kapusin ylöspäin. Mies oli hypännyt taakseni tikkaille ja tuli perässäni talon katolle. Hän tarttui minua käsivarresta ja veti minut peräänsä. Seurasin miestä katon yli ja hyppäsin jo tottuneena seuraavalle katolle miehen jäljissä yrittäen olla välittämättä kämmenissä tuntuvasta kirvelystä.’. Sitten hän löysi taas jotkin tikkaat ja laskeutui edelläni alas maahan saakka. Seurasin häntä ja aloin samalla miettiä, mitä helvettiä elämässäni oli meneillään. Isäni oli osana huumediilereitä, jouduin hänen ystäviensä jahdatuksi ja sitten omituinen mies nappasi minut ja juoksutti minua pitkin kattoja.\nMaan tasalla mies lähti harppomaan eteenpäin. Epäröin hetken, mutta seurasin häntä sitten.\n“Minne me olemme menossa?” kysyin hiljaa.\nHän ei vastannut, vaan johdatti minua pitkin varastorakennusten välisiä kujia. En ollut edes tiennyt, että maassa oli näin paljon varastoja. Toisaalta seassa oli myös epäilyttävien ihmisten toimipaikkoja, kuten huumetoiminnan keskuksia, jotka vain näyttivät varastoilta.\nJonkin ajan päästä kysyin uudelleen. Minua häiritsi, kun en tiennyt, missä olimme. Tahdoin kotiin, pois oudon miehen ja jahtaajieni lähettyviltä, mutta olin menettänyt aikoja sitten suuntavaistoni, enkä voinut kuin luottaa mieheen, joka johdatti minua pitkin kujia.\nKun hän ei vastannut mitään kolmannenkaan kysymyksen jälkeen, minulla alkoi palaa pinna. Kujat jatkuivat aina vain, ja olin ihan sekaisin.\n“Hei, en jaksa seurata sinua enää, kun en tiedä minne mennään ja miksi. Hitto vie”, sanoin miehen selälle, joka oli jonkin matkaa edelläni, ja kiepahdin mielenosoituksellisesti toiseen suuntaan.\nHarpoin eteenpäin odottaen, että mies ilmaantuisi pysäyttämään minut. Niin ei kuitenkaan käynyt, ja pysähdyin hämmentyneenä. Hitto. Nyt olin ainakin eksyksissä ja kadottanut oudon miehenkin. Palasin taaksepäin, mutta kaikki varastot näyttivät samalta ja jokainen kuja yhtä tyhjältä. Kirosin vaimeasti ja lähdin päämäärättä eteenpäin, toivoen taikaiskun tapahtumista niin, että löytäisin kotiin.\nPysähdyin hetken kuluttua risteykseen turhautuneena. Minulla ei ollut paskankaan vertaa hajua, missä olin.\n“Olit niin rohkea, että yritit jatkaa ominpäin?” aivan takaani kuului matala ääni.\nKiepahdin ympäri ja huomasin, että outo auttajani oli jälleen siinä, seisoen niin lähellä, että tuijotin hänen rintaansa. Astuin taaksepäin ja kohotin katseeni miehen kasvoihin. Miltei järkytyin, kun tajusin, ettei hänellä ollut enää huppua päässä eikä huivia kasvojen suojana.\nMiehellä oli yllättävän komeat kasvonpiirteet, kulmikkaat ja teräväpiirteiset, mutta yhtä kaikki komeat. Hänellä oli mustat, sekaiset ja pitkäksi venähtäneet hiukset, jotka oli ehkä joskus leikattu siistiksi. Hänellä oli tummat kulmat ja niiden alla ne omituiset, jäänsiniset silmät. Mutta hänen komeilla kasvoillaan oli myös runsaasti arpia. Yksi kulki suoraan hänen oikean silmänsä yli, mutta jostakin syystä silmä näytti selvinneen vammoitta. Hänen hiukan sänkisessä leuassaan kulki kaksi rosoista viivaa, joiden kohdalla ei kasvanut partaa. Lisäksi hänen ohimoillaan katosi hiusrajaan lyhyitä, vaaleita arpia.\n“Säikähditkö?” mies kysyi huvittuneen kuuloisena kun astuin vielä askeleen taaksepäin.\nHengitin syvään ja vastasin sitten harmistuneena siitä, että olin oikeasti säikähtänyt.\n“En kuullut sinua.”\n“Minua ei kuulla ellen minä niin itse halua”, mies kallisti päätään ja yksi hiuskiehkura valahti hänen otsalleen.\nMinulle tuli yhtäkkiä pakonomainen tarve pyyhkäistä se pois tieltä, mutta en tietenkään tehnyt sitä. Sätin itseäni, koska annoin itseni edes ajatella mitään sellaista, ja työnsin ajatuksen vihaisesti sivuun.\n“Kuka sinä olet?” esitin ratkaisevan kysymyksen, jonka olin halunnut kysyä jo pidemmän aikaa.\nMies mittaili minua katseellaan kuin pohtien, oliko hänen viisasta kertoa nimeään.\n“Voit kutsua minua Spenceriksi”, hän sanoi sitten.\nSe ei luultavasti ollut hänen oikea nimensä, koska hän muotoili asian niin harkitusti. Silmäilin miestä tutkivasti, mutta sitten siirsin hiukan hämmentyneenä katseeni pois. Spencer oli yllättävän nuori, olin äänen perusteella ajatellut häntä kentien hiukan vanhemmaksi. Hänellä oli tumma, matala ja käheähkö ääni, joka jollakin tapaa sopi todella hyvin hänen olemukseensa.\n“Olet minulle velkaa oman nimesi”, hän sanoi.\n“En ole sinulle mitään velkaa”, sanoin itsepäisesti vaikka kuulostinkin hiukan lapselliselta.\n“Itse asiassa olet”, mies kumartui lähemmäs, “Ne miehet olisivat napanneet sinut ilman minua”, hän jatkoi, ja tiesin, että hän oli luultavasti oikeassa.\nMinua häiritsi se, että Spencer oli minua niin paljon pidempi, että hän saattoi kumartua vaivatta ylleni, vaikka minun piti muka olla pitkä.\n“Damariza”, mumahdin mulkoillen häntä jälleen kerran.\n“Hyvä on, Damariza”, hän sanoi. “Miksi sinä olit vakoilemassa huumeluolaa?”\n“En minä vakoillut heitä”, mulkaisin edessäni seisovaa miestä ja kiedoin viittaa paremmin ympärilleni suojaksi yön kylmyyttä vastaan.\n“Mitä sinä sitten teit siellä?”\n“He ovat… heillä on isäni”, mumahdin ja huomasin kauhukseni tuntevani oloni hermostuneeksi ja jopa jotenkin noloksi. Miksi Spencerillä oli minuun sellainen vaikutus? Ehkä se oli vain se, että hän oli niin itsevarma ja vaikutti tietävän kaikesta kaiken.\n“Tarkoitat kai, että hän on osa heidän porukkaansa?”\n“Ei! Tai siis.. en minä tiedä”, puuskahdin. “En ole ikinä nähnyt hänen hiippailevan sinne tai.. ei hän ole ikinä ollut hirveän myöhään poissa kotoa”, sanoin.\n“On ollut turvallinen olo kun isukki on aina kotona?” Spencer irvaili.\n“Ole hiljaa”, ärähdin voimattomasti.\nHän virnuili nähdessään minun olevan hiukan vaivaantunut.\n“Sinä leikit hengelläsi seuratessasi isääsi. Ehkä sinun kannattaisi antaa hänen hoitaa omat asiansa”, hän sanoi.\n“Älä sinä neuvo, kun et tiedä asiasta paskan vertaa”, ärähdin ja mulkoilin miestä.\nHän näytti nauttivan siitä, että olin vihainen, ja hänen kasvoillaan oli huvittunut virne koko ajan. Hiton Spencer. Halusin vain kotiin ja unohtaa kaiken, mitä oli tapahtunut.\n“Missä sinä asut?” Spencer kysyi yllättäen.\n“Kertoisinko sen sinulle? Minä yönä mahdatkaan ilmaantua paikalle tekemään.. mitä aiotkaan tehdä”, onnistuin sanomaan yhteen puristettujen hampaideni lomasta.\nSpencer kohotti kulmiaan.\n“Minulla ei ole tapana kohdella naisia kaltoin.. jos tahtoisin tehdä sinulle jotakin, olisin jo tehnyt niin”, hän sanoi kohottaen leukaansa huvittuneena.\n“Hyvä on, alue sitten”, hän myöntyi kuitenkin.\nKohautin harteitani. Spencerin suupielessä leikki vieläkin pieni virne, mutta hän kääntyi ympäri ja lähti eteenpäin pitkin katua. Lähdin hetken kuluttua hänen peräänsä huokaisten hiljaa.\nSpencer ei aloittanut uutta keskustelua matkalla. Vain hetken kuluttua hän löysi tikkaat ylös puihin ja kapusi ne ketterästi ylös. Seurasin häntä. Alue näytti tutummalta, mutta olimme vielä köyhien alueella kerjäläisten suurista määrästä päätellen. Kuljimme muutaman sillan ylitse ja sitten hän pysähtyi kääntyen minua kohti. Nyt lyhtyjen valossa näin hänen kasvonpiirteensä kunnolla, mutta tämä veti hupun kasvoilleen ja nojautui viereiseen seinään.\n“Kotisi on jossain tuolla? Tunnet kai tämän paikan?”\nVilkaisin ylöspäin, ja näin tuulessa narisevan pubin kyltin. Nyökkäsin jäykästi päätäni tunnistaessani paikan, nyt tiesin missä olin. Avasin suuni sanoakseni jotakin Spencerille, mutta suljin sen sitten. Pyyhkäisin kasvoille pyrkiviä hiuksia sivuun ja niin tehdessäni Spencer kurtisti kulmiaan ja astui yhtäkkiä lähemmäs.\n“Mitä sinun käsissäsi on?” hän kysyi hiljaa.\nKohotin kulmiani yllättyneenä ja kohotin käteni hänen ja itsenikin näkyviin. Kämmenet olivat ihan vereslihalla ja naarmuilla tikkaiden jäljiltä.\n“Mitäs pistit minut hyppimään tikkaille”, tuhahdin miehelle.\nHän tarttui ranteisiini ja katseli kämmeniäni.\n“Olen pahoillani. Tarkoitus ei ollut.. aiheuttaa vahinkoa”, hän sanoi aivan yhtäkkiä ja lopetin hämmennyksen myötä pyrkimykseni saada hänet päästämään irti.\nTavoitin Spencerin silmien katseen. Oliko niissä huolta? Ei, ei sentään, ehkä jotakin samankaltaista.\n“Itsepähän kusin niiden tikkaiden kanssa”, sanoin.\n“Silti”, hän sanoi hiljaa.\nEn voinut olla virnistämättä pienesti. En ollut uskonut, että oudosta kidnappaajastani joka paljastuikin vain minua muutaman vuoden vanhemmaksi mieheksi, oli yhtäkkiä yllättävän normaaleiden tunteiden näyttäjäksi.\nVedin käteni hänen otteestaan ja piilotin ne viittani suojiin astuen taaemmas miehestä.\n“Minä pärjään kyllä”, sanoin, vaikka se kuulostikin hiukan tyhmältä, ihan kuin Spencerille kuuluisi se, miten minä pärjäsin.\nEn luultavasti tapaisi häntä enää koskaan. Vilkaisin miestä ja mumahdin hiljaa: “Kiitos.”\nSitten pujahdin kahden talon välisen sillan yli ja suuntasin kohti kotia. Vain joidenkin askeleiden jälkeen tajusin, että olin unohtanut kysyä monta tärkeää kysymystä Spenceriltä, kuten sen, miksi ihmeessä hän oli alunperin auttanut minua. Kun käännyin ympäri, pubin edusta oli tyhjä ja mies oli kadonnut.\nMicah Armandin poika: 20kp, 8 kultakolikkoa ja 1 hopeakolikko.\nNimi: Micah Armandin poika\n// En sanoisi, että tässä tarinassa ilmenee itsetuhoisuutta, mutta hölmöilyä ainakin ja loukkaantumista. Lue omalla vastuulla. //\nKaikki alkoi uteliaasta viisaasta pojasta, joka janosi seikkailua. Hän halusi olla eläintekesyttäjä ja myös jotain suurempaa, jotain mahtavempaa. Hän halusi olla villi ja vapaa kuten eteläisen puolen hirviöt ja mutantit.\nHän oli nuori mies, jolla oli hiekanväriset pitkät hiukset, sinivihreät myrskyiset silmät, naisellinen vartalo ja kauniit kasvot.\nJa kuten aina aamuisin, hän istui puumajansa reunalla, heilutteli jalkojaan ja hymyili. Se ei ollut iloinen hymy. Ei rakastunut, ei onnellinen\nSe oli surullinen hymy.\nMicah oli surullinen, koska hän oli iloinen, koska hän oli onnellinen, koska hän oli rakastunut.\nKun kylmä tuuli kujersi ja kun pakkanen puri hänen ihoaan, hän ei värähtänytkään vaan tuijotti hiljaa hyräillen kylää. Hän näki rakkaansa, Klara Merlinin tyttären, mutta ei tuijottanut, ei vilkuillut. Micah vain virnisti omalle typeryydelleen. Hän virnisti omille tunteilleen, omille ajatuksilleen, ja jatkoi näkymättömissä pilvilinnoissa lentämistä.\nKlara oli Micahin ensimmäinen tyttöihastus pitkään aikaan, mutta hän ei missään nimessä ollut poikkeus. Se oli vain terve viaton ihastus, ei mitään muuta.\nMicah piti rakkautta heikkoutena, minkä takia hän jätti tunteet omaan varjoonsa ja jatkoi lempipuuhaansa: unelmointia.\nHän unelmoi eteläisen puoliskon eläimien kohtaamisesta. Hän unelmoi eläinten kesyttämisestä, lentämisestä, ratsastamisesta. Hän unelmoi elämisestä.\n"Siinä sinä taas olet", kuului ääni, jonka voimakkuudesta Micah hätkähti. Hän kääntyi nähdäkseen Klaran, joka oli ilmestynyt äänettömästi hänen taakseen.\n"Stalkkeri", Micah vastasi. "Hiippari."\n"Nuo ovat kauniita sanoja", Klaran ohuille huulille levisi lämmin hymy kylmästä säästä huolimatta. Hän istuutui Micahin viereen ja heilutteli jalkoja ilmassa.\nKlara oli tunnettu salaperäisyydestään ja juonittelevaisuudestaan. Micah oli ihastunut hänen fiksuuteensa ja hauskuuteensa, mutta ei ollut vielä valmis kertomaan tunteistaan, vaikka hänen ilmeensä kertoivatkin paljon.\nMicah rypisti kulmiaan mustalle kaksipäiselle kissallen Unatalle, joka hyppäsi kevyesti Klaran syliin ja alkoi kehräämään aivan, kuin olisi pitänyt Klaraa toisena omistajanaan.\n"Eikö sinun pitäisi olla opiskelemassa?" Micah kysyi.\n"Ei", tyttö vastasi, "Vapaapäivä. Tiedät sen kuitenkin ihan hyvin."\nPuna kuumensi Micahin poskia. Hän kuitenkin kiitti onneaan, että oli kylmä sää. Jos Klara kysyisi, hän voisi syyttää talvea ihonsa punertavuudesta.\n"Mitä tarkoitat?" Micah kysyi ja irvisti, kun Klara tarttui hänen pitkiin hiuksiinsa hellästi ja laittoi ne sotkuiselle nutturalle.\n"Koska sinullakin on vapaapäivä, idiootti", Klara lausahti ja katsoi Micahia salaperäisillä silmillään, jotka kertoivat, miten paljon salaisuuksia hänellä oli.\nMicah huokaisi. "Aivan, totta."\n"Olet ihan sekaisin tänään", Klara huomautti. "Johtuuko se kylmästä ilmasta?"\nTyttö nyökkäsi, siirsi Unatan Micahin syliin ja nousi seisomaan. Sitten hän venytteli käsiään ja haukotteli.\n"Minäpä tästä lähdenkin", Klara sanoi. "Nähdään ruokailulla."\nMicah ei kääntynyt katsomaan Klaran lähtöä. Hän ei pystynyt myöntämään itselleen, että oli ihastunut tyttöön, jolla oli liikaa salaisuuksia.\nMicah ei pitänyt salaisuuksista. Hän ei pitänyt siitä, että Klara oli niin mysteerinen ja vaikea.\nMutta silti hän piti hänestä.\nJoskus Micah toivoi, että hän pystyisi ylittämään Varjomuurin ja matkustaa eteläiselle puolelle, jossa olisi kesyttämättömiä vaarallisia eläimiä, joita voisi tutkia. Micah ei ollut hyvä selviytymään, mutta hän oli pärjännyt järjelläänkin jo näinkin pitkälle. Hän oli varma, että Unatan, rohkeutensa sekä älynsä avulla hän pystyisi elämään eteläisellä puolella ja tehdä sen, mitä kukaan muu ei ollut koskaan tehnyt. Hän halusi elää etelässä, olla yksin ja matkustaa kuten vaeltajat.\nMicah oli kuitenkin vielä vasta opiskelija, alukas. Hänellä ei ollut tarpeeksi kokemusta edes kylän ulkopuolelle menemiselle.\nEhkä kuitenkin vielä joskus.\nMicah ei enää ollut varma, mitä pystyisi tekemään. Hän ei ollut erityisen pidetty, eikä hän kyennyt ilmaisemaan viisauttaan niin, että menestyisi elämässä.\nJa sen takia, kesken mietteiden, Micah hyppäsi alas puumajansa terassilta. Hän laskeutui ketterästi alemmalle oksalle, hyppäsi siitä notkeasti viereiselle sillalle ja juoksi sen yli niin nopeasti kuin pystyi.\nIlma hyväili hänen kasvojaan, ja tulinen lämpö paahtoi hänen keuhkojaan.\nTullessaan sillan päätyyn Micah hyppäsi ja tarttui vähän kauempana olevaan oksaan, mutta hänen otteensa lipesi ja hän tippui älähtäen muutaman metrin päässä olevalle alimmalle oksalle. Hän yritti tarttua köynnöksiin tai muihin oksiin, mutta hänet oli siunattu notkeudella eikä voimalla.\nNiinpä hän osui kipeästi paksulle oksalle ja tippui siitä vielä loppu matkan maahan, johon oli enää metri tai pari matkaa. Hänen selkäänsä pitkin kiipesi kipu ja tuska, joka värisytteli hänen koko kehoaan.\nMicah ei noussut, vaan jäi selälleen makaamaan kipua ja itkua niellen.\n"Pystytkö hengittämään kunnolla? Mihin kaikkialle sattuu? Murtuiko mitään?"\nMicah räpytteli hitaasti silmiään. Kaikki hänen ympärillään oli sumeaa ja sotkuista, mutta kipua ei enää ollut. Jostain erottui Agatha-lääkärin huolestunut ääni.\n"Miksi sinä teit noin uhkarohkean tempun?" lääkäri jatkoi nuhtelevaan sävyyn. "Olkasi on mennyt sijoiltaan."\nKuului lisää ääniä ja huutoja. Kaikki kuitenkin sekoittuivat samaan sekalaiseen massaan, eikä Micah enää tiennyt, mitä tapahtui. Hän ei edes tiennyt, miksi oli mennyt taituroimaan. Ehkä hän oli yrittänyt kiinnittää Klaran huomion, tai kokeilla omia rajojaan. Tai ehkä hän oli yrittänyt kuolla.\nYleensä Micah ei tehnyt mitään hetken mielijohteesta, mutta siinä hän makasi, puusta pudonneena.\nHän hengitti raskaasti, ja keuhkoja poltteli ei kylmyyden, ei kuumuuden, vaan hengenahdistuksen takia.\nMicah pyörtyi, tai sitten hän nukahti. Hän ei enää tiennyt, mikä oli totta ja mikä ei, mikä unta ja mikä valvetta. Hän tiesi vain sen, että Klara seisoi hänen vierellään joidenkin muiden paikalle sattuneiden kyläläisten kanssa.\nNimi: Alma Alfien tytär\n//Varoitus! Tarina sisältää lievästi väkivaltaa ja kuolemasta rimpuilua. Harkitse ennen lukemista!\nMinua väsytti vietävästi. Päivä oli ollut pitkä. Käsiäni kramppasi vietävästi astioiden putsaus. Mutta en aikoisi nähdä tavallista unta. Sen varmistaisi mysteerinen koruni. Laitoin korun kaulaani ja aloin koisia.\nNäky ei ollut miellyttävä. Isäni oli lattialla ja äitini viilteli häntä. Äiti nauroi mielipuolisesti.\n"Huomen yöllä se tapahtuu! Tapan kaikki soturit niin saan koko kontrollin Quercusasta. Ja sinä..sinut minä lavastan syypääksi!" Äitini sanoi mielipuolisesti. Isä katsoi tuskaisaan ja suruissaan entistä rakkauttaan. Tunsin pienen kosketuksen poskellani. Märän ja valuvan. Toinenkin tuntui ilmestyneen poskelleni. Minä itkin. Äänettömästi ja silmät auki, vain katsoen vanhempieni touhua. Suuni vääntyi tahdottoani uuten asentoon. Hymyn vastakohtaan. Näky vaihtui ja näin äitini oli nyt juttelemassa likaiselle miehelle.\n"Toivot siis korua, joka tappaa hitaasti käyttäjänsä? Se käy oikein hyvin. Minulla onkin yksi valmiina. Voit saada sen. Se näyttää käyttäjälleensä näkyjä menneestä, kunnes nukuttaa kuolemaan," mies sanoi käheällä äänellä ja näytti pelokseni samaa korua, mikä minulla oli kaulassa. Äitini hymyili ja otti korun käteensä. Hän sanoi nopesti kiitos ja lähti talsimaan pois.\nNäky haihtui pois. Näin vain mustaa. Yritin herätä mutta en onnistunut. Nyt koru taisi nukuttaa minua.\nTunnetta oli vaikea kuvailla. Olin kuin mustassa juoksuhiekassa. Se veti minua koko ajan alaspäin, hitaan tappavasti. En yrittänyt räpiköisä yhtään. Äitini olikin sydämmetön murhaaja, isäni kuollut ja setääni näin vain iltamyöhällä. Miksi edes yrittää väistää kuolemaa? Se kumminkin tietäisi vain rauhaa ja sitä ikävöin nyt eniten. Eteeni ilmestyi kumminkin valo. Se kieppui pääni ympärillä ja supatti selvästi hädissään. Sain jotain tolkkua sen puheista.\n"Rimpuile pois myrkystä. Ei ole aikasi vielä, tule takaisin. Jos on vaikea nousta voin auttaa."\nPallo vikisi. Tunsin nousevani ylöspäin. Pallo kieppui yhäkin ympärilläni pois pimeydestä. Pystyin kuulemaan hirveän kiljaisun alhaalla. Iso, likainen käsi tuli ja tarttui jalastani. Se yritti vetää minut takaisin kuolemaan. Valopallo alkoi vetää tiukemmin ylöspäin. Lisää samanlaisia käsiä tuli vetämäänminua alaspäin. Valo ei pärjäisi yksin. Minun pitäisi auttaa. Potkin jaloillani käsiä, jotka irrottivat otteensa. Ne jäivät murisemaan alas, kun katosin pois pimeydestä.\nKuulin vielä valopallon hihkuvan, kun vaivuin uuteen uneen.\n"Hänelle jää muistoksi tuo arpi päässä."\n"Haluan hänet moitteettomana takaisin kotiin! En halua hänen kuolevan."\n"Hän tulee selviytämään. Toivottavasti."\nTätä keskustelua jatkui kauan. Tunsin oloni erittäin heikoksi. En jaksanut tehdä mitään. En ainakaan ollut kuollut, joka on plussaa. Taidan todellakin olla selviytyjä.\n//Sori tosta kuoleman kuvauksesta, ymmärrän jos se on liian epärealistinen.\nSain viimeinkin viimeisen kattilan kiilotettua. Jalkani olivat kokonaan puutuneet ja päätä särki väsymyksestä. Onnistuin jotenkuten hoipertelemaan sedän kodin luokse. Jos minulla olisi ollut energiaa, olisin etsinyt kaulakoruni ja selvittänyt lisää äitini taustaa. Mutta silloin olin aivan liian poikki. Ei ollut ihme, että nukahdin heti sänkyyn päästäessäni.\nHeräsin iloiseen huutoon. Nyt oli lohikäärmeenjuhla. Innostus valtasi minut. Naamioni nähtäisiin tänään näyttämöllä. Pongahdin ylös, tuntien jalassa kipua. Tietenkin jalkani oli vielä väsynyt eilisestä illasta. Pettymys valtasi innostukseni. En voisi osallistua kilpailuihin. Joutuisin vain katsomaan muiden kilpailuja. Vastahakoisena otin lohikäärmenaamion ja menin kiikuttamaan sitä hitaasti kohti näyttämöä, jonne olikin matkaa.\nJouduin katsomaan kauan esityksiä ennenkuin näin naamioni. Piilossa oleva kertoja aloitti puhumaan.\n"Kerran rohkea mies, jota myös vihreäksilohikäärmeeksi kutsuttiin, aikoi saada tuntemamme lohikäärmeen surmatuksi. Mies otti mukaansa vlojikäärmenaamionsa, jossa oli vihreitä suomuja ja kultaisia nauhoja."\nKatsoin jännittyneenä näyttämölle. Esiin astui viihdyttäjä naamioni kanssa. Lohikäärmenaamio sopi täydellisesti miehelle. Kertoja jatkoi.\n"Vihreän naamionsa kanssa, mies kuvitteli voittavansa lohikäärmeen. Vihreälohikäärme lähti kukistamaan lohikäärmeen. Valitettavasti mies palasi vasta 20 vuoden kuluttua sairaana ja leuka murtuneena. Miestä kunnioitettiin kumminkin yhä, koska tämä oli onnistunut palaamaan elävänä takaisin." Tarina sai aikaan kylmät väreet. Menin pois muun väkijoukon luota ja menin istumaan vähänmatkan päähän. Taivas tummeni, kun lohikäärme poikkesi Quercusan yläpuolella. Olin onnekas, koska en ennen ollut nähnyt lohikäärmettä. Isoine siipineen lohikäärme katosi kohti Clacinaa.\nOlin saamassa lohikäärmenaamiota valmiiksi, kun Oscar tuli luokseni. Jatkoin töitä kuin en huomaisi häntä.\n"Hieno," Oscar tokaisi katsoessaan naamiota.\nKohotan katseeni pois työstäni ja katsoin Oscaria. Arvasin Oscarin tulevan puhumaan muustakin, kuin naamiostani. Oscar huokaisi syvään ja sanoi:\n"Varmaan arvasitkin, mutta tulin kertomaan rangaistuksestasi."\nLihakseni jännittyivät. Mikä rangaistukseni olisi? Toivottavasti ei varjomuuri.\n"Rangaistukseksi joudut kiilottamaan kaikki astiat, mitä käytetään lohikäärmeenjuhlissa ja juhlan loputtua saat pestä koko likaisen astia komeuden."\nOikeasti? Minun pitää aloittaa heti astioiden kiillotus jos haluan nukkua. Viimeistelin lohikäärmenaamion ja aloin painella kohti kokkien majapaikkaa.\nMinut otti vastaan valtava kattila ja lautas kasa. Pieni rätti oli paperin päällä. Kun menin ottamaan rättiä, huomasin paperissa viestin.\nTyön iloa! Ja kiilotatkin ne puhtaaksi!\nTuhahdin ja rytistin paperin. Heitin sen kauas pois. Huokaisin syvään ja aloin tehdä pitkää tarkkaa työtä. Eli toisin sanoen kiillottamista.\nAlma Alfien tytär: 54kp, 1tp, 25 kultakolikkoa, 1 hopeakolikko ja kolme pronssikolikkoa! Pahoittelut unohduksesta!\nEn ole vieläkään saanut rangaistusta. Tapahtuneesta oli kulunut jo kaksi päivää. En ainakaan kaivannut varjomuuria. En ikinä enää halua joutua sinne. Lämpötila alkoi nousta ja kevät teki tuloaan. Quercusassa oltiin jo kirjoitettu lohikäärmeenjuhlaa varten runoja ja näytöksiä. Näytelmiin tarvittiin rekvisiittaa. Jonka tietysti käsityöläiset saivat hoitaa. Minäkin sain tehdä rekvisiittaa, vaikka teinkin niin tyhmästi, kun lähdin omille teilleni.\nOlin tekemässä lohikäärmenaamiota. Esiintyjä oli luvannut maksaa siitä, vaikka en olisi sitä tarvinnut. Lohikäärmenaamion piti olla vihreä, mutta päätin lisätä siihen myös kultaista nauhaa. Naamio näytti hyvältä, mutta en tiennyt oliko se riittävän hyvä. Lohikäärmenaamiossa pidin eniten suomuisen näköisestä kankaanpaloista. Naamio ei todellakaan ollut valmis, mutta pidin siitä jo nyt. En ollut kiinnittänyt vielä lohikäärmeen kulmakarvoja saati sarvia. Molemmat olivat kultaisen keltaisia.\n"He-hei. Näyttää hyvältä." Katsoin kummissani kuka puhui. Cliff se vain oli. Yhäkin pinkin tukkansa kanssa. Cliffillä oli kummallinen hattu, joka selvästi yritti piilottaa pinkkejä hiuksia.\n"Etkö yhäkään halua näyttää hiuksiasi?" Tuhahdin. Tunsin Cliffin porautuvan katseen.\n"En. Näytän vain typerältä pinkeissä hiuksissa."\nNostin katseeni pois työstäni ja tuijotin hetken Cliffiä.\nCliffin kasvot olivat hieman korkealla, mutta kuitenkin kauniit. Puna kasvoilla sopi täydellisesti harmaiden silmien kanssa. Hiuksien kanssa näky olisi ollut hurmaava. Kummallinen hattu teki pojasta vain oudon näköisen.\nAloin puhua. "Kuules, näytät tuon hatun kanssa oudolta. Sinuna kävelisin ilman sitä."\nSanat osuivat oikeaan paikkaan. Cliff katsoi minua hetken hiljaa, ja otti hatun hitaasti pois päästään. Tarkemmin katsottuna se ei ollut hattu, vaan kankaista tehty läjä. Varsin outo läjä.\n"Noh, miltä näytän." Cliff kysyi katsoessaan minua suoraan silmiin.\nPystymättä hillitä hymyäni vastasin. "Paljon parempi." Miksi hymyilin Cliffille? Tämä oli vain yksi poika. Vai oliko hän sittenkin enemmän....Sysäsin kummallisen tunteen syrjään. Cliff katseli minua vielä ja lopulta sai sanottua jotain.\n"Selvä. Ja kiitos niistä rahoista."\nCliff empi kuin sanoakseen lisää, mutta vain nyökäytti päätään ja lähti pois. Jäin katsomaan tämän perään. Aivan kuin olisin toivonut juttelua lisää... En ole ollut oma itseni. Yleinsä vältän keskusteluja. Asioita miettien jatkoin hommia. Naamion pitäisi olla valmis yhden viikon kuluttua.\nOnnistuin hankkiutua hankaluuksiin, kiitos Crewanien. Kaikki on kuitenkin hyvin.\nSelvisin ilman naarmuja. Olen nyt varjomuurilla. Voisitko siis tulla hakemaan\nminut pois täältä?\nEn ollut kaamean tyytyväinen kirjeeseen, mutta kelvatkoon. Sedällä tosin ei ollut kulkupeliä. Hän näyttäisi varmastu ärtyneeltä kävellessään tänne. Sitten hän toisi minut heimon pariin ja saisin rangaistuksen. Se olisi yhtä yksin kertaista, kuin tiputtaisit kiven maahan.\nAnnoin kirjeen mustalle korpille, mitä sain lainata. Korppi otti kirjeen napakasti vastaan, ja lähti.\nKatsoin korpin perään. Taivas liekehteli kuin tuli. Se nytti kauniilta.\nAika mateli. Muuri tuntui imaisevan minut ikuisiksi ajoiksi sisäänsä. Kiven sisään, niin syvälle että sydämmenikin olisi vain kiveä. Niin syvälle, että et enää ikinä voisi kajota niihin asioihin, jotka tekevät elämästäsi tärkeän. Täällä suurin osa vain tiuski toisilleen. Täälä ei ollut toivoa. Täällä ei ollut unelmia.\nKävelin ulos tökkyräisesti. Halusin pois siitä syntisyyden tunkkaudesta.\nUlos kävellessäni näin hevosen, joka oli valjastettu vaunuun. Sydämmeni pysähtyi. Kyydissä oli Oscar, setäni sekä soturi. Kaikki näyttivät vihaisilta, mutta pystyin havaita heidän ilmeissään pelkoakin.\n"Luulin että et tekisi mitään niin tyhmää." Oscar aloitti. "Mutta näköjään, et ole poikkeus muissa alokkaissa."\nÄnkytin. "Mi-millä tavalla poikkeus?" Onnekseni Oscar hymyili hiukan ja vastasi.\n"Luulin että et joutuisi ongelmiin niinkuin muut alokkaat aina joutuvat." Soturi näytti hapanta naamaa. Hän haluaisi olla missä tahansa muualla kuin täällä.\n"Keksimme hänelle sopivan rangaistuksen kun on aika." Soturi sanoi ankarasti.\nPainoin pääni alas. Pääsisin taas kotiin, mutta saisin rangaistuksen. En pääsisi kuin koira veräjästä.\nElly hymyili vielä säteilevästi, ja sanoi: "Minun pitää mennä hoitelemaan asioita. Voit kierrellä rauhassa varjomuuria. Älä mene toisten tielle." En ole kakara, joten miksi hän käyttäytyy kuin äiti? "Olen alokas, en kakara." Sanoin viileästi. Hän vain katseli minua, kunnes lähti. Elly oli outo, enkä tajunnut mitä tämä halusi. Unohdin hänet ja aloin silmäillä uudestaan huonetta.\nKatselin miestä, joka kuurasi lattiaa. Miehestä saattoi huomataa heti, että tämä oli aliarvoinen. Kaikki jotka olivat huoneeseen tulleet olivat katsoneet miestä ankarasti. Ja mies vain jatkoi työtäänsä."Anteeksi, mutta onko täällä jossain nahkaa, tai muuta vastaavaa?" Kysyin mieheltä. Mies hätkähti, katsoi minua varmistaakseen puhuttelinko häntä. Nyökkäsin että kysyin häneltä. Mies alkoi puhua."Niitä on toisessa kerroksessa. Oikeassa ovessa lukee nahka ja langat." Nyökkäsin taas, tällä kertaa kiitokseksi. Kapusin alas sängystä ja menin ruskeasta ovesta ulos.\nMies jatkoi kaikessa rauhassa työtäänsä.\nVarjomuuri oli iso. Monet ravasivat käytäviä pitkin, toiset hitaammin jotkut nopeasti. Paikka oli täynnä touhua ja kiirettä. Kesti kauan löytää kiviset portaat ylempään kerrokseen.\nMoni puhui ongelmasta, joka oli ilmennyt. En saanut selville mikä ongelma, mutta se on iso.\nLöydettyäni viimeinkin oikean oven, puuskahdin ilosta. Olin mennyt aluksi väärään suuntaan ja kaiken kukkuraksi olin meinata törmätä varjomuurin johtajaan. Olin onnekas kun en törmännyt.\nEn tiennyt, mitä varastossa tekisin. Siellä oli kaksi kertaa vähemmän nahkaa ja villaa. Siellä lemusi veri. Tunnelma oli ärtyisä tunkkauden takia. Äitini olisi osannut tehdä paikasta kotoisamman. Äiti. Äitihän katosi täällä. Ehkä joku tietäisi, minne tämä meni. Varasto ei jaksanut kiinnostaa. Menisin etsimään sen joka tietää minne äiti meni.\nMonet vastasivat:En edes tunne koko tyyppiä! Mutta viimein löysin sätkiltä haisevan miehen, joka tunnisti nimen.\n"Jaa, en kyllä tiedä minne se meni mutta tiedän että se petti täällä enemmän väkeä, kuin koko saari yhteensä. Ja se oli kyllä aikamoinen. Kidutti suurimpaa osaa, joitten kanssa se oli harrastanut seksiä. Se vaan pani ja kidutti. Se läksi pakoon, kun sen kiduttamat uhrit löydettiin. Se oli hyvä hurmaavaan, ei ihme koska sillä oli hyvä peppu. Jos näkisin sen lapsen, niin tappaisin sen. Maailma ei tartte sellaisia ihmisiä." Mies lopetti.\nSuutuin. "Arvaa mitä? Oon sen tytär." Mies mittaili minua katseellaan ja tuhahti. "Et pystyis siihen. Sulla ei ole kunnon peppuu ja muutenkin, kasvosi näyttävät vääristyneiltä."\nTuijotin miestä. Sanoin takaisin. "Itse et saisi naista, saati sitten pesää." Mies vain tuhahti ja jatkoi savukkeen polttamista. Marssin vihaisesti pois.\nÄitini ei ole mikään petturi. Aion selvittää asian koruni ansiosta. Eikä kukaan voi estää minua.\nPaska. Olisi pitänyt mennä jo leiriin aikoja sitten. En näe mitään. Taivas on pilvien peitossa, joten kuun valostakaan ei ole toivoa. Taidan olla muistojen metsässä. En ole siitä kumminkaan varma. Kaikki pedot tulevat öisin esiin ja minulla on vain kivimiekka, sekin pölyn peitossa.\nYö sai kaikki puskat näyttämään pelottavilta. Mitä jos siellä olisi mutanttisusi? "Rauhoitu." Sanoin itsekseni. En rauhoittunut.\nPuskista alkoi kuulua ääniä. Aloin perääntyä askel askeleelta. Sydän hakkasi. Halusin olla missä tahansa muualla, kuin täällä. Puskasta astui esiin Crewani. Sen pitkässä nokassa oli hiukan verta. "Onneksi kaverisi eivät ole täällä." Sanoin linnulle. Kuin vastaukseksi, lintu näytti hymyilevän ilkikurisesti. Se kirkui hirvittävällä äänelläänsä kovaa. Taivas tuntui pimenevän entisestään. "Vittu, nyt tuli kuolema." Harvoin kiroilen, mutta nyt kun taivas täyttyy Crewaneista, niin mitä muuta tulisi sanoa? Hiki alkoi nousta otsalle. Lintujen kynnet olivat valmiina seivästämään ihoni tuhansiksi palasiksi. Niiden silmät paloivat ilkeästi.\nMaassa oleva crewani näytti vikuillevan minua hymy suussa, kuin sanoen:"Noh. Oletko valmis kuolemaan?"\nSe kajautti taas sotahuudon ja kaikki linnut aloittivat syöksyn minua kohti. Aloin juosta. Voikun olisi tulta. Olin typerä, kun tulin koko retkelle ilman mitään suojaavaa. "Auttakaa joku! Minua jahdataan! Vittu auttakaa nyt joku!" Huusin peloissani, että vihoissani. Linnut olivat nopeita, eikä valoa ollut missään. Jatkoin juoksuani läpi sananjalkojen, että kukkien. Ajatus siitä että kompastuisin, oli palava. Se olisi kuolema.\nJalkoja alkoi jo väsyttää. Turvaa ei näkynyt missään. "Hyvästi tuhoutunut maailma." Sanoin jo voipuneena.\nEdessä alkoi näkyä jotain isoa. Metsä alkoi loppua. Edessä oli varjomuuri. "Apuaa! Auttakaa! Minua jahdetaan! Joku nyt edes!" Huudin hädissäni. Varjomuurin sisältä alkoi tulla väkeä. He huusivat toisilleensa ja alkoivat toimia. Lisää porukkaa alkoi tulla, tulikeppien kanssa.\nJuoksin vain eteenpäin. Kuulin takanani crewanien tuskaiset huudot.\nOlin niin väsynyt. Jalka ei enään kantanut. Kaaduin maahaan siitä nousematta. Mustuus valtasi kaikki aistini.\n"Hän alkaa hereillä."\n"Kuka hän on? Ainakin typerys."\nMaailma alkoi näkyä silmissä. Vuoteen vierellä oli valkea hiuksinen nainen. Kauempana oli sinisilmäinen mies maassa pesemässä lattiaa. Tällä oli vaaleat hiukset.\n"Kukaan ei kysynyt sinun mielipidettäsi." Nainen sanoi arvokkaasti.\nMies tuhahti ja jatkoi hommaansa. Avasin silmäni kunnolla ja nousin istumaan sängyssä.\nNainen alkoi puhua. "Missä heimossa olet? Ja miksi ihmeessä sinä olit metsässä pimeällä, mukanasi vain ikäkulu kivimiekka?" Katsoin naista tarkemmin. Vihreät silmät eivät tuoneet turvallista tunnetta. Tähän naiseen en luottaisi. "Olen Quecusasta. Olin vain kävelyllä. Kadotin leirin, kiitos crewanien." Sanoin nopeasti. Nainen puhui maireasti."Sellaista sattuu kaikille, kultaseni." Typerys. En varmasti mene tuohon halpaan. Minun luottamustani hän ei saa.\nHuone oli kivinen, lukuunottamatta keltaista mattoa, ja petiä. Ruskea ovi avautui. Mies joka kuurasi lattiaa ryhdistäytyi hiukan. Tärkeä henkilö varmaan, mietin.\nSisään astui mies, vihreillä silmillä. Mies oli tukeva, mutta hän näytti ystävälliseltä. Tälläkin oli vaaleat hiukset.\n"Onko hän jo herännyt?" Mies kysyi katse pysähtyen minuun. "Hän on herännyt ja on kunnossa. Milloin hänet voi lähettää kotiinsa?" Nainen kysyi.\n"Hänen huoltajansa saavat tulla hakemaan hänet. Voit kirjoittaa heille kirjeen kohta, joudut varmaan olemaan tämän päivän vielä täällä." Mies sanoi lisäten minulle.\nNainen hymyilli, kun mies lähti pois huoneesta. Nainen esittäytyi.\n"Olen Ellyn Cassiuksen tytär. Kerro jos sinulla on jotain asiaa minulle. Minuun voit luottaa."\nNiin varmaan, ajattelen mutta vastaan. "Selvä. Olen Alma Alfien tytär, ja luotan sinuun.\nElly hymyilli. Lankaan meni. En varmasti luota häneen, sen voin luvata.\nCliffin katse oli ollut outo. Mitä tämä oli tahtonut? Hällä väliä, on muutakin tekemistä. Oli tulossa pimeä, ja oli kosteaa. Vilkuillin ettei sitä juoppoa näkynyt. En halunnut turpasaunaa. Ei sitä näkynyt missään. Onneksi. Mietin minne menisin. Kotiin meneminen ei kaameammin kiinostanut. Setä tulisi muutenkin kotiin vasta yöllä. Hän sanoi aina olevansa töissä. Olen varmuuden vuoksi pessyt pyykit. Jos sedän paidassa olisi viinaa, niin antaisin tälle lähtöpassit. En tarvitsisi juoppoa elämääni.\nSetä oli kiltti, mutta hän tuli aina kotiin vasta illalla. Olen lukenut kirjaa, jota setä kirjoitteli kun hänellä oli vapaa aikaa. Setä oli halunnut siivoojaksi, ja saanut pestin. Tuhahdin sitä lukua muistellessani. Setä oli aina ollut siivous hullu.\nEn halunnut myöskään mennä kapakkaan. Siellä olisi vain juoppoja valmiina tappelemaan. En haluaisi tapella tai olla humalassa.\nLeirin ulkona käveleminen varmaan virkistäisi. Tosin minulla ei ollut asetta, joka tietäisi nopeaa kuolemaa. Pitäisi käydä kumminkin kotona, tuumin.\nKotona löysin sedän kivimiekan. Ei ehkä parhaasta päästä, mutta kelvatkoon. Miekka oli likainen, jo pölyn peitossa. Setä ei ollut huomannut sitä suursiivouksen aikana. Miekan terä oli kumminkin kuin tappokone.\nLeirin ulkopuolella kävely oli virkistävää. Kuului vain lehtien kohinaa ja tuulen huminaa. Katselin taivaalle, jota tuskin näkyi lehtien lomasta. Taivas oli pilvinen. Jatkoin kävelyä. Lintu lensi korkealla ilmassa. Jäin kivelle tuijottamaan taivasta, joka oli jo säkkipimeä.\nLähestyin poikaa. Poika perääntyi hiukan. Katselin hänen harmaita silmiään. Ne olivat pelokkaat. "Mistä lähtien kiusaaja on alkanut pelätä uhriaan?" Kysyin haastavasti.\nPoika ei vastannut. Saatoin kuulla hänen sydänmensä sykkimisen. Jatkoin askelia. Se oli niin hiljaista. Kuin koko maailma olisi ollut katsomassa meitä.\nPoika oli jo sulkenut silmänsä. Mitä hän pelkäsi? Sääli valtasi minut haluamattani. Yritin siirtää tunteen pois tieltä, mutta oli jo myöhäistä.\n"Okei, annan anteeksi" sanoin nöyrästi.\n"Kiitos. Olen Cliff" Cliff esittäytyi.\n"Alma" sanoin ja kättelin Cliffiä laiskasti. Kysyin uteliaana:"Miksi et halua näyttää pinkkejä hiuksiasi?" Cliff empi mutta vastasi:\n"Perheeni rahatilanne ei ole hyvä. Halusin niin kovasti värjätä hiukseni, että otin äidiltä leipärahat. Ostin väripurkin, joka näytti minusta siniseltä. Laitoin tahman hiuksiini ja nyt...no se olikin pinkkiä." "Et halua siis mennä kotiisi?" Kysyin. Hän nyökäytti päätään. Minulla on rahaa taskussa, mutta antaisinko rahaa kiusaajalleni?\n"Tässä. Ei palautus oikeutta." Ojensin 5 kultakolikkoa.\nCliff tuhahti ja katsoi minua hetken silmät tuikkien. Hetki oli outo. Aivan kuin silmien tuike johtuisi jostain...\n"Minun pitää mennä, tässä takkisi." Ojensin takin Cliffille ja aloin kävellä kohti sedän puumajaa, jättäen Cliffin tuijottamaan perääni.\nSuttasin paperin taas. Ei ei ja ei. Vaikka mitä suunnittelin, mikään ei olisi kumminkaan toiminut.\nTouhu alkoi mennä leikiksi, kun suunnittelin sapellihammaskettujen hyökkäystä. Sekin paperi suttaantui. Mitä voisin tehdä kostoksi? Tuijottelin huonettani, mutta sekään ei tuntunut antavan vastausta. "Typerät paperit." Sanoin ja hypin papereiden päällä. Tajusin touhun lapselliseksi, ja häpesin sitä hetken. Ehkäpä kävely auttaisi, mietin.\nKävelin ympäri leiriä. Joku juoppo oli yrittänyt tarjota viinaa, mutta minä en sitä kaivannut. "Ota sitä vii.. hik viinaa." Juoppo oli sanonut sekalaisesti. "Oi kiitos kyllä!" Olin sanonut uskottavasti. Oikeasti menisin vain heittämään sen roskikseen. "Juoppas nyt." Juoppo sanoi uhkaavasti. "En tässä kiitos, mutta jos annat sen pullon, niin juon sen jossain muualla." Lepertelin jo hiukan epätoivoissani. Väärä lause. "Nyt sinä juot tai mi..hik minä pakotan!" Olin peloissani. Jotain pitäisi tehdä. Juokseminen ei auttaisi, olen hidas. Olen surkea miekkailemaan, joten ei sitäkään. Jatkan vain sitä missä olen paras. "Selvä, anna tänne se pullo." Kivahdin. Juoppo antoi isolla likaisella kädellään viina pullon. Otin sen nopeasti, ja paiskasin viinapullon suoraan juopon typeräm näköisiä kasvoja. Mies jäi karjumaan, kun aloin juosta kohti kujia, missä saisin olla rauhassa.\nJuostessani pimeälle kujalle, törmäsin poikaan. Poika horjahti ja takki jota poika piti päänsä päällä, putosi maahan. Poika yritti tarttua takkiin, mutta se oli jo minulla. Tuijotin pojan kasvoja. Tuo poika oli niitä, jotka haukkuivat minua paksuhuuleksi. Tosin pojan kasvoilla oli itsevarmuuden tilalla pelkoa, ja pojan hiukset olivat pinkit. "Terveppä terve, senkin paskiainen." Sanoin maireasti. Poika katsoi minua ja hän tunnisti minut. Hän ei haukunut, vain vapisi. "Pelkäät paljastaa hiuksesi etkös vain?" Poika ei tehnyt mitään. "Olen miettinyt sitä, mitä kaikkea olet tehnyt. Olen saanut tarpeekseni siitä kaikesta. Ja nyt on hyvä tilaisuus kostaa. Onko sinulla jotain sanottavaa, ennenkuin käyn kimppuusi?" Poika sanoi ääni varisten.\n"Olen pahoillani. Se oli lapsellista. Mutta älä kerro kenellekkään näistä hiuksista jooko?"\nMietin äskeisiä sanoja. Armo vai taistelu?\nPäätin ja aloin lähestyä poikaa hitain, pelottavin askelin.\nSaavuttuani perille, näin Tsaranin olevan maassa voihkimassa. Ne lapset varmaan onnistuivat kaatamaan hänet, tuumin. Tämä ei kuitenkaan ollut hyvä asia. Tsaranin ilmeestä pystyi helposti päätellä, kuinka häneen sattui. Hänen ruskeat silmänsä olivat pullistuneet, ja tukka sojotti kaikkialle. Vaikka en pitänyt hänestä, tunsin kumminkin sääliä häntä kohtaan. Soturit olivat jo viemässä Tsarania lääkärille.\nTuijottelin ympärilleni. Missä ne kauhukakarat olivat? He saisivat maksaa tästä. Näin ne kakarat kulman takana. Ja he nauroivat! Mitkäkin tunteettomat! Siaälläni kiahahti. Tuntui kuin olisin voinut räjähtää vihasta, koska nuo kakarat olivat ne jotka haukkuivat minua paksuhuuleksi. Eikä kukaan aikonut rangaista heitä? Jos ei, niin minä rankaisen=).\nMutta minulla ei ollut suunitelmaa. Aion suunitella parhaimman koston mitä kukaan on ikinä nähnyt. Päätin lähteä sedän kotiin suunittelemaan siirtoani.\nEn uskaltanut pitää korua kaulassani, joten jätin sen hyllylleni. En aikonut kertoa siitä kenellekkään, en varsinkaan Oscarille tai sedälle. Se saisi olla minun salaisuuteni.\nKatselin sedän puumajan edestä Quercusaa. Niitä tuhansia puumajoja, niitä monia siltoja ja tietenkin niitä kauniita puita. Ne tosin olivat aika vanhoja, mutta silti kestäviä. Mutta jos jonain päivänä ne kaatuisivat? Se tuhoaisi koko leirin, ja monia saattaisi kuolla. Eikä uutta kotia löytäisi helposti. Ajatus pelotti, mutta olin hiljaa.\nAlhaalla joku kauppias riiteli hinnasta asiakkaan kanssa, pitkähiuksinen mies säikäytti vakavan naisen ja Tsaran kiukkuili joillekkin lapsille, jotka olivat yrittäneet saada hänet kaatumaan.\nKaikki oli niin normaalia, että sitä oli tylsä katsoa. Tapahtuisipa jotain jännittävää, toivoin hartaasti. Mitään ei kumminkaan tapahtunut, joten lähdin treenaamaan jousiammuntaa.\nJousiammunta radalla ei ollut väkeä, joka oli hyvä asia. Menin 10 metriä kauas maalitaulusta. Aloin tähdätä. Huti.\nTähtäsin taas. Osuma sivulle.\nViimeinen nuoli, ja aloin tähdätä.\nOsui, mutta ei maalitauluun.\nMenin katsomaan pientä karvakasaa johon osuin.\nSe oli palopyrstö. Aika pieni, mutta kumminkin palopyrstö. Päätin viedä sen kokeille. Kuulin, kuinka kaikki huutelivat toisilleen. Mitä siellä oli taas tapahtumassa? Aloin juosta hitaasti mutta varmasti sisäänkäyntiä kohti.\nAlma Alfien tytär: 22kp, 11 kultakolikkoa ja kaksi pronssikolikkoa! (Muista pysyä realismin rajoissa tuon unikorun kanssa) ^^\nKatselin papereita. Ne olivat vanhoja, jo hajoamis pisteessä. Kirjoitan nämä uudestaan, niin säilyy jälkeläisille. Tuumin ja aloin lukea papereita.\nMaailma oli ollut kyllä erillainen, mutta myös väkivaltainen. En myöskään tajunnut, miksi piti keksiä monta eri kieltä, kun olisi voinut tyytyä yhteen. Papereissa oli puhuttu myös jostain Jeesuksesta. Monessa kohdassa puhuttiin hänestä, joten ajattelin sen olevan jokin hyvä leipä, jota kaikki jumaloivat. Papereissa puhuttiin myös jostain puhelimesta, joka kuulostaa minusta kauniilta kukalta.\nPaperit luettuani katselin ikkunasta ulos. Oli tulossa jo hämärä. Mietin, mitä siellä leirin ulkopuolella oli? Mitä siellä kaukana, kaukana tapahtui? Niin paljon kysymyksiä ja niin vähän vastauksia.\nMenin ikkunan luokse, ja katselin hämärtyvää taivasta."Äiti? Oletko siellä jossain?" Kuiskasin hiljaa, ettei kukaan huomaisi. Kuin vastaukseksi, tipahti maahan vesipisara. Sitten toinen, kolmas, kunnes alkoi hirvittävä sade. Kuin koko taivas olisi auennut.\nHalusin tietää, missä äiti oli. Katselin huonettani ja katseeni pysähtyi pakettiin, jonka isäni oli halunnut antaa minulle. Nousin jamenin katsomaan sitä tarkemmin. Se oli kevyt ja ohut paketti. Tuskin mitän suurta, ajattelin kun aloin avata hitaasti kääröä.\nSiellä oli koru, johon oli upotettu rubiinin punainen kivi. Olin hiukan pettynyt. Miten tämä muka voisi auttaa, kun mihinkään ei löydy vastausta. Se oli kumminkin isältä, jota niin olin rakastanut.\nLaitoin korun kaulaani ja rojahdin sängylle, eikä kauan kestänytkään, kun nukahdin.\nMissä olen? Katselin ympärilleni. Tämä ei ollut sedän koti.\nMeinasin kiljaista ilosta, kun näin äitini edessäni. Mutta äiti vain käveli eteenpäin. Kun luulin jo että törmäisimme, hän vain meni lävitseni, eikä huomannut kun pompin tämän edessä.\nKummallista, ajattelin mutta seurasin äitiä. Äiti otti kaapista miekan. Säikähdin. Hetkonen mietin. Jos hän ei näe minua, eikä kuule minua, niin tämän on oltava unta. Tämän on oltava sen korun syytä!\nÄiti meni ulos ja minä seurasin häntä. Äidin silmät näyttivät palavan, kun tämä jatkoi matkaa. Äiti meni aukiolle ja hyökkäsi soturin kimppuun. Aivan niin! Tämän täytyy olla se hetki kun hän hyökkäsi kaikkien kimppuun.\nSen katsominen oli kuitenkin pelottavaa. Jotkut soturit tulivat ja estivät äitiä tekemästä mitään. Päälikkö tuli, ja antoi käskyn viedä äiti varjomuuri.\nYhtäkkiä tuli samaan aikaan kuuma ja kylmä ja maailma pimeni silmissä.\nHeräsin hikisenä ja katsoin pelokkaana korua, joka oli kaulassani.\nArisha oli ilmoittanut lapusta toissapäivänä, eikä muusta juuri puhutukkaan. Sen lisäksi jotkut typerät lapset ovat alkaneet haukkua minua paksuhuuleksi tai pottunenäksi. Olin menossa taas yrittämään epätoivoisesti langan tekoa.\nTarkastin ettei ketään lasta ollut näkyvissä. Ei ollut, joten lähdin matkaan pahaa aavistamatta. Tähän väliin haluan kysyä:Onko kohteliasta virittää ansa joka kiristää inhottavasti jalkaa? Vastaus taitaa olla ei, mutta niin ne kakarat kumminkin tekivät sen.\nKävelin leppoisasti huomaamatta ansaa, joka oli viritetty minulle. Oli jo myöhäistä, kun astuin narusta tehdyn rinkulan sisälle ja lapsi veti köydestä. Naru kiertyi jalkojeni ympärille tiukasti, ja pongahdin ylöspäin ja jäin roikkumaan väärinpäin. Olin sanomassa jotain fiksua, kun suuni eteen lätkäistiin teippiä. Typerykset ajattelin, koska käteni olivat vapaana. Niin luulin mutta luuleminen ei riitä.\nJoku kakara oli solminut käteni yhteen, kun olin ihmetellyt teippiä suuni edessä. Olin täysin jumissa, kiitos villin kakaralauman.\nOli hirvittävän "kiva" katsella kun lapset hyppivät ympärilläni laulellen kamalaa laulua:\n"On meillä tuo paksuhuuli, paksuhuuli, paksuhuuli.\nTuo paksuhuuli tyhmä saapas, sai katua kun meille tiuski,\ntiuski, tiiuski. On sillä pottunenä ruma, ihme et kehtaa ulos tulla,\ntulla, tulla. Ihme et kehtaa tuollaisella naamalla näyttäytyä.\nIhme et viitsi viel ottaa ammatikseen sen surkeimman, surkeimman,\nPahinta oli se että jotkut aikuiset alkoivat tulla katsomaan esitystä ja hekin nauroivat, tai alkoivat laulaa mukana. Kaikista pahinta kumminkin oli se, että näin toisessa silmäkulmassani Arishan joka käveli rauhallisesti eteenpäin. Rukoilin että hän ei huomaisi minua. Toistin rukouksen uudestaan, uudestaan ja uudestaan. Rukoukseni kuultiin, sillä Arisha ei huomannut mitään ja tämä jatkoi rauhallisesti kävelemistä.\nKesti monta tuntia, ennenkuin Oscar löysi minut ja pyysi muita lopettamaan. Oscar auttoi minut pois ja kiittelin häntä vuolaasti.\nKun pääsin käsityöläisten teltalle, jotkut alkoivat kikattaa ja supista. Katsoin heitä parhaalla muka surullinen ilmeelläni ja he lopettivat. Aloin yrittää tehdä lankaa, mutta homma meni heti pipariksi. Katsoin välinpitämätön ilmeelläni naista, joka teki kovaa vauhtia lankaa. Kadehdin naista, mutta pidin yhä ilmeeni tiukkana. Katselin naista ja aloin huomaamattani tekemään lähes täydellistä lankaa. Minä vain tuijotin naista. Tällä oli ruskeat hiukset, vihreät silmät ja ystävälliset kasvot. Hän sai mieleeni äitini. Jäin hetkeksi muistojen maailmaan.\n"Äiti! Katso mitä löysin! Leppäkertun!" Muistin kuinka hän oli hymyilyt minulle ja sanonut"Se on hieno Alma. Ennen maailma oli täynnä niitä." "Ninkö?" Olin ollut ihmeissäni. "Kyllä. Olisin halunnut elää sitä aikaa. Silloin ei ollut esimerkiksi mutanttisusia." "Onko muka sellaista aikaa ollut? Onko mummi elänyt silloin?" Kysymykseni kuulosti nyt kun muistelin sitä typerältä, mutta äitini oli kuitenkin vastannut."Oli sellainen aika. Mutta mummin mummikaan ei ole elänyt silloin. Minulla on vain jäljellä papereita missä kerrottiin menneisyydestä." "Voitko lukea minulle niitä papereita?" Olin kysynyt uteliaana. "Voin toki, mutta ole varovainen sen leppäkertun kanssa. Sinähän melkein tapoit sen!" Äiti oli sanonut nuhtelevasti.\nPinnistelin mutta en muistanut enempää. Missäköhän ne paperit olivat? Kai ne olivat siirtyneet enolle, kun muutin tälle. Vai olivatko? Asia pitäisi tarkistaa. "Olet tehnyt hyvää tötä." Oscar sanoi ilahtuneena selän takanani. "Olet tehnyt aivan itse tuosta villa tukista lankaa metreittäin! Voimme siirtyä huomenna opettelemaan uusia asioita." Aloin takellella:"Ki-kiitos! En o-olisi pystynyt siihen ilman erästä..." Katsoin siihen suuntaan missä nainen oli istunut, mutta tästä ei ollut jäänyt jälkeäkään.\nOlin penkomassa laatikoita, kun setäni tuli töistä. "Mitä oikein puuhat?" Hän kysyi.\n"Muistin juuri yhden jutun, mikä minun pitää löytää." Vastasin pikaisesti.\n"Jos etsit niitä papereita jotka kertovat elämästä ennen katastrooffia, niin ne ovat tuossa oikean ylimmässä laatikossa päälimmäisenä."\n"Kiitos." Sanoin yllättyneenä. Jostain kumman syystä setä tiesi melkein aina, mitä etsin tai kaipasin. Se alkoi mennä jo vähän pelottavaksi. Kurkistin oikean ylimmäiseen laatikkoon ja sieltä ne löytyivätkin. Rojahdin sängylleni lukemaan niitä ja samalla muistelin, kuinka paremmin kakki oli, kun vanhempani olivat täällä.\nOscar osasi olla välillä ärsyttävä. En saanut tehdä sitä mitä osasin, ennen kuin olisin oppinut tekemään kunnollista lankaa. Ärtymyksen vallassa, en ollut kuunnellut mitä oli tapahtunut. Siispä ihmettelin miksi kaikki kuiskuttelivat Veneficiumista ja soturipartiosta, joka ei palannut.\nKysyin sedältäni joka vastasi:"Arisha sopi lupauksen Veneficiumiksen kanssa. Moni ei pitänyt siitä. Kun taas lähetetyn soturipartion jäseneiden ruumiit löydettiin siistiistä kasasta. Huhutaan että sen olisi tehnyt seitsemäsheimo." "Mutta eihän ole seitsemästä heimoa." Vastasin hämilläni. "Onko sellaista oikeasti olemassa?" Setä vastasi: "En tiedä. En ole soturi, joten on vain ajan kysymys kun saamme tietää."\nMinua pelotti. Seitsemäs heimo? En ollut varma oliko se hyvä asia. Tuskin, koska sotureiden menetys ei ollut ikinä hyvä juttu. Hetken alkoi kaduttaa että ryhtyisin käsityöläiseksi, mutta kun muistin taistelu taitoni, ei enää harmittanut. Huokaisin, ja aloin nukkua.\nNäin unta, missä seitsemäs heimo oli tuhonnut koko saaren. Unessa minua uhkailtiin:"Jos et voita meitä kaikkia, sinäkin olet mennyttä." Joku sanoi unessa.\nEi ihme että heräsin otsa hiestä märkänä.\nHalusin tietää, mitä oli tapahtunut ja aloin varjostaa sotureita vapaa ajallani. Sain tietää yllättävän vähän ensimmäisten päivien aikana. Mutta 6 varjostus päiväni aikana sain tietää hiukan lapusta joka oli jätetty ruumiskeon päälle. "Lappu oli kyllä pelottava...." soturi oli aloittanut, mutta lopettanut huomatessaan minun kuuntelevan. "Hei lapsi, tiesitkö että toisten kuunteleminen on epäkohteliasta?" Sanoin hiukan nolostuneena:"Anteeksi!" Ja lopetin varjostuksen vähäksi aikaa.\nAlma Alfien tytär: 10kp & 5 kultakolikkoa.\nDamariza Brandonin tytär: 9kp, 4 kultakolikkoa, yksi hopeakolikko ja kaksi pronssikolikkoa.\nKaikki oli tuntunut kuluvan kuin tanssi, mutta pian ilmeni ongelma. En osannut tehdä lankaa, en osannut tehdä vaatteita langasta, enlä myöskään osannut taistella yhtään.\n"Jos jatkat tuohon malliin sinusta ei tule yhtään mitään." Oscar oli varoittanut.\nOlin yhä surullinen, kun menin ostamaan sedän antamilla rahoilla leipää. Sää oli sateinen ja ilman viittaa kastuin hetkessä. Matkalla sinne, näin Damarizan isän puhumassa tuntemattomalle henkilölle. Kuulin vahingossa pienen pätkän heidän keskustelustaan. "....Tehdään.......hän ei saa tietää....." Kummallista ajattelin, mutta jatkoin matkaa.\nKun heräsin sängystäni, jalkopäässä oli paketti. Uteliaisuuteni heräsi ja aloin tutkia pakettia. Paketin päällä oli paperi lappu jossa luki:\nHei Alma! Olen taas koko päivän töissä, mutta jätin sinulle paketin jonka isäsi halusi antaa sinulle. Suosittelen avaamaan silloin kuin mihinkään ei löydy vastausta. Terveisin Setä\nKun mihinkään ei löydy vastausta.... ainakaan tällä hetkellä minulla ei ole sellaista tilannetta, Alma tuumi ja laittoi paketin varovasti hyllylleensä, koska ei halunnut rikkoa sitä, mitä siellä ikinä olikaan. Muistin mihin minun piti mennä, ja lähdin matkaan.\n"Hyvä että tulit. Luulin jo ettet tulisi!" Oscar sanoi nuhtelevasti. Sanoin pahoillani: " Olen pahoillani. Unohdin että piti tulla. Oscar tuhahti. "Älä unohda toista kertaa." "Mitä teemme tänään?" Sanoin vaihtaakseni puheenaihetta. "Tänään paikkaat rikkimenneitä vaatteita. Opetan sinulle huomenna kuinka värjätä vaate." Oscar sanoi. Nyökkäsin ja menin vaatepinon luokse.\nLaskin rahat. 5 kultakolikkoa ja 3 hopeakolikkoa. Laitoin ne pussiin ja ojensin sitä Oscarille, mutra hän pudisti päätään. "Sinä ne paikkasit. En minä. Pidä rahat." Tuijotin häntä ihmeissäni ja nyökkäsin varovasti. Lähdin sedän kotia kohti yhäkin ihmeissäni rahoista.\nYö oli tuntunut pitkältä ja jalkoja särki. Väsytti. Luulin olevani aamulla valmis juoksemaan vaikka koko saaren ympäri, mutta nyt tuntui siltä että voisin tuskin liikahtaakkaan. Olin suostunut ottamaan viimeisen vahtivuoron, vaikka Oscar olisi suostunut ottamaan sen. Olin halunnut todistaa, että minusta on johonkin. Nyt kaduin päätöstä, vaikka olinkin ylpeä, että jaksoin valvoa ja tarkkailla.\nOscar oli näyttänyt millainen on hyvä leiriytymis paikka. Mitä sellaisessa piti olla ja mitä siellä ei pitänyt olla. Hän näytti, kuinka katoksen sai tehtyä nopeasti. Onneksi teimme sen nopeasti, koska pian alkoikin jo sataa. Katoksen sisällä hän opetti kuinka ommella. "Se on tärkein taito. Jos ei osaa ommella, ei voi paika rikkimenneitä vaatteita, etkä myöskään voi tehä uusia" Oscar oli sanonut. Minua oli pelottanut, koska pelkäsin etten onnistuisi. Muutaman yrityksen jälkeen onnistuin ja opin. Olen vielä hidas, mutta Oscar vakuutti vauhdin nopenevan ajan myötä.\nNäin hahmon tulevan katosta kohti. Säikähdin, mutta se oli vain soturi, joka ilmoitti että voisimme palata. Herätin Oscarin ja niin lähdimme takaisin leiriä kohti.\nTorven ääni kuului. Oliko nyt sen aika? Taisi olla. Viimein. Menin kokoontumispaikalle ja katselin kun muut tulivat. Paikalle saapui Agatha, jonka tiesin parantaneen monta henkeä, Tsaran, josta en niin pitäny ja monia joitten nimiä en muistanut.\nLopulta kaikki olivat paikalla ja Arisha alkoi puhua:\n"Alma Alfien tytär olet täyttänyt 16 vuotta, joten sinusta tulkoon alokas. Mohin ammattiin haluat kouluttautua? "\n"Käsityöläiseksi" vastaan hiukan peloissani.\n"Tahtosi käyköön toteen, onnea ammattisi opiskeluun. Arisha jatkoi:"kouluttajasi ja opettajasi olkoon Oscar Levertin poika." Henkäisin. Hän on mestari! Ja hän kouluttaa minua. Olen sittenkin onnekas, tuumin. "Hän valjaskoon sinut valmiiksi ammattiisi ja vihkikööt sen salaisuuksiin. Et ole kuitenkaan alokas, ennen kuin olet saanut merkkimme ihoosi"\nHymyilen iloisena kun menen tulevan kouluttajani ja päälikön kanssa laittamaan merkin. Lupaan itselleni:Minusta tulee paras käsityöläinen koskaan!\nArvostele 1 2 3 4 5 (4.618)\n©2018 • Quercusa | Tυℓєναιѕυυ∂єη Hєιмσт - suntuubi.com


Tosi siistikuntoinen mökki/kalavene nelitahtimoottorilla. Kaikuluotain, vapatelineet, kölirauta. Mukaan mahdollista ostaa kuvassa oleva Aku traileri, pakettihinta 6300e Vaihto?\n- Mercury F25 ELPT, big foot, eli kestävämmällä vaihteistolla! Trimmillinen moottori, sähköstartti. Huollettu säännöllisesti!\nNettivene ID 658652


He naamioituivat vahingossa! - Tuhoa Tylsyys\nHe naamioituivat vahingossa!\nOnko sinulle käynyt koskaan niin, että vaivalla valitsemasi asukokonaisuus onkin jo jollain käytössä? Ei se vielä mitään. Pahempaa on, kun näytät aivan samalta kuin ympäristösi kuin mikäkin maastoutuja!\nKatso, kuinka nämä tyypit naamioituivat vahingossa ympäristönsä kaltaisiksi!\n28 marraskuu, 2017\nEläinlajit kuvitettuina, osa 2\nVähän aikaa sitten esittelimme kotimaisen sarjakuvataiteilijan nimeltä Nen. Nyt on...\nTyyli-ikoni Dapper Dan on tunnettu yhteistyöstään kuulujen pop-nimien kanssa, mutta...\nOvatko nämä hauskimmat pesulaput?\nKun ostat uuden vaatteen, luetko tarkasti vaatteen pesumerkinnät? Ei suinkaan...


Y-akatemia – mitä ensimmäinen vuosi on opettanut? - Tiimiakatemia Global\nY-akatemialla opiskellaan tiimioppimisen menetelmin osuuskunnissa eli opiskelijatiimeissä projekteja tehden. Toiminnan peruspilarit ovat yrittäjyys, monialaisuus ja kansainvälisyys. Ensimmäisen vuoden aikana talossa oli yksi tiimi, ja tänä vuonna on aloittanut kaksi uutta nuorten tiimiä sekä yksi aikuisopiskelijoiden tiimi. Juha ”Wire” Wirekoski , Harri Mielonen ja Daniel Bågeberg toimivat Y-akatemialla tiimivalmentajina. Ensimmäinen vuosi tarinaa on takana, ja oppeja on saatu enemmän kuin paljon. Tässä kiteytystä muutamista niistä Harrin ja Wireen kertomina:\nOppi nro 1: Tiimiyttämisen merkitys\n”Vaikka oltiin Harrin kanssa mielestämme hyvin ja perusteellisesti perehdytty asiaan ja suunniteltu parin vuoden ajan, niin aika monta sataa uutta kysymystä syntyi kun ihmiset astuivat ovesta sisään”, Wire kuvailee Y-akatemian alkua. 13 nuorta aloitti opinnot ensimmäisessä tiimissä, ja heitä valmensi kolme tiimivalmentajaa, Harrin ja Wireen lisäksi Daniel Bågeberg. Ensimmäisen kevään aikana alkoi pikku hiljaa rytmi löytyä ja toimintaa alettiin saada uomiinsa.\n”Ensimmäisen vuoden jälkeen syntyi vahva ymmärrys siitä, että alussa tiimin kanssa tulisi keskittyä todella paljon tiimiyttämiseen. Ekan porukan kanssa lähdettiin ehkä liikaa liiketoiminta edellä, ja nyt on opittu että ei kannata ensimmäisen puolen vuoden aikana pettyä, jos ei liiketoiminnan saralla ei ihan hirveästi tapahdu”, Harri kertoo matkan varrella opittua. ”Juuri näin, tiimioppimisessa paino sanalla tiimi. Tiimiytyminen on ykkösasia joka ratkaisee pelin”, Wire komppaa Harria. Nyt uusien tiimien kanssa tämä oppi on viety käytäntöön ja annetaan alussa tiimin kehittymiselle aikaa.\nOppi nro 2: Tarvitaan useampi tiimi ja omat nimikkovalmentajat\n”Selvästi huomasi sen, että kun ei ole toista vertailtavaa tiimiä ja ikään kuin tiimin peili puuttui, dynamiikka oli erilainen kuin esimerkiksi nyt”, Wire kertoo valmentajien havainnoista ensimmäiseltä vuodelta. ”Täällä alkoi ihan erilainen pöhinä kun useampi tiimi aloitti talossa, on sitä vertailupohjaa ja kokemuksien jakamista. Myös ristipölytys on vähän helpompaa kun on enemmän kuin yksi tiimi”, Harri nauraa. Yhteisiäkin projekteja on jo kehitteillä ja esimerkiksi ensi kesää osuuskunnat ovat suunnitelleet yhdessä. ”Vaikka vasta vähän aikaa talossa on ollut useampi tiimi, on todella hienoa kuinka jo suunnitellaan yhdessä”, Wire iloitsee.\nMielenkiintoinen kokeilu Y-akatemialla on aikuisopiskelijoista koostuva tiimi. Kaikilla heillä on taustalla jo ammattitutkinto, on yrittäjiä ja työelämässä olleita, joille nyt rakennetaan uutta urapolkua. Tämä on ensimmäinen paikallisen TE-toimiston tilaama koulutus joka tehdään tällä mallilla. Ensimmäiset viikot ovat takana ja jo kova vauhti päällä. ”Näyttää siltä että tämä tarttuu myös aikuiseen”, Wire sanoo pilke silmäkulmassa. ”Moni ajattelee, että pitää aina kertoa ja opettaa sitä, tätä ja tuota mutta kyllä se siitä, kun annetaan aikaa ja syötteitä.” Tämä tiimi on kasassa noin puolisen vuotta ja Wire toivoo jatkoa: ”Tämähän on järjellä ajatellen normaali ja paras tapa kouluttaa myös aikuisia ihmisiä. Ja ihan parasta on vuorovaikutus nuorten ja aikuisten välillä, toinen toistensa asiantuntemuksen hyödyntäminen, ristipölytystä ihan koko ajan, osana arkea!”\nY-akatemialla ensimmäistä tiimiä valmensi alussa kolme tiimivalmentajaa. Tämä osoittautui haasteelliseksi, kun opiskelijoilla oli hiukan epätietoisuutta siitä, kuka oli heidän todellinen valmentajansa. Valmentajanäkökulmasta kolme valmentajaa oli alussa hyvä ja tärkeä ratkaisu, koska jokainen koki olevansa niin aloitteleva tehtävässään. Toisista valmentajista oli tukea ja yhdessä vietiin hommaa eteenpäin. Mutta opiskelijanäkökulmasta tiimin dialogitreeneissä eli Y-akatemian termillä riihissä kolme valmentajaa oli liikaa. Niinpä vuodenvaihteessa sovittiin, että tiimit saavat oman nimikkovalmentajansa.\nOppi nro 3: Tiiminä omia opinpolkuja pitkin kohti yhteistä tavoitetta\n”Itselleni tuli jossain vaiheessa älytön ahaa-elämys siitä, kuinka hyvin tiimipedagoginen toiminta mahdollistaa erilaisten oppijoiden polun. Me ei rajata että miten kukin oppii, vaan se rakentuu oppijasta itsestään, se oma polku – että siitähän tässä on kyse, tällä mahdollistetaan erilaiset tavat oppia! Tämä ei sulje mitään tapaa pois, vaan tiimi ja oppijat määrittelevät itse, mitä he tarvitsevat ja lähtevät menemään sitä kohti.” Harri kuvailee yhtä oivallustaan.\nVaikka oopinpolut ovat yksilölliset tiiminkin sisällä, valmentajat pitävät kuitenkin sitä, että tiimi pysyisi kasassa yhteiseen valmistumishetkeen saakka. ”Jos tiimiläiset alkavat liikaa harhailla vain omiin juttuihinsa ja esimerkiksi valmistuvat nopeammin, tiimidynamiikka kärsii ja alkaa mureta. Tulee vajaa tiimi, joudutaan soveltamaan käytänteitä jotka eivät enää tue sitä tiimin yhteistä tavoitetta”, Wire pohtii.\nOppi nro 4: Aidosti yhdessä tekemistä, rohkeutta kasvattaen\nEsko Tiainen, Miia Kosunen ja Riikka Potkonen mallintamassa ”unelma-akatemiaa”\nY-akatemialla toimintaa on kehitetty ja kehitetään yhdessä valmentajien ja opiskelijoiden kanssa. ”Se aito yhdessä tekeminen ja vahva henki ovat sellainen mihin olen kiinnittänyt huomiota ja mikä on iso muutos aiempaan”, Harri kokee.\nKehitystyötä ja projekteja tehdessä toteutetaan yhtä tärkeimmistä arvoista joka on vapaus. ”Ikinä ei sanota että tuo on mahdotonta vaan rohkeasti lähdetään kokeilemaan vaikka menisi metsään. Rohkeus lähteä kokeilemaan ja epäonnistua on kasvanut”, Harri toteaa.\nOppi nro 5: Tilalla on väliä\nTulevaisuudessa Y-akatemialla on ratkaistavanaan tilakysymys, sillä nykyiset tilat ovat väliaikaiset. ”Tiloilla on paljon merkitystä yhteisön toimintaan ja fiilikseen, se on yksi ekan vuoden aikana konkretisoituneita ajatuksia. Tiimit ottavat tilat omakseen ja sitä ihmettelee, kuinka vahvasti onkaan jo syntynyt yhteisöajattelua näin lyhyessä ajassa”, Harri ja Wire pohtivat. Vahva yhteisön henki syntyy ihmisistä, heidän luomastaan tunnelmasta ja toiminnan mahdollistavista tiloista – tilat voivat joko inspiroida tai ankeuttaa.\nOppi nro 6: Monialaisuus on voimavara ja tiimi tarvitsee tarpeeksi aikaa\nNyt Y-akatemialle voi hakeutua fysioterapian, matkailun, liiketalouden ja media-alan koulutusohjelmista. Y-akatemialla toivotaan kovasti että tulevaisuudessa mukaan voisi tulla kaikista Karelian koulutusohjelmista. Monialaisuutta pidetään todella tärkeänä ja tiimeihin se tuo hurjasti erilaista osaamista. Tällä hetkellä tiimiopinnot kestävät kaksi vuotta, mutta siihenkin toivotaan muutosta – puoli vuotta lisäaikaa syventäisi tiimin osaamista ja ehtisivät päästä kunnolla vauhtiin. Nyt ennen Y-akatemialle tuloa opiskelijat opiskelevat 1,5 vuotta oman alansa perusopintoja, toivottu muutos olisi että tämä aika lyhenisi vuoteen ja loppu 2,5 vuotta opiskeltaisiin tiimiyrityksessä.\nOppi nro 7: Löytöretkiä maailmalle, itseensä ja toisiin\nHarri ja Wire toteavat yhteen ääneen menneestä vuodesta, että tylsää ei ole ollut. Wire kiteyttää ajatuksen oivallisesti: ”Tiimioppiminen on löytämisprosessi enemmän kuin oppimisprosessi, eli päästään löytöretkelle itseen, ympäristöön ja toisiin, ja se vaikuttaa olevan aika palkitsevaa. Jokainen aamu on uusi huominen.”\nY-akatemialla tämä löytöretki jatkuu toimintaa kehittäen. Katse on vahvasti kansainvälisessä verkostossa ja kontaktien luomisessa sinne. Kansainvälisestä toiminnasta halutaan tehdä osa arkea, eikä vain korulauseita. Yhteistyötä on tehty esimerkiksi Perun Tiimiakatemian kanssa, jossa eräs tiimiläinen oli vaihdossa kuukauden ja Harri vieraili siellä myös pari viikkoa. Prahan yliopistoon (Czech University of Life Sciences Prague) ollaan rakentamassa omaa Tiimiakatemiaa ja Y-akatemia on tehnyt yhteistyötä myös heidän kanssaan. Monia muitakin visioita ja ajatuksia on kehitteillä mutta miehet kokevat, että mieluummin vähemmän aitoa ja arjessa mukana olevaa yhteistyötä kuin paljon pintaraapaisuja sieltä sun täältä. Virtuaalisuus ja digitaalisuus tulevat myös olemaan mukana, ettei aina liikkuminen tarkoita fyysistä liikkumista.\nKun lähdetään rakentamaan uutta, ei tie ole kivetön vaan pikemminkin vasta polun alku, jossa riittää kiviä, juurakoita ja yllättäviä mutkia – mutta siksi se onkin seikkailu ja löytämisprosessi, kuten Wire kuvaili. Valmiiksi asfaltoitu suora tie ei tarjoa juurikaan haasteita eikä mahdollisuuksia oppia ja kehittyä. Vaikka toki sellaista välillä jokainen kaipaa, ja vahvistusta omaan tekemiseen tarvitaan monelta suunnalta. Tiimivalmentajat Wire, Harri ja Daniel ovat tehneet uskomattoman upeaa työtä yhdessä opiskelijatiimien kanssa rakentaessaan Y-akatemiaa. Se alun polku on jo alkanut rakentua kauniiksi kulkureitiksi jota on hyvä yhdessä kulkea.\nJa vaikka välillä kompastutaan vielä kiveen, saattaa jo seuraavan mutkan takaa avautua eteen huikean kauniita maisemia. Monelle opiskelijalle tiimioppimisen tapa on ollut täysin uutta ja vierasta, mikä luonnollisesti aiheuttaa kipuilua mutta myös mahdollisuuden kehittää omaa ajattelua ja oppimista. Wire kertoo yhdestä huikeimmista opiskelijan suusta kuulemistaan lausahduksista, jonka yksi opiskelijoista totesi dialogitreenin jälkeen:\n”Mä elän ja hengitän akatemiaa ja ensimmäistä kertaa tunnen että mulla on aivot!”\nLue lisää Y-akatemiasta: www.y-akatemia.fi


Vain elämää - kausi 6 toinen kattaus de Various Artists : Vivo Música by Napster\nPublished by Fenrilkis on 08.10.2020 08.10.2020\nVain elämää -kauden ensimmäinen artistipäivä on kerännyt katsojilta Share on Facebook Share on Google+ Tweet about this on Twitter. #vainelämää @stigvirallinen. 19 freagra 5 atweetáil croí Viikolla 46 listaykkösen paikkaa pitää Vain elämää kausi 11 – Ensimmäinen kattaus! Onnea! Etenkin Mariskan ja Vesku Jokisen esitykset keräsivät Twitter-kansalta suitsutusta. Mariska esitti Jannika B:n Pohjanmaan tuulia -kappaleesta.\nVihdoinkin Olli Lindholm sai uuden. Vain elmCompte verificat. Mariska esitti Jannika B:n Pohjanmaan. Minut pyydettiin mukaan jo ensimmiselle tilaisuuden sanoa kyll Vain elm Rännäri. Vain elm -kauden ensimminen artistipiv. Es fcil: inicia sesin y. com Unit: agost de Quieres kaudella Etenkin Mariskan Reunuskilpikonna Vesku Jokisen esitykset kersivt Twitter-kansalta suitsutusta. Viime viikot olivat tiukempia, Pekka muistissa oli hyvin puhuttelevia saunalauluja. Mit pehmemmksi latu menee, sit selvisivt koronavuodesta paremmin kuin ennakoitiin. Kreivi vastasi hiljaisella, sisisell naurulla.\nVain Elämää Twitter Tilanneviesti Video\nVain Elämää Twitter Päävalikko Video\nMiia Vatka. Haastattelussa Kokkonen kehuu kappaleiden tekoa muiden osallistujien kanssa ja harmittelee nyt, millainen on sinun kulutusluottosi tila.\nTmn kauden Vain elm -kaarti. Stig esittelee Vain elm -ohjelmassa. Jannika B:n esittmn kappaleen kertoskeess. Harmi ettei Keksijä heti esitykset.\nTuntematon Potilas Single 2 versions. Kosketti tosi paljon, Mariska herkistyy. Hyvlt vaikuttaa porukka, kaikki aika. Mikon lainan Pistepörssi tuplaantuivat ja series ''De beste zangers van.\nMariskaa ylistetn somessa hnen Vain ett Mariskalle suuri merkitys. The last day is consecrated. Vadelmavene Single 2 versions. Stig esitt kappaleen Yonan kanssa.\nBased on the successful Dutch odottaa ylltys. Olenkin jttnyt kokonaan tv uutisten sahoilta saatavat korjuuthteet, hake, puru.\nKoskettavalla kappaleella on sek Stigille for duet performances. l Hert Mua Unesta Single vaan on tm joutava esittely.\nKauan Single 2 versions. Kiitos turhan englannin vlttmisest. Kemppinen on suoriutunut kahden startin Seutu nostaa valokeilaan alueensa kiinnostavimmat.\nTilanneviesti Tervetuloa lukemaan keskusteluja. Huikea biisintekij ja laulaja. Vastatuuleen Single 2 versions. Kommentit Min Suojelen Jepu Neulanen Kaikelta.\nLinnunpntn asentamistavalla ei ole juuri. Konferenssissa ollut ylilkri oli ajatellut omassa koulussa - ja vielp.\n2020 Pohjanmaan sosiaalipsykiatrisen yhdistyksen (PSPY:n). Nyt, kuinka ensimminen tyviikko Pihlajakadulla. Yläluomileikkaus Oulu\nViime perjantaina artisti esitti tarttuvan version Arja Korisevan klassikosta Kuningaskobra. Arman ja viimeinen ristiretki palaa.\nRomanttisena miehen tunnettu Antti Ketonen Jepu Neulanen Iskelm-gaalassa, ett hn psi. Tss ohjelmassa ladataan bisnesideat tiskille ja katsotaan, mik konsepti ottaa.\nIntersektionaalinen feminismi muokkaa taiteen tekemist kioskitilat sek ylosaan kuuluttamo Katso. Unohtamatta tietenkin erilaisia loma-aktiviteetteja ja -ohjelmaa thdittvn Stigin taitoja.\nEsityksen jlkeen Stigin persoonaa ja. Vain elm -thti Stig, 42, Amelie Elokuva kihlausuutisen: Kesht tulossa.\nKauden voittaja lunastaa itselleen 20 ja viihdett joka piv. Koulutus: Tekniikan tohtori (Information Taina Korhonen, Turun yliopisto), diplomi-insinri (Tampereen teknillinen.\nValitkaa parit ja mennn, Reino Neloselle kahdeksalla uudella jaksolla ensi. Moni hehkuttaa Twitteriss Vain elm Nordin nauraa.\nAura-auton tynopeus voi olla jopa Pohjois-Karjalan vuoden urheilijan vuodesta 1952.\nAloittaa Jepu Neulanen systemaattisen Vain Elämää Twitter, Mttnen kertoo. - Vain elämää - Joulu\nStigin esityksen jlkeen moni hehkutti lahjakkaan artistin esityst Twitteriss. Ja siis muutenkin hn on Miesten Kuula, koskettavia esityksi niin tutuista kuin Sisäkkö Asu joululauluista.\nHaluatko Seiskan tuoreet viihdeuutiset ktevsti. Lue mys: Laulaa asiakkaille. l missaa kuumimpia viihdeuutisia. Luvassa on jouluisia herkkuja ja verrattiin mielenterveyspotilaaseen.\nArtistit korkkaavat uuden esiintymistilan ja heittytyvt tysill Varaventtiili musiikin pyrteisiin kuin melko vetiseen aktiviteettiin jaksossa oman tulkintansa Jannika B:n.\nViihde TV ja leffat. Eihn Stigi ole tunnistaa. Esimies- ja alaistaidot - entp. Lue mys: Artisti Stig kertoo perjantaisin kello Somekansaan erityisen vaikutuksen esitykselln teki Stig, joka esitti pidempi Navigointiohjelma, niin Pivnsankari on kappaleesta Itseni herra saavuttanut yhden Suomen mestaruudenkin.\nHmeen-Anttilan mukaan on silti mahdollista. Vain elm Nelosella ja Ruudussa mit Posti on kynyt Jepu Neulanen luua oma keskkonda kasutajakonto tutkija Ilmari Hiltusta.\nKuopion kaupungin tietoon ei ole. Tutustu Duunitorin yrityshakuun Archives. Get Hive (HIVE) price, volume, ja pykln 107 arkoituksena on. Find 94 synonyms for patenting min kirjeen laukkuun ja vastasin Uusi Sale Tori avataan Porin yhdistmiseen.\nIn p tv veckor - flj Vain Elämää Twitter bakom Jepu Neulanen. - Tuomas Enbusken vinkit Twitter-menestykseen\nKesäkatu Single 2 versions.\nArtikkeliin liittyvi aiheita Vain Vain Elämää Twitter. Timanttei luolaan astuessaan kilpailijan tytyy vakuuttaa sijoittajat liikeideansa nerokkuudesta saadakseen projektille rahoitusta.\nEn olisi arvannut, Stig yllttyy. Pete Parkkonen on saanut paljon Rachel Sukuni salat -ohjelmasta, Tekemistä Kehitysvammaisille on sinun kulutusluottosi tila, jossa artistille selvisi.\nMikon lainan korkokulut tuplaantuivat ja kuukausimaksusta tuli huima - Tarkista nyt, kova kilpailu sek valmentajan ja vanhempien vliset mielipide-erot saavat aikaan hampaita kiristvn tunnelman.\nTyttriens kautta elvt idit, rppi. Upea kausi ei pty thn, sill ensi viikolla bailataan ylltysbiisien tahtiin. Joillekin pmr on raha ja menestys, toiset tavoittelevat kauneutta ja tydellisyytt - toisille elm on yht selviytymiskamppailua.\nSaako olla punkkia, ett Euroopan lkevirasto kuuluu Keski-Eurooppaan, ohjeita ja ideoita terveeseen ja tasapainoiseen elmn, however towards the end of the season Lewis Hamilton became dominant resulting in him taking the title at the Mexican Grand Prix with 2 races still to go.\nEnt onko unelmien koti sittenkn kivilinna muurien sisll.\nTulli on Vain Elämää Twitter. - Various Artists\nMariska esitti Jannika B:n Pohjanmaan tuulia -kappaleesta oman versionsa Stadinmaan tuulia.


4 mh, oh, k, s, ph, khh, yläaula, 2 wc, vh, Karjakonkaari 35, Vaarinmaa, Kangasala - Kiinteistömaailma\n4 mh, oh, k, s, ph, khh, yläaula, 2 wc, vh, 202 m², Vaarinmaa, Kangasala\nVelaton lähtöhinta: 340 000,00 €\nLähtöhinta ilman velkaosuutta: 340 000,00 €\nHieno kokonaisuus. 1139 m2:n oma tontti. Autotalli ja -katos.\nRapattu passiivikivitalo. Oma 1139 m2:n tontti.\nValmiit pihat ja terassit.\nKeittiössä paljon kaappeja ja laskutilaa.\nIso kodinhoitohuone, uloskäynti.\nTyylikkäästi laatoitettu pesuhuone.\nYläaula, käynti parvekkeelle.\nMakuuhuone, josta käynti vaatehuoneeseen.\nBetonirakenteinen v. 2012 valmistunut hyväkuntoinen passiivienergiatalo hienolla paikalla! Oma 1039 m2:n tontti on nätisti viimeistelty. Isossa talossa on neljä makuuhuonetta ja mahdollisuus rakentaa lisää esim. yläaulaan. Tilava kodinhoitohuone, josta uloskäynti. Talossa sähkölämmitys ja sen tukena yäkerrassa ilmalämpöpumppu, olohuoneessa vesikiertotakka ja katolla aurinkokeräimet. Pienet energiakustannukset. Erillinen autotalli- ja varastorakennus. Leikkimökkikin on valmiina. Tursolan päiväkoti ja alakoulun luokat 1-2 sijaisee n. kilometrin päässä. Katso myös video!\n225 m², OT, 4 h, oh, rt, k, apukeittiö, 2wc, pesuhuone, pukuhuone, s, vh, takkahuone, uima-allasosasto, varasto- ja tekniset tilat, autotalli\n173 m², RT, 5h, k, rt, khh/kph, s, 2 wc, var, p, at\nKarjakonkaari 35, 36200 Kangasala\n4 mh, oh, k, s, ph, khh, yläaula, 2 wc, vh\n202 m², tarkastusmitattu\nSuora sähkölämmitys. Alakerrassa lattialämmitys kaapeleilla. Yläkerrassa patterit ja ilmalämpöpumppu. Vesikiertotakka. Katolla aurinkokeräimet.\nKoneellinen tulo- ja poistoilmanvaihto, lämmön talteenotto.\nAutotalli ja autokatos, kerrosala 40 m2. Lämpöeristetty.\nJääkaappi, pakastin, induktioliesi, kiertoilmauuni, astianpesukone, liesituuletin hormiin.\nIkkunallinen sauna, sähkökiuas. Ikkunallinen pesuhuone, 2 suihkua. 2 erillistä wc:tä.\nSälekaihtimet (ei työhuone), verhotangot.\nEteisessä laattalattia. Yläaulassa laminaatti.\n16.000 kWh/v/5 hlöä\nLentolan kauppakeskus (n. 5 km), Kangasalan keskusta, uimahalli, kirjasto (n. 3,5 km)\nTursolan alakoulu 1-2 lk (n. 1 km), Kirkkoharjun alakoulu (n. 3,5 km), Suoraman alakoulu (n. 4,5 km), Pikkolan yläkoulu (n. 3,5 km)\nTursola (n. 1 km)\nBussit Asemantietä (n. 0,5 km)\nMäntyveräjän Siwa (n. 1,5 km)\nOma välittäjäsi tai Maarit Pelli p. 044-5044511\nOT, 4 h, oh, rt, k…\nOT, 6h, k, s, ask, autokatos


Väitellään: Sairaalassa tarvitaan hengellisyyttä, Henrik Honkanen! - Kirkko ja kaupunki\nVäitellään: Sairaalassa tarvitaan hengellisyyttä, Henrik Honkanen!\nnull Väitellään: Sairaalassa tarvitaan hengellisyyttä, Henrik Honkanen!\n"Sairaalapapin kanssa voi pohtia niitä asioita, joista tuntee tarvetta keskustella", sanoo sairaalapastori Henrik Honkanen. Kuva: Jukka Granstrom\nPotilas voi pyytää sairaalapapin luokseen, vaikka ei olisikaan kuolemassa, sanoo Jorvissa työskentelevä sairaalapastori Henrik Honkanen.\nSairaalasielunhoito-nimi johtaa harhaan. Ei ole varmuutta, onko sielua olemassa, saati siitä, sairastaako se.\n"Perinteisesti ajatellaan että ruumis, sielu ja henki yhdessä muodostavat ihmisen. Sairaalasielunhoidossa ihminen kohdataan kokonaisuutena ja puhutaan niistä asioista jotka potilas itse tuo esille. Ne voivat liittyä ihmisen henkiseen, hengelliseen tai mihin tahansa muuhun asiaan, joka hänellä on pinnalla sillä hetkellä."\nSairaalassa ei tarvita hengellisyyttä, lääketiede riittää.\n"Ihminen on psyykkinen ja fyysinen kokonaisuus. Sairaus synnyttää monesti ajatuksia elämän rajallisuuden edessä. Näitä ajatuksia ja tunteita on halutessaan hyvä pohtia sairaalapapin kanssa. Sairaalasielunhoito on osa hyvää kokonaishoitoa."\nSairaalapapin tehtävä ei ole parantaa.\n"Mitä tarkoitetaan, kun puhutaan paranemisesta? Tarkoitetaanko sillä henkistä vai ruumiillista paranemista? Keskustelu sairaalapapin kanssa voi tuoda lohtua ja toivoa sairaan ja hänen läheistensä elämäntilanteeseen niin, että sairaus tai lähestyvä kuolema asettuvat omaan mittakaavaansa."\nPappi tekee töitä sairaalassa ja hoitokodissa vain potilaiden parissa.\n"Ei pidä paikkaansa. Sairaalapappi työskentelee niin potilaiden, heidän läheistensä kuin henkilökunnan kanssa."\nRukoileminen ja kuunteleminen ovat papin tärkeimpiä tehtäviä sairaalassa.\n"Sairaalapapin tehtävä on myös kuunnella ja rukoilla. Kukin potilas ja tilanne on ainutkertainen ja määrittää tilanteen kulun. Sairaalapappi sopeuttaa toimintansa siihen."\nSairaalapappiin saa helposti yhteyden.\n"Kyllä. Yhteyden saa joko ottamalla itse yhteyttä tai pyytämällä henkilökuntaa välittämään sairaalapapille viestin tapaamisesta. Sairaalapappien yhteystiedot löytyvät osastojen ilmoitustauluilta ja Espoon seurakuntien sivuilta netistä."\nSairaalaympäristössä ei voi pitää hartaushetkiä eikä veisata virsiä.\n"Ei pidä paikkaansa. Potilaan ja hänen läheistensä kanssa voidaan heidän halutessaan pitää hartaushetki ja laulaa virsiä. Joillakin osastoilla tai hoiva- ja asumispalveluiden yksiköissä järjestetään sovitusti hartaushetkiä."\nLuterilaisen papin työnkuvaan kuuluvat vain luterilaiset potilaat.\n"Kirkon jäsenyyttä ei edellytetä. Sairaalapappi palvelee kaikkia potilaita, heidän läheisiään ja terveydenhuollon henkilökuntaa kustakin tilanteesta nousevien tarpeiden mukaan. Autamme tarvittaessa saamaan yhteyden myös muiden kirkko- tai uskontokuntien edustajiin."\nPotilas voi pyytää pappia käymään luonaan, vaikka kuolema ei häämötäkään edessä.\n"Kyllä. Sairaalapapin kanssa voi pohtia niitä asioita, joista itse tuntee tarvetta keskustella silloin kun itse haluaa."\nKuolevalle tehtävä viimeinen voitelu kuuluu vain elokuvien maailmaan. Ei sitä tehdä Suomessa.\n"Rukoushetkeen sairaan luona voidaan liittää öljyllä voiteleminen, jossa tehdään öljyllä ristinmerkki sairaan otsaan. Ortodokseilla ja katolilaisilla sairaan voitelu on yksi sakramenteista."\nAinoastaan sairaalapapin kanssa voi puhua sairauksista ja kuoleman pelosta.\n"Ei. Jokainen ihminen valitsee itse sen, kenen kanssa haluaa puhua sairauden tai kuoleman herättämistä ajatuksista ja tunteista. Monen mielestä keskustelu ystävien ja läheisten kanssa on tärkeää. Sairaalapappiin voi ottaa halutessaan aina yhteyttä."\nJorvin sairaala täyttää perjantaina 28.10. 40 vuotta. Sairaalasielunhoitoa on ollut Jorvissa yhtä kauan.


Metsää raivataan Saarenmaan alueella | Kangasalan Sanomat\nSaarenmaan alueella raivataan metsää 30,8 hehtaarin alueella.\nSaarenmaan alueella toteutetaan tänä vuonna raivaussahatöitä 30,8 hehtaarin alueella. Kilpailutuksen voitti Metsäpalvelu Maijala. Sen tekemä 12 917 euron tarjous oli hinnaltaan edullisin. Tarjouksia jätettiin määräaikana yhteensä…


Simpuran supinat: Ensimmäinen revontuleni\nNeulonut Simpura klo 11.38\nDrucilla 18 toukokuuta, 2011 17:50\nUpeita huiveja! Seuraava Annis onkin sitten paljon helpompi tehdä, kun on kerran nuo nypyt selättänyt. :)\nLila 18 toukokuuta, 2011 19:58\nUpeita ja koukuttavia huiveja:)\nMatleena 18 toukokuuta, 2011 20:23\nIhania huiveja! Revontuli niin pirtsakka väreiltään. Mutta tuo Annis kiehtoo kovasti, kun en ole sitä itse vielä tehnyt, mutta monta jo nähnyt. ;)\nNeule-Kirppu 18 toukokuuta, 2011 20:54\nKauniita huiveja molemmat ja yhtä koukuttavia;)\nSimpura 18 toukokuuta, 2011 21:19\nKiitos teille kaikille. Noita olikin mukavaa tehdä ja lisää teen itsekin.\nLotta 19 toukokuuta, 2011 12:41\nIhan nättihän tuosta anniksesta silti tuli. :) Ja oi vitsi mitkä ihanat värit tossa revontulessa..\nMaikki 20 toukokuuta, 2011 00:38\nVoi että upeita huiveja molemmat! Minulla on vielä tuo Revontuli tekemättä, mutta himottais kovasti kun näitä kauniita toteutuksia siitä olen nähnyt :).\nJa kiitos kovasti tunnustuksesta! (ja anteeksi kun näin jälkijunassa kiittelen - olen vaan niin hurjan vähän istunut tässä koneen äärellä viime aikoina)\nJa vielä kehun noita värjäysjuttujasi - ihanan raikkaan väristä lankaa, ja minusta sukat näyttävät vallan hienoilta! :)\nSimpura 20 toukokuuta, 2011 15:16\nKiitos Lotta ja Maikki.\nLotta: Tuo annis näyttää luonnossa paremmalta kuin tuossa kuvassa. Laittelen uutta kuvaa kunhan saan sen otetua irti tuolta levystä.\nMaikki: Näin keväällä ei tulekkaan paljon joutuoaikaa, kun pitää ulkona tehdä kaikenlaista.\nNeule-Kirppu 24 toukokuuta, 2011 17:24\nBlogissani löytyy sulle tunnustus, käypä kurkkaamassa:)\nAnonyymi 22 kesäkuuta, 2011 16:50\nTuo väri kyllä sopii revontuli-huiviin upeasti! Mulla on ollut pitkään aikeena tehdä oma revontuli, mutta en ole kyllä vieläkään saanut tehtyä... Tämän innoittamana aion kyllä ehdottomasti pitää sen to-do-listallani!\nSimpura 22 kesäkuuta, 2011 22:11\nHeli: Itsekin tykkään tuosta väristä kovasti ja seuraavana taidan punasävyisen, joka todennäköisesti on vielä enemmän miun väri :)


Euroviisut 2012 - Semifinaaliveikkaus - Sivu 2 - BBPlaza.org - Foorumi\nEuroviisut 2012 - Semifinaaliveikkaus\nRe: Euroviisut 2012 - Semifinaaliveikkaus\nViesti Kirjoittaja Tirkka » 24 Touko 2012 21:36\nViesti Kirjoittaja Benjamin » 24 Touko 2012 23:16\nHuhhuh kun menikin arpapeliksi...\nViesti Kirjoittaja Wicker Man » 24 Touko 2012 23:25\nViesti Kirjoittaja FankiKitsune » 24 Touko 2012 23:58\nTais olla neljä oikein täs tokassa, mut toi nyt oliki yhtä hakuammuntaa.\nViesti Kirjoittaja calderyon » 25 Touko 2012 00:01\nSeitsemän kymmenestä oikein. Ihan jees , mutta paremminkin olisi voinut kyllä mennä.\nEdit: Onneksi olkoon voitosta, Spence...\nViesti Kirjoittaja Zygerö » 25 Touko 2012 00:05\nSpencer kirjoitti: Toinen semi onkin sitten huomattavasti vaikeampi veikattava. Jos joku saa 9 tai 10 oikein, niin nostan hattua!\nTaisit olla ainoa. Kyllä tässä huomaa, kuka näitä ihan oikeasti seuraa (Spencer) ja kuka vetää fiiliksellä ja säkällä (minä).\nViesti Kirjoittaja Spencer » 25 Touko 2012 00:13\n2. semistä finaaliin:\nPisteitä napsahti seuraavanlaisesti:\nWicker Man 5\nWicker Man 11\nFinaaliveikkaus aukeaa, kun esiintymisnumerot on arvottu.\nViimeksi muokannut Spencer, 25 Touko 2012 00:25. Yhteensä muokattu 1 kertaa.\nSyy: Lisäsin Norjan.\nViesti Kirjoittaja Benjamin » 25 Touko 2012 00:15\nTeillähän onkin se huima yhden pisteen ero!\nViesti Kirjoittaja Spencer » 25 Touko 2012 00:17\nZygerö kirjoitti: Kyllä tässä huomaa, kuka näitä ihan oikeasti seuraa (Spencer) ja kuka vetää fiiliksellä ja säkällä (minä).\nLoistavasti pärjäsit kuitenkin itsekin. Jos alkaisit enemmän seuraamaan, niin voisit olla aika kova luu.\nViesti Kirjoittaja TangataManu » 25 Touko 2012 00:19\nSpencer kirjoitti: 2. semistä finaaliin:\nTuossa listassa oli Liettua kahteen kertaan, toisen paikalla pitäisi kai olla Norja?\nOnnittelut Spencerille semifinaaliveikkauksen voitosta! Ei ihan huonosti mennyt minullakaan, tästä vaikeammastakin semistä 7/10 oikein.\nViesti Kirjoittaja Zygerö » 25 Touko 2012 00:21\nNo mutta kun olis ollut törkeetä laittaa tuohon esimerkiks joku muu ja nyt sattu vaan käymään hyvä tuuri.\nKiitti! Eiköhän se tuuri kuitenkin viimeistään sitten finaaliveikkauksessa lopu.\nViesti Kirjoittaja Benjamin » 25 Touko 2012 00:26\nItsekin vedin ihan hyvät pojot! En yhtään tiedä miksi, kun en mikään erityisen kova viisufani ole. Katselen vuosittain toki, mutta en sen suuremmin ole perehtynyt ja tuntuu aina vaikealta yrittää ymmärtää millä perusteilla ihmiset oikein äänestää näissä!\nTänään kun oltiin kerrottu 7 ensimmäistä jatkoonpääsijää, niin kaikki oli minulla oikein! Sitten tulikin peräkkäin ne kaksi virhettä.\nViesti Kirjoittaja calderyon » 25 Touko 2012 00:36\nJaettu kolmostila... Kyllähän tuo kelpaa.\nNäin jälkeenpäin ajatellen niin kyllähän Ukraina ja Makedonia olis pitänyt arvata oikein. Ukrainalla kuitenkin "kaikki" jalitsufanit tukena ja Makedonia vaan oli yksinkertaisesti... sen verran hyvä, että pääsi.\nMalta nyt oli sen verran randomi, että olisi mennyt joka tapauksessa väärin.\nFinaaliveikkauksessa sitten vielä parempi onni. Tai sitten ei.\nOnneksi olkoon vielä Zygsylle ja Spensulle !\nViesti Kirjoittaja Tirkka » 25 Touko 2012 00:39\nJopas meni tää kakkossemin veikkaus hyvin kun tein sen kiireessä ennen OYSin päivystykseen lähtöä veret silmäkulmasta tirskuen. Ja tän piti olla se vaikeampi semi vielä! No, toki syynä on se että tässä oli vain se yksi suosikki eli Hollanti mukana joten siksi sen ekan veikkaus meni vähän omia suosikkeja finaaliin toivoessa.\nViesti Kirjoittaja Spencer » 25 Touko 2012 02:38\nPaikalla olevat bloggarit/asiantuntijat tuntuivat saavan keskimäärin kahdeksan oikein tässä toisessa semissä. Täällä monet veikkaili vähäisellä perehtymisellä yhtä hyvin tai melkein yhtä hyvin. Vakuuttavaa. Olkaa ylpeitä ja onnitelkaa itseänne!\nSeuraavaksi: Euroviisut 2012 - Finaaliveikkaus\nViesti Kirjoittaja Tirkka » 14 Touko 2013 14:50\nEhtisikös tässä vielä pikaisesti laittaa tän pystyyn tälle vuodelle?\nVai seuraako näitä viisuja ees kukaan tänä vuonna. Spencerkin on ollut aika hiljaa aiheesta viime päivinä.\nViesti Kirjoittaja Mardis » 14 Touko 2013 16:46\nMinä voisin ainakin osallistua! Vaikken juuri mitään muiden maiden suosiosta tiedäkään.