Theraplay hoidon tukena - SOS-Lapsikylä\nEtusivu > Lastensuojelu > Theraplay hoidon tukena\nTheraplay hoidon tukena Theraplay® on 1960-luvun loppupuolella Chicagossa kehitetty vuorovaikutusterapia, jossa jäljitelllään vanhemman ja lapsen välistä tervettä suhdetta. Lapsi syntyy sylissä\nTheraplay perustuu samanlaiseen aktiiviseen ja intensiiviseen vuorovaikutukseen, joka on ominaista vanhemman ja vauvan leikeissä. Koska menetelmän ydin on ikiaikainen ja universaali ”äitikieli”, sitä on voitu menestyksekkäästi käyttää ympäri maailmaa erilaisissa kulttuureissa ja yhteiskunnissa. Tämä emokieli ei pohjaudu sanoihin ja niiden ymmärtämiseen tai käyttäytymisen tulkintaan. Yhdessäolo painottuu hyvään kosketukseen, kiinnostuneeseen katseeseen ja hoivaavaan ääneen, jotka tuottavat aidon tuntemuksen, elämyksen ja kokemuksen.\nVanhemmista lastensa ”terapeutteja”\nLeikki on lapselle ominainen tapa oppia uusia asioita. Yhdessä leikkiminen onkin Theraplayistunnon sisältö. Pienten leikkien avulla harjoitellaan yhdessä kestämään jännitystä, uskaltautumaan vähän isomman riskin ottoon tai ottamaan hyvää palautetta onnistumisesta. Oman työntekijänsä kanssa vanhempi oppii leikkejä seuraamalla havainnoimaan lapsen non-verbalisia viestejä. Myöhemmin hän osallistuu aktiivisesti tuokioihin. Tavoite on saada yhteisesti jaettuja kokemuksia ja elämyksiä.\nTheraplayssa lapsi tulee kohdatuksi emotionaalisen ikänsä mukaisesti, ja siksi kaikki leikit ovat niin helppoja, että jokainen lapsi selviytyy niistä, samoin vanhemmat. Theraplayn keskeinen viesti lapselle on: ”Sinun kanssasi on hauska olla”. Viesti toistuu koko hoitojakson ajan siirtyen kotiin rikastamaan arkea.\nTheraplay® Suomen lapsikylissä\nTheraplayta on tehty järjestelmällisesti jo vuodesta 2001. Sijoitetut lapset saavat hoitoa lapsikylävanhemman, vanhemman sijaisen tai ohjaajan kanssa. Hyvän palautteen innostamina toimintaa laajennetaan muillekin sijaisvanhemmille. Theraplay®on nimikesuojattu hoitomuoto EU:ssa, USA:ssa ja Kanadassa. Suomen SOS-lapsikylissä perheitä palvelee kaksi koulutettua Theraplayterapeuttia.\nHyvistä, eheyttävistä kokemuksista SOS-lapsikylissä on koottu raportti ”Kuinka yhteys löytyy?” Kirjan voit ostaa SOS-lapsikylakaupasta.\nIlona Vierikko, psyk. esh., theraplay-terapeutti ja -kouluttaja040 511 7495 Hillevi Westman, psykologi, theraplay-terapeutti040 559 0903\nLataa tästä palvelunkuvaus theraplay-terapian intensiivijaksosta


Päätin raskaana ollessani, että en sitten varmana kirjoita synnytyksestä, koska se on liian intiimiä ja henkilökohtaista... Mutta kelkka kääntyikin, koska minulla on erittäin hyvä ja painava syy kirjoittaa aiheesta! Haluan nimittäin kertoa, miten positiivinen ja ihana kokemus synnytys voi olla ja mitä tarkoittaa, että kaikki menee helposti ja hyvin. Olen lukenut ja kuullut ihan liikaa kauhukertomuksia synnytyksestä ja kun kipristelin supistuskivuissani osastolla, niin muistin erään bloggaajan kirjoittaneen Caps Lockilla, että synnytys oli helvetti maan päällä. Joillekin se on, joillekin ei ja on ikävää, että negatiiviset jutut saavat enemmän tilaa ja huomiota kuin positiiviset. Haluan kirjoittaa synnytyksestäni tuodakseni esille niitä asioita, joita en ole kuullut kenenkään kertovan.\nLaskettu aikani oli 12.4 ja olin varma, että vauva ei synny ennen pääsiäistä, oli katsokaas sellainen intuitio. Mutta sitten, 19.3. meni lapsivedet. Aina sanotaan vaan, että lapsivedet menee, mutta kukaan ei ole kertonut miltä se tuntuu, joten minäpä kerron. Se tuntuu siltä, että housut kastuvat yhtäkkiä läpimäriksi polviin asti eikä tajua, mitä tapahtui. Holahtaa on kuvaava termi. Olin juuri lähdössä viemään koiraa ulos ja pakkohan minun oli karvakamu pissillä käyttää... Tungin housut täyteen terveyssiteitä, mutta niistä huolimatta vettä vaan valui ja siistinä ihmisenä pelkäsin, että joudun siivoamaan vielä koko rappukäytävän. Lapsivesi siis tosiaan voi mennä niin kuin elokuvissa! Samaan aikaan lapsiveden menemisen jälkeen alkoivat supistukset ja tunsin olevani kuin jossain elokuvassa, kun kaikki vaikutti menevän niin klassisesti.\nSoitin lievässä paniikissa parhaalle ystävälleni, synnytyspolille, miehelleni ja eksälleni sekä naapurilleni (kaksi jälkimmäistä liittyvät koiranhoidollisiin asioihin) ja aloin säntäillä ympäri kämppää miettien, mitä vielä pakkaan sairaalakassiin, jonka täyttäminen oli minulla ihan vaiheessa (koska en ollut varautunut synnyttämään viikkokausia ennen laskettua aikaa). Nappasin auton etupenkille jätesäkin kosteussuojaksi ja ihmettelin, miten ihminen voi ajatella tuossa tilanteessa noinkin loogisesti. Olin suunnitellut, että haluan kuunnella synnytyksen aikana AC/DC: n Highway to Hell -levyä ja heitin levyn kassiin. Mukaan lähti myös Rainbowta ja Dioa, koska ne olivat samassa pinossa AC/DC: n levyn kanssa eikä minulla ollut aikaa valkata levykokoelmaani. Polille kun soitin, niin sanottiin, että ota mukaan vain äitiyskortti, mutta kun menin sinne, niin tokaistiin, että olipa hyvä, että otit kassin mukaan, koska sinä jäät tänne. Uiks.\nPääsin välittömästi hoitajien tutkittavaksi. Vielä tutkimuspöydällä maatessani ajattelin, että voiko tätä perua, että en minä nyt millään kerkiä synnyttämään, kun jäi kotona niin monet hommat kesken ja minusta tuntui myös, että en ollut ehtinyt yhtään valmistautua. Synnytysvalmennuskin jäi kesken, koska jouduin homealtistuksen vuoksi ryntäämään sairaalasta ulos kymmenen minuutin jälkeen. Minunhan piti äitiyslomalla lueskella synnytyksestä, mutta enhän minä kerennyt, kun en ehtinyt olla äitiyslomalla kuin tasan kaksi viikkoa ennen synnytystä! Mietin siinä hoitopöydällä maatessani, että ei tämän näin pitänyt mennä, että nytkö, nytkö se on menoa?! Iiiik! Oli vaikeaa uskoa, että intuitioni ei pitänytkään paikkaansa ja vauva olisi ehkä tulossa. Ajattelin siis vielä, että jospa minulle annetaan jotain synnytyksenperumislääkettä, koska viikkoja oli vasta 36+4. Kerkesin myös panikoitua siitä, että mitä jos kaikki ei olekaan kunnossa... Jokaisen raskaana olevan peruspaniikki siis, mutta koska en ollut kahdeksaan kuukauteen stressannut niin en aikonut stressaantua tuolloinkaan.\nPääsin pian lääkärin tutkittavaksi ja hän totesi, että kohdunsuu ei ollut yhtään auki. Ja minä kun olin jo ehtinyt ajatella, että parin tunnin päästä sylissäni voisi olla vauva. Olin siis jo tajunnut, että lapsi on tulossa eikä synnytystä voi perua. Sitten lääkäri katsoi minua vakavana ja kysyi, että olenko tiennyt, että lapsi on perätilassa. En ollut eikä ollut tiennyt neuvolan tätikään, joka samana aamuna oli vatsaani tunnustellut. Minulla oli nimittäin ollut aamulla neuvolakäynti ja siellä todettiin, että vauva on ihan oikeassa asennossa. Mitään perätilaa en voinut kuvitellakaan. Onneksi olen niin tietämätön, että en osannut hirvitellä perätila-asiaa ainakaan kovin paljon. Tiesin kyllä, että perätila on huono juttu, mutta en mitään sen kummempaa. Lääkärin ilmeestä vaan päättelin, että kyseessä on vähän vakavampi homma.\nMinut vietiin osastolle päivällisilinjaston kautta ja oli kivaa saada syömistä, kun en ollut ehtinyt kotona syödä kunnolla ja sairaalaruoka oli vieläpä hyvää laitosruoaksi. Osastolla minut laitettiin tippaan, minkä kautta sain kipulääkettä supistuksiin sekä antibioottia, koska minulla oli todettu positiivinen stretpokokkinäyte. Siis mikä? No niin, sepä se, minä kun olen tietoa etsivä ihminen ja olin raskausaikana lukenut vaikka mistä aiheista ja alkuraskauden aikana ruokamyrkytyksen saatuani luetellut lääkärille, että mitä ruokamyrkytysbakteerikokeita pitää ottaa, niin sitten minulla onkin jokin ihan ihme pöpö, josta en ollut kuullutkaan! Tämä on taas hyvä esimerkki siitä, että vaikka ihminen varautuisi kaikkeen, niin yllätyksiä voi tulla. Siksi ei kannatakaan stressata etukäteen mistään.\nNiin, kukaan ei ollut kertonut sitäkään, miltä supistukset tuntuvat! Raskausajan vatsan kovettuminen ei ole "oikeaa" supistelua... Kun yritin kysellä raskausaikana lääkäreiltä ja kavereilta, että miltä supistukset ennen synnytystä tuntuvat, niin minulle naureskeltiin, että kyllä sinä sitten tiedät, kun ne oikeat supistukset tulee, hehheh. Siinä sitä onkin nauramista, kun tuntuu, että joku kuroo tulikuumaa piikkilankaa alapään ympärille johonkin niin syvälle, etten osaa anatomisesti nimetä niitä paikkoja. Ja kun tuota kipua tulee 5-15 minuutin välein, niin olo voi olla aika tuskaisa. Voi olla, mutta ei välttämättä ole. Supistuskipuja sietää, kun tietää, että jossain vaiheessa ne loppuvat. Olen harrastanut meditointia ja olen hyvä hallitsemaan kipua, mutta supistuskivut ovat sen verran rajuja, että mantrat eivätkä mitkään poppakonstit auttaneet. Eniten apua taisi olla siitä, että minua oli siunattu mukavalla huonetoverilla, jonka kanssa rupateltiin ja höpöttely auttoi siirtämään ajatuksia kivusta pois. Yö meni jotenkuten, torkuin ja kävin kahden aikaan yöllä lantion magneettikuvauksessa. Lantio kuvattiin siksi, että haluttiin selvittää, mahtuuko perätilassa oleva vauva tulemaan alakautta. Magneettikuvaus keskellä yötä oli jonkinlainen extreme-elämys ja minusta oli vaan hyvä, että yöllä oli jotain touhua, sillä uni ei oikein meinannut tulla. Magneettikuvaus oli ihan simppeli juttu, menin pötkölleen kuulosuojaimet päässä isoon lonksuttavaa ääntä pitävään putkiloon ja kuvaus oli nopeasti ohi ja huippumukava hoitaja kärräsi minut pyörätuolissa takaisin huoneeseen.\nAamulla suurin huoleni oli se, että en saa edes vesitilkkaa enkä aamupalaa, koska minun piti varautua siihen, että perätilan vuoksi minut saatetaan leikata. Yhdeksän maissa pääsin lääkärin vastaanotolle ja hän sanoi, että mitään ei ole tapahtunut. Siis niinku mitä? Niin, että kohdunsuu ei ole yhtään auki. No voi kun kiva, kun minua on kuitenkin 16 tuntia supistanut ja vedetkin meni jo 16 tuntia sitten! Onko synnytysvälineistöni jotenkin epäkunnossa? Lääkäri kertoi minulle, että heidän pitää toisten lääkäreiden kanssa pohtia, että voinko synnyttää alakautta vai leikataanko ja minut passitettiin huoneeseen odottamaan lääkärin "tuomiota". Pian (vaikka se tuntui ikuisuudelta) lääkäri tulikin ja kertoi, että minulle on tehtävä sektio ja että minulla on hetki aikaa sulatella asiaa. Eipä siinä hirveästi tarvinnut sulatella, vaikka kyllähän ajatus leikkauksesta jännitti jonkin verran. Olin kirjoittanut sairaalalle menevään lomakkeeseen, että toivoisin synnyttäväni alakautta, mutta että jos sektio tulee, niin sitten tulee. No big deal. Minulle pääasia oli, että vauva saataisiin ulos turvallisimmalla mahdollisella tavalla. Aiemmin ajatus leikkauksesta oli vähän pelottava, sillä kroonisesti vatsavaivaisena ja pari vatsaoperaatiota kokeneena ajattelin, että en missään nimessä haluaisi enää mitään mahajuttuja, ei leikkausta, ei arpia eikä varsinkaan kiinnikkeitä.\nLääkärin käynnin jälkeen minua alettiin valmistella leikkaukseen eli laitettiin katetri, auts. Minulla on vakava katetritrauma, sillä minut on kerran siirretty sairaalasängyltä toiselle ja hoitajat unohtivat, että minulla on katetri ja putki vääntyi sisälläni aika ikävästi. Tällä kertaa katetrin laittaminen sujui älyttömän hienosti eikä kummoista kipua tuntunut. Palasin takaisin huoneeseen odottelemaan leikkaussaliin viemistä. Hoitaja touhotti jonkin ajan päästä huoneeseen ja sanoi, että nyt mennään, että nyt ehdit ilmoittaa lapsen isälle, siis jos hän on tulossa synnytykseen mukaan. Isä porhalsikin paikalle kiireesti eikä ehtinyt edes lounasta syödä. Minun piti päästä leikkaussaliin jo yhdentoista maissa, mutta jokin vielä kiireellisempi sektio kiilasi eteen ja jouduin kärvistelemään osastolla vielä pari tuntia. Sen parin tunnin aikana ehdin ihailla ikkunasta auringonpimennystä ja saada itselleni vähän heikon olon - lievällä jännityksellä, syömättömyydellä ja juomattomuudella oli osansa olooni.\nKun hoitajat tulivat hakemaan meitä leikkaussaliin, niin ajattelin, että nyt se on menoa. Tottakai minua jännitti, mutta vain hyvällä ja innostuneella tavalla, sillä tavalla kuin jännitetään jotain uutta ja ennen kokematonta asiaa. Jännitin leikkauksen sujumista ja eniten sitä, että millainen vauva mahtaa olla ja ihan yleensä sitäkin, että synnytän NYT. Kun minua kärrätttiin leikkaussaliin, niin jännitys hälveni enkä osannut ajatella oikein mitään. Oli vain valtavan vahva, luottavainen, varma ja hyvä sekä odottava fiilis ja tiesin, että kaiken pitää mennä just näin. Pikaisesti minut kipattiin toiselle sängylle, selkä desinfioitiin ja pistettiin spinaalipuudutus, mikä oli nopea ja lähes kivuton toimenpide. Sitten minut nostettiin salamannopeasti leikkaussängylle enkä ehtinyt edes huomata, että alaosastoni verhottiin "teltalla". Jossain vaiheessa mieheni oli tullut istumaan pääni taakse 90-luvun kirjokuosinen sairaalatakki päällä ja vihreä myssy päässä ja hämmästelin, että mistä hän siihen tupsahti. Olin onnellinen, että hän oli mukana tilanteessa, vaikka en erityistä tukea enkä rauhoittelua tarvinnutkaan.\nKaikki kävi yhdessä hujauksessa enkä voi kuin ihmetellä leikkaussalihenkilökunnan osaamista ja saumatonta tiimityöskentelyä sekä ripeyttä. Ennen leikkausta ajattelin, että selostaakohan kirurgi leikkausta samalla tavalla kuin hammaslääkärit selostavat toimenpiteitään. Toivoin kyllä, että en kuulisi yksityiskohtia. Pian lantioni alkoi hytkyä ja sillä hetkellä ajattelin, että nyt minua lähes sahataan kahtia ja tajusin, että jos nyt mietin konkreettisesti, että sisälmykseni ovat auki ja kohdustani kaivetaan vauvaa ulos, niin alan voida pahoin. Keskityin siis vain höpöttelemään jonninjoutavia mieheni kanssa ja laukomaan typeriä puujalkavitsejä. Eikä mennyt kauan, kun kirurgi sanoi: "Pojalta näyttää". Oih, pieni poika, ei voi olla totta, poikanen! Ihanaa, mikä yllätys! Emme nimittäin tienneet lapsen sukupuolta, koska hän ei suostunut sitä näyttämään - ei edes edellispäivän ultrassa. Olin onnesta mykkyrällä ja olisin toki ollut yhtä onnellinen, jos vauva olisi ollut tyttö. Oli ihan huippua, että saimme tietää sukupuolen vasta synnytyksessä! Ja jos olen joskus uudestaan raskaana, niin en halua edes tietää lapsen sukupuolta, koska on niin huikeaa kokea yllätys synnytyksen yhteydessä.\nPian kuulin pienen parkaisun ja kyyneleet kihosivat silmiini. Tuoltako kuulostaa ihmisitaimen ensimmäinen ääni? Minun lapseni ääni! Oih, mieletöntä! Vauvani hengittää ja on elossa! Ja minä hengitän ja olen elossa! Kirurgi sanoi, että se oli helppo ja nopea sektio. Helppoudesta minä en osaa sanoa, mutta nopeasti se ainakin kävi. Pian rinnalleni nostettiin sinertävänpunertava pikkuolio, jonka iholla oli vielä valkoista tahmaa, kaunein olio koko maailmassa ja olin ihan pyörryksissä onnesta. Sellaista kaikkivoipaa onnen huumaa en ollut ikinä kokenut! Minä, lapsen isä ja vauva olimme hetken aikaa kuin ympäröity rakkauden pilvellä ja se hetki oli taianomainen. Olen kuullut monien äitien sanovan, että tuo hetki on parasta, mitä he ovat ikinä kokeneet ja niin onkin, mutta tuo sanonta on vain ihan liian laimea kuvaamaan tunnetta, jota koin. En ole elämässäni kokenut mitään niin ihmeellistä ja jos jokin hetki on maailmassa täydellinen, niin se oli juuri tuo hetki ja olisin toivonut sen jatkuvan pitempään. Mutta vauva vietiin pois sylistäni, mies lähti huoneesta ja minut kärrättiin sängyllä heräämöön ja minulle kerkesi tulla jo ikävä lastani.\nSitten alkoikin koko synnytysepisodin ikävin osuus. Jo matkalla heräämöön minulle tuli paha olo ja onneksi olin pitkälläni. Minua alkoi myös väsyttää hyvin rajusti. En käytä oikein koskaan mitään lääkkeitä ja nyt kun minuun oli pumpattu vaikka mitä lääkkeitä, niin kehoni reagoi voimakkaasti. En tiedä, mitä kaikkia lääkkeitä sain, mutta morfiinin joku hoitaja mainitsi ja jossain vaiheessa sain kai jotain pahoinvoinninestolääkettäkin sekä tietysti kipulääkkeitä. Olin ylitokkurainen ja heräämössä olo oli kuin olisin ollut huonolla huumetripillä (huom! En ole koskaan ollut, mutta voisin kuvitella, että se on tuollaista). Silmäni eivät pysyneet auki, minua kuvotti ja ajatukseni harhailivat ja sekoilivat: "Nyt synnytys on ohi... Miten se kävi niin nopeasti... En ole enää raskaana, voi ei, raskaus tuntui loppuvan kesken ja olisin halunnut pitää sen ihanan masun... Missähän vauva on ja mitähän hänelle tehdään... Haluan vauvani luokse! Onkohan mies saanut syömistä... Hitsi, se uunipellillinen sitruuna-rahakapiirakkaa jäi kotona jääkaappiin..." Eräs hyvin voimakas ajatus oli se, että haluan lisää lapsia ja murehdin sitä, että mitä jos sektion vuoksi vauvaoptio on minulta nyt poissuljettu. Uuden elämän tuottaminen on mieletön kokemus ja nyt vasta ymmärrän ihmisiä, jotka hankkivat useita lapsia.\nHeräämössä minuutit tuntuivat ikuisuudelta ja ajantaju katosi. Äänet kuulostivat liian kovilta ja olisin halunnut olla hiljaisessa huoneessa. Hoitaja kävi välillä sänkyni luona ja minä yritin raottaa silmiäni ja puhua skarpisti, mutta taisin onnistua vain sopertamaan. Kaikkein karmeinta oli, että puudutuksen vuoksi en kyennyt liikuttamaan jalkojani, vaikka kuinka yritin. Siltäköhän tuntuu olla halvaantunut? Vaikka jalat eivät liikkuneet ja puudutettuna oleminen oli spookya, niin olin kiitollinen siitä, että on olemassa sellainen juttu kuin puudutus ja kipulääkitys. Olin myös kiitollinen siitä, että en ollut halvaantunut, vaikka mielessä kyllä kävi, että mitä jos olenkin jokin luonnonoikku ja puudutus jää pysyväksi ja joudun pyörätuoliin. Onneksi lääketokkura oli niin raju, että kaikki ajatukseni katkesivat ennen kuin ehdin ajatella mitään sen pidemmästi.\nEn tiedä, miten kauan olin heräämössä, ehkä parisen tuntia. Sieltä minut vietiin osastolle ja huoneessa olikin parempi olla, koska siellä oli rauhallista. Ajatukseni alkoivat vähitellen selkiytyä, mutta aivotoimintani ei ollut synkronissa kropan kanssa. Vartaloni oli veltto ja voimaton ja ja koko ilta meni vain oksennellessa ja torkkuessa, mutta päässä pyöri liuta sekalaisia ajatuksia. Halusin vain nukkua ja halusin pahan olon pois. Aina torkkuessa minulla olikin hyvä olo ja silloin, kun pötkötin silmät kiinni ihan hiljaa, mutta kun aloin puhua, niin oksensin. En voinut kommunikoida kunnolla hoitajien kanssa ja kun mieheni tuli vauvan kanssa huoneeseen, niin sanoin kauniisti, että "aina kun näen sinut, niin oksennan". Ylpeä ja onnellinen isä kärräsi vauvaa osastolla ja oli saanut viettää uuden tulokkaan kanssa runsaasti aikaa ja olin siitä onnellinen. En tiedä, kuinka monta kertaa he kävivät minua moikkaamassa, sillä minulla on vain hyvin sumuisia muistikuvia. Vauvasta en harmikseni muista oikein mitään. Selkein muistikuva on siitä, että hoitaja kävi tuomassa minulle iltapalaksi teetä ja vadelmakeittoa ja molemmat maistuivat taivaalliselle, olinhan syönyt edellisen kerran vuorokausi sitten. Nälkäinen en kuitenkaan ollut, mikä oli sinänsä aika ihmeellistä. Tee ja marjasoppa eivät kuitenkaan sisälläni pysyneet ja olin tuona iltana oksennuspussien suurkuluttaja. Minä, joka en oksenna ikinä.\nYöllä murehdin sitä, että kuka vauvaani hoitaa, itkeekö hän ätinsä luokse ja tuntui niin väärältä, että vauva ei saa olla lähelläni. Minulla oli ikävä vauvaani. Aamuyöllä olin nukkunut kai muutaman tunnin ja olisin nukkunut paremminkin, sillä pahoinvointi oli helpottanut, mutta huonetoverini vauva itki tasaisin väliajoin ja heräilin siihen. Kuuluu asiaan synnyttäneiden vuodeosastolla eikä minua tietenkään tuo itku ärsyttänyt, mutta vauvan äänet saivat ikäväni voimistumaan. Kun aamu valkeni ja kello oli puoli seitsemän, niin olin jokseenkin tolkuissani. Varovasti kokeilin vatsaani ja hämmästyin, kun en löytänyt arpea. Olin olettanut, että minulle oli tehty vatsaan suuri pystyviilto. En kuitenkaan uhrannut arvelle ajatusta sen enempää, sillä minulla oli mielessä asia, joka tulisi olemaan koko loppuelämäni ajan tärkeämpi kuin minä itse... Painoin hälytyskelloa ärhäkästi. Hoitaja tuli nopeasti paikalle ja kysyi, että mikä hätänä ja sanoin tormakkaasti: "Mie haluun miun vauvan tänne". Vauva tuotiin huoneeseen ja otin pienen kullannupun heti viereen. Pieni nyytti, niin minikokoinen ihmisalku sai pääni pyörälle ja samantien koko muu maailma katosi ympäriltäni.\nOloni oli tietysti edelleenkin hutera, mutta kuitenkin yllättävän kirkas. Sitten oloni vasta paranikin, kun sain aamiaiseksi lautasellisen puuroa ja mehukeittoa. Kaurapuuro ei ole varmaan ikinä maistunut niin hyvältä! Olin niin nälkäinen, että olisin voinut syödä puuroa toisenkin lautasellisen ja aloin laskea tunteja lounasaikaan. Puuro voimisti oloani, mutta minulle ei tullut mieleenkään lähteä liikkeelle vaan sänky oli paras paikka ja halusin levätä ja pötkötellä. Leikkauskohta oli puutuneen oloinen, mutta kipulääkkeiden ansiosta ei niin kipeä kuin olisi voinut luulla. Ja kun vain katsoinkin vastasyntynyttä vauvaani, niin kaikki kivut ja murheet tuntuivat katoavan.\nEn kyennyt muuta kuin ihastelemaan vauvaa ja olemaan onnellisempi kuin koskaan. Olen edelleen ihan ylionnellinen ja kiitollinen. Jo leikkaussalissa minut valtasi suunnaton kiitollisuus siitä, että leikkaus meni niin näpsäkästi. Seuraava kiitollisuudenaihe oli se, että näin, että vauvani on kunnossa. Vaikka en raskausaikana oikein mitään pelännytkään, niin tietysti välillä mielessä kävi, että onkohan kaikki ok. Etenkin kun sikiö näytti rakenneultrakuvassa jotenkin epämuodostuneelta ja lähinnä kaalinkerältä. Kun pääsin ekaa kertaa liikkeelle leikkauksen jälkeen, olin yllättynyt siitä, miten vähän kipua tunsin. Toki voimakkailla kipulääkkeillä oli osansa asiaan ja varmaan hormoneillakin, mutta olin aina kuvitellut, että keisarileikkaus olisi jotain ihan karmeaa. Vertasin kipua supistuskipuihin ja niihin verrattuna kivut leikkausarvessa olivat hyvin pieniä, vaikka joka kerta noustessani voihkaisinkin ääneen. Ruokatarjottimen kantaminen huoneeseen oli suoritus, pienikokoisena syntyneen vauvan nostaminen tuntui raskaalta ja sängyltä nouseminen oli hankalaa ja edelleenkin vatsani on puutunut ja arpea aristaa, mutta sellaista se on aina leikkausten jälkeen. Eikä alatiesynnytystenkään jälkeen olla heti täysin kivuttomia ja pelikunnossa.\nKoko raskauteni sujui loistavasti ja synnytyskin helposti ja itse synnytys kivuttomasti. Pahinta oli leikkauksen jälkeinen pahoinvointi, mutta sekin on yleisellä mittapuulla hyvin pientä. Ajattelin, että koska minulla ei ole ikinä edes oksennustautia, niin on ihan kohtuullista, että minäkin puklailen joskus. Olin päättänyt, että en murehdi synnytystä etukäteen ja se oli erinomainen päätös. Olisi ollut ihan turhaa jännnittää sitä, mitä alatiesynnytyksessä tapahtuu, koska sitä en sitten kokenut. Ja sektiotakin olisi ollut ihan turhaa jännittää, koska kaikki meni hyvin. Haluan sanoa kaikille synnytystä pelkääville, että on ihan turhaa pelätä. Jos jännittää koko 9 kk alatiesynnytystä, niin voi olla, että tuleekin sektio... Tai että kaikki meneekin hyvin, tai että tapahtuu jotain yllättävää, mitä ei ollut osannut pelätä. AC/DC: n levyä en voinut synnytyksessä kuunnella, parhaan ystäväni kanssa tehdyt synnytyssuunnitelmat eivät toteutuneet, sairaalakassiin varaamani kotiinlähtövaatteet piti vaihtaa toisiin, vauvalle ei oltu ehditty varata kotiinlähtövaatteita kuin muutama ja nekin olivat liian suuria... Erään ystäväni piti tulla luokseni ja tuoda turvakaukalo, mutta minulle tulikin lähtö sairaalaan... Monet suunnitellut jutut jäivät toteutumatta, mutta kaikki järjestyi hienosti ja juuri niin kuin pitikin.\nEn loppujen lopuksi tiedä, menikö kaikki helposti vai onko kyse vain asenteesta. Olisiko joku toinen kokenut leikkaukseen joutumisen ihan kauheana asiana tai olisiko joku toinen vaikka ahdistunut magneettikuvauksesta tai kokenut synnytyksen jälkeiset kivut paljon voimakkaampana? Olisiko joku turhautunut siksi, että kaikki ei mennytkään niin kuin oli suunnitellut? Vaikea sanoa. Uskon kuitenkin vakaasti, että luottavaisella, reippaalla ja ennen kaikkea positiivisella asenteella on suuri merkitys. Toki minun oli helppo olla positiivinen, kun kaikki kävi niin helposti ja ongelmitta.\nSynnytyspalkintosuklaat, joita olin säästellyt joulusta asti.\nOnko kellään muulla yhtä mukavia synnytyskokemuksia? Onko joku, joka on kokenut sekä raskauden että synnytyksen voimaannuttavana ja helppona?\nAnonyymi 29.5.2015 12.42\nTuo auringonpimennys.. Me oltiin silloin myös osastolla, tosin synnytyksen toisella puolen. Aivan uusi ihminen sylissä kuikuilin ikkunasta pimennyksen merkkejä, mutta aurinko jäi toiselle puolelle sairaalaa. Jotenkin tuler hassu fiilis ajatellessa, että sielläkin on uuden äärellä vilkuiltu aurinkoa :)\nMinttu-Maaria / Nainen tummissa 6.6.2015 11.06\nOi miten kivaa kuulla, että jok umuukin on ollut samoissa maagisissa, ihmeellisissä ja ihmettelevissä fiiliksissä :) Mekään ei sitä aurinkoa nähty vaan ihastetltiin vain hämärtyvää maisemaa.


Pekka Haavisto tarvitsee nämä äänet - Presidentinvaalit 2012 - Ilta-Sanomat\nJulkaistu: 23.1.2012 14:40\nPresidentinvaalien ensimmäiseltä kierrokselta jäi 1 354 851 "isännötöntä" ääntä.\nKyseessä on potti, jonka kuusi muuta ehdokasta saivat.\nMikäli vihreiden Pekka Haavistohttp://www.is.fi/haku/?search-term=pekka+haavisto mielii kaataa ennakkosuosikki Sauli Niinistönhttp://www.is.fi/haku/?search-term=sauli+niiniston (kok) vaalien toisella kierroksella, pitäisi näistä äänistä sataa Haaviston laariin noin 960 000 - mikäli ne jakautuisivat toiselle kierrokselle päässeiden kesken.\nSe olisi noin 71 prosenttia toiselta kierrokselta pudonneiden ehdokkaiden äänistä.\nNiinistö sai ensimmäisellä kierroksella alustavan laskennan mukaan 1 131 127 ääntä ja Haavisto 573 872 ääntä.\nSuhteessa eniten "isännättömiä" ääniä on Lapin, Vaasan, Oulun, Pohjois-Karjalan ja Pohjois-Savon vaalipiireissä, joissa toisen kierroksen kaksikko sai yhteensä alle puolet äänistä. Määrällisesti eniten niitä on Uudenmaan vaalipiirissä, yli 185 000.\nUusia äänestäjiä voi löytyä myös nukkuvien puolueesta. Kuusi vuotta sitten toisella kierroksella äänestysprosentti nousi korkeammaksi kuin ensimmäisellä kierroksella. Nyt ensimmäisellä kierroksella jätti äänensä käyttämättä reilut 1,3 miljoonaa äänioikeutettua.\nSoini vihjaili Ylelle Haavistosta: "Siltä vaikuttaa"\n- En ole ihan varma, että se on Haavisto, mutta siltä vaikuttaa.\nTutkijat: Haavisto hyödynsi sosiaalista mediaa eniten\nVihreiden Pekka Haavisto hyödynsi sosiaalista mediaa ehdokkaista parhaiten presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella, arvioivat politiikan asiantuntijat.\nHaaviston kampanjan rahapulma ratkesi yön aikana\nPekka Haaviston kampanjakassa kasvoi yllättäen vaaliyönä.\nUrpilainen: Torstaina ratkeaa toisen ehdokkaan tukeminen


Pikatestissä Robship Hook & Moor – Käänteentekevä venehaka - Kipparilehti.fi\nPikatestissä Robship Hook & Moor – Käänteentekevä venehaka\nVenehakaa yksinkertaisempaa työvälinettä on vaikea keksiä. Mutta niin vain siinäkin on potentiaalia ihan uudenlaiseen toimintaan.\nVenehaka, puoshaka – tai tuttavallisesti keksi – on ikivanha työkalu, jota on aikojen kuluessa käytetty mitä moninaisimpiin tarkoituksiin. Historian ensimmäinen puoshaka on ollut pelkkiä karsittu puun runko, johon on jätetty yksi oksa koukuksi. Myöhemmin koukkuosa keksittiin valmistaa metallista, jolloin kestävyys parani huimasti. Tässä muodossa venehaka on säilynyt perusolemukseltaan samanlaisena aina näihin päiviin saakka, ainoastaan materiaalit ovat kehittyneet.\nToki monenlaisia veneilyä helpottavia innovaatioita on tälläkin saralla vuosien saatossa kehitelty. Niistä toimivimmasta päästä lienee venehaka, jossa on haan oman koukun lisäksi pidike toiselle, köyteen valmiiksi kiinnitetylle iskukoukulle. Poijuun kiinnittyminen tapahtuu tällaisella yhdistelmällä helposti, sillä venehaan avulla irtokoukku vain napsautetaan kiinni poijun kiinnitysrenkaaseen, jolloin koukku irtoaa venehaan varresta ja köysi saadaan näin kiinnitettyä.\nRobshipin haka toimii aivan toisella periaatteella. Mitään erillistä iskukoukkua ei tarvita, vaan pelkkä lenkillä varustettu köysi riittää. Poijuun tultaessa venehaan koukkumekanismi pyöräyttää köyden kiinnityssilmukan läpi yhdellä työntö- tai vetoliikkeellä. Kun venehaka tämän jälkeen vedetään takaisin veneeseen, seuraa köyden pää kiltisti mukana.\nKöyttä tarvitaan tällä kiinnitystavalla tuplamäärä, mutta samalla kiinnityksen kestävyys tietysti lisääntyy. Köyden molemmille päille pitää myös löytyä veneestä kiinnityspiste.\nJos köyden pituudesta on pulaa, saadaan hiukan kikkailemalla kiinnitys hoidettua yksinkertaisenakin. Venehaan avulla köysi pujotetaan ensin kiinnityslenkistä läpi ja köyden lenkki vedetään veneeseen. Sitten köyden toinen pää pujotetaan lenkistä läpi ja syntynyt silmukka kiristetään kiinnityspisteen ympärille. Tällä tavalla selvitään yksinkertaisella köydellä, mutta lähdön hetkellä silmukan irrottamisessa kiinnitysrenkaasta on oma vaivansa.\nKiinnitysrengas pyydystetään venehaan koukulla.\nKun venehaan varresta vedetään, tapahtuu taikatemppu: metallinen koukkuosa pyörähtää puoli kierrosta ja tuo köyden kiinnitysrenkaan läpi.\nVenehaka irtoaa automaattisesti kiinnitysrenkaasta, mutta köysi, joka on kiinni venehaan koukkuosan päässä olevassa metallilenkissä, pysyy kiinni venehaassa.\nKöyden irtopää voidaan nyt vetää veneeseen ja irrottaa lenkistä sivulle vetämällä.\nErityisen kätevää tuplaköysityksen käyttäminen on silloin, kun veneen kiinnittämisen joutuu tekemään yksin. Kaikki sähellys ja kiire jää pois, kun venehaan avustuksella sekä perän että keulan kiinnitykset saa hoidettua näppärästi ja kurottelematta.\nKoska köyden irtopäät jäävät aina veneeseen, ei satamasta tai poijusta lähdettäessä tarvitse käydä maissa tai kurotella veneen laidan yli. Köyden toinen pää vain irrotetaan knaapista ja köysi vedetään veneeseen – ja matka voi alkaa.\nKokeilimme kesän ajan venehaan käyttöä erilaisissa tilanteissa. Havaitsimme venehaan toimivan mainiosti kaikissa sellaisissa renkaissa ja tangoissa, jotka ovat enintään koukun levyisiä. Pujotusmekanismin saa myös lukittua, jolloin Robship toimii samalla tavalla kuin perinteinen venehaka.\nKestävyydessä ei yhden kesän kokemusten perusteella ole valittamista. Tosin kaikki käyttäjät tiedostivat venehaan sisältävän ”hienoa tekniikkaa” eikä sitä siksi ehkä laitettu aivan yhtä lujille kuin perinteistä venehakaa.\nMissään tapauksessa tällaista venehakaa ei kannata taivutella, ja huolimatta säänkestävistä valmistusmateriaaleista säilytyskin lienee parasta tehdä veneen sisätiloissa.\nVenehaka Robship Hook & Moore\nHelppo käyttää, toimii erinomaisesti\nTukeva ja kelluva\nVaatii vähän säilytystilaa (teleskooppi-malli)\nMekaniikan kestävyys (varauksin)\nLue pikatesti näköislehdestä 8/2014


DADDY YANKEE BIOGRAFIA - TOSIASIAT, LAPSUUS, PERHE -ELÄMÄ JA RÄPPÄRIN JA NÄYTTELIJÄN SAAVUTUKSET - ELOKUVA- JA TEATTERIPERSOONAT\nDaddy Yankee -elämäkerta\nSyntymäpäivä: 3. helmikuuta , 1977\nIkä: 44 vuotta,44 -vuotiaat miehet\nTunnetaan myös:Ramon Ayala\nSyntynyt:Rio Piedras, Puerto Rico\nlapset:Jeremy Rodriguez, Jesairis Rodriguez, Yamilette Rodriguez\nPerustaja/perustaja:The Cartel Records\nKuka on Daddy Yankee?\nDaddy Yankee on Puerto Rican laulajan, lauluntekijän, räppärin, näyttelijän ja levytuottajan Ramón Ayalan lavanimi, joka on yksi uraauurtavista reggaeton -taiteilijoista, jotka auttoivat luomaan musiikkityylin valtavirran. Perinteisen hip-hopin ja espanjankielisen dancehall-reggaen vaikutuksesta hän on yksi muusikoista, joka yhdisti ensin eri musiikkityylit luodakseen ja popularisoidakseen uuden musiikkilajin. Hän aloitti nöyrästä alusta lähtien itsenäisesti julkaistujen mixtapejen kanssa, ja hänestä tuli levy-yhtiö El Cartel Recordsin yhteisomistaja. Yhtiö julkaisi myös ensimmäisen kaupallisesti menestyneen kansainvälisen albuminsa Barrio Fino, joka teki hänestä kansainvälisen tähden vuosikymmenen taistelun jälkeen. Hän voitti Latin Grammy -palkinnon albumista, joka sisälsi myös hänen tunnetuimman singlensä Gasolina. Kansainvälisen menestyksensä jälkeen Time -lehti valitsi hänet 100 vaikutusvaltaisimman henkilön joukkoon, pussitti suosituksia Reebokin ja Pepsin kaltaisille tuotemerkeille ja allekirjoitti 20 miljoonan dollarin sopimuksen Interscope Recordsin kanssa. Myöhemmin hän haarautui näyttelemiseen ja tuotantoon, ja hänet tunnetaan elokuvasta Talento de Barrio.Suositellut luettelot:\nVuoden 2020 kuumimmat miesräppärit Kuvaluotto https://bodyheightweight.com/daddy-yankee-body-measurements/ Kuvaluotto https://www.miami.com/miami-news/despacito-part-2-daddy-yankee-has-another-viral-sensation-with-boom-boom-175030/ Kuvaluotto http://www.rtve.es/alacarta/videos/telediario/td2-daddy-yankee-090818/4690680/ Kuvaluotto https://zayzay.com/news/daddy-yankee-robbed-millions/ Kuvaluotto http://www.prphotos.com/p/PRN-010720/\n(PRN) Kuvaluotto http://www.billboard.com/articles/columns/latin/7727769/hot-latin-songsdaddy-yankee-50th-hit-hula-hoop Kuvaluotto https://twitter.com/dy_memesVesimies Laulajat 40 -vuotiaita näyttelijöitä Puerto Rican näyttelijät Ura Luodinhaavoista toipumisensa aikana isä Yankee sai mahdollisuuden keskittyä täysin musiikkiuraansa. Onnettomuuden sattuessa hän teki jo yhteistyötä DJ Playeron kanssa ja oli esillä taiteilijana vuoden 1992 miksauksessaan Playero 37. 2. huhtikuuta 1995 hän julkaisi Playeron avulla ensimmäisen miksauksensa sooloartistina 'No Mercy' White Lion Recordsilta ja BM Recordsilta. Poliitikot kielsivät hänet, koska albumi sisälsi kapinallisia sanoituksia, mutta paikallinen yleisö pystyi suhtautumaan kieleen, joka teki siitä kohtalaisen menestyksen. Elokuussa 1997 hän julkaisi kokoelmalevyn El Cartel itsenäisesti, ja myöhemmin samana vuonna hän teki yhteistyötä räppäri Nasin kanssa kappaleessa The Profecy. Vuonna 2001 hän seurasi toista itsenäistä julkaisua El Cartel II; Vaikka molemmat albumit menestyivät Puerto Ricossa, ne eivät tehneet vaikutusta Latinalaisessa Amerikassa. Hän ansaitsi tunnustusta kaupunkimusiikin faneilta Miamissa ja New Yorkissa toisella studioalbumillaan El Cangri.com, joka julkaistiin 20. kesäkuuta 2002 ja koski terrorismia, korruptiota ja uskontoa. Singliä 'Latigazo' soitettiin espanjankielisillä radioasemilla Yhdysvalloissa, kun taas albumi nousi 43: een Billboardin Latinalaisimmat albumit -listalla. Ensimmäisen kansainvälisen menestyksensä jälkeen hän teki yhteistyötä tunnettujen reggaeton-laulajien ja tuottajien Luny Tunesin kanssa albumilla Mas Flow vuonna 2003. Samana vuonna hän julkaisi kymmenen parhaan kokoelmalevyn Los Homerun-es. Vuonna 2004 hän hyökkäsi valtavirtamarkkinoille julkaisemalla kolmannen studioalbuminsa 'Barrio Fino', jolle hän kirjoitti sanoitukset, ja hänet myös arvostetaan vastaavana tuottajana. Albumin pääsinkkua ”Gasolina” pidetään yhtenä parhaista esimerkeistä reggaeton -musiikista ja sijoittui yhdeksänneksi Billboardin ”50 Greatest Latin Songs of All Time” -listalla. Hän allekirjoitti levytyssopimuksen Interscope Recordsin kanssa vuonna 2005, kun levy -yhtiön johtaja Jimmy Iovine tapasi hänet henkilökohtaisesti Puerto Ricossa. Hän julkaisi seuraavan studioalbuminsa El Cartel: The Big Boss, Interscopelta 5. kesäkuuta 2007. Albumi kokosi joukon pop-rap-hittejä, kuten Scott Storch, will.i.am, Luny Tunes, Tainy, Akon ja herra Collipark. Daddy Yankee, joka oli lisännyt vuoden 2004 elokuvassa Vampiros, toimi elokuvan Talento De Barrio pääroolissa ja julkaisi sen soundtrack -albumin vuonna 2008. Hän julkaisi seuraavan studioalbuminsa Mundial 27. huhtikuuta 2010, singlen Grito Mundial johdolla. Jatka lukemista alla Hänen kuudennen studioalbuminsa ”Prestige” julkaisua lykättiin melkein vuosi 11. syyskuuta 2012, kun hurrikaani vaurioitti El Cartel Recordsia ja tuhosi puolet albumista. Hänen seuraava albuminsa 'King Daddy' julkaistiin 29. lokakuuta 2013, ja sitä tuki hänen King Daddy Tour, joka kattaa useita Euroopan ja Amerikan kaupunkeja. Vuonna 2017 hän teki yhteistyötä latinalaisen poplaulajan Luis Fonsin kanssa tuottaakseen hittinsingin Despacito, joka nousi Billboard Hot 100 -kappaleen ensimmäiseksi espanjankieliseksi kappaleeksi Macarenan jälkeen vuonna 1996. Hän työstää parhaillaan seuraavaa studioalbumi 'El Disco Duro'.Puerto Rican elokuva- ja teatteripersoonat Vesimies Miehet Tärkeimmät teokset Daddy Yankeen ensimmäinen kansainvälinen julkaisu 'Barrio Fino' tuli erittäin menestyksekkääksi ja sitä pidetään yhtenä parhaista albumeista reggaeton -tyyliin. Albumi pysyi latinalaisten albumien kärjessä noin vuoden ja myi yli miljoona kappaletta pelkästään Yhdysvalloissa. Hänen odotettu albuminsa 'El Cartel: The Big Boss' menestyi sekä kaupallisesti että kriittisesti. Se debytoi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla sijalla 9 ja sai latinalaisen albumin kolminkertaisen platinasertifikaatin RIAA: lta. Palkinnot ja saavutukset Kansainvälisen debyyttinsä jälkeen vuonna 2004 Daddy Yankee on voittanut 82 palkintoa 270 ehdokkuudesta. Erityisesti hän on voittanut yhden Latin Grammy -palkinnon, kaksi Billboard Music Awards -palkintoa, 14 Billboard Latin Music Awards -palkintoa, 2 Latinalaisen Amerikan musiikkipalkintoa, 6 ASCAP -palkintoa, 8 Lo Nuestro -palkintoa ja yhden 'MTV Video Music Award'. Henkilökohtainen elämä ja perintö Isä Yankee meni naimisiin Mireddys Gonzalezin kanssa vuonna 1994, seitsemäntoistavuotiaana, ja tuli isäksi, kun hän oli kahdeksantoista. Hänen mukaansa se oli hämmentävä ja vaikea kokemus. Vaikka hän arvostaa yksityiselämänsä salailua, hän avasi tiedotusvälineille ensimmäistä kertaa haastattelun aikana María Celeste Arrarásin kanssa Al Rojo Vivossa. Hän mainitsi, että ystävyys on pitänyt avioliitonsa vahvana vuosien varrella ja että hän välttää kiusausta todistaa monien taiteilijoiden kaatumisen. Daddy Yankeella ja Mireddys Gonzalezilla on kolme yhteistä lasta: Yamilette, Jessealy ja Jeremy. Hän on omistautunut isä, jolla on läheinen side lastensa kanssa ja joka usein valaisee heitä huumeita ja muita sosiaalisia pahoja vastaan. Trivia Mielenkiintoista on, että isä Yankee on kiitollinen luotehaavoista, jotka hän sai seitsemäntoista vuoden iässä, koska se sai hänet keskittymään musiikkiin. Kesti puolitoista vuotta toipuakseen täysin, mutta luoti ei koskaan poistunut lonkasta.\n2013 Paras latino -artisti Voittaja\ncolin denver bob denverin poika\nkuinka vanha on Reginae Carter


Fullmetal Alchemist - Sivu 31 - Aniki\nViesti Kirjoittaja iidv » Ke Heinä 22, 2009 11:51\nhyvä sarja on! Rakastan Ediä, olen aika samanlainen x) minäkin olen aika pätkä... TAI SIIS EN OLE !!!\nViesti Kirjoittaja EgoLogical » Pe Heinä 24, 2009 22:28\nParhain sarja luotu!!! siirryin Brotherhoodin, ja seki on aik hyvä (mun mielest .___.) Paras hyvis hahmo: Majuri Louis Armstrong (hauskin ukko sarjassa xDDD) paras pahis sarjassa: Führer King Bradley (Jessus, kuka kuuskymppine osaa käyttää miekkaa noin hyvi?!?!) turhin hahmo: Se Greedin lisko.\nSehän jää mangassa eloon ku Bradley iskee Devils Nestiin (eli myös Brotherhoodissakin eloon), ja se ei tee mitn muut ku piileskelee ja ettii Greedii, joka muutenvaan on Lingin kehossa ansassa...\nmutta overall parhain sarja ikin ^^\nViesti Kirjoittaja Lone wolf » Su Heinä 26, 2009 03:24\nFuture filmi julkaisee boksin,jonka mainoksessa sanotaan,että sisältää koko sarjan.Todellisuudessa vain 6 devaria eli puolet ensinmäisestä tuotantokaudesta plus elokuva.Haiseepi rahastus.\nViesti Kirjoittaja tulilintu » Ti Syys 15, 2009 16:28\nLuvun 99 loppu\nPistääkö Ling/Greed Führerin palasiksi? Missä ovat Ed, Al ja Izumi?\nEn pidä tuolaisista lopuista Miten sitä jaksaa odottaa taas kuukauden?\nViesti Kirjoittaja Juusto » Ti Syys 15, 2009 22:36\ntulilintu, niinpä! Monta kertaa luvun lukemisen jälkeen ei millään malttaisi odottaa seuraavaa, nyt varsinkin tuli kamalat vieroitusoireet ja himot tietää lisää. D|\nSpoiler: Luku 99\nSydän melkein hyppäsi kurkkuun tuossa about sivun 20 jälkeen, niin paljon monenlaista tuossa taistelussa tapahtui... Fuu jäi surettamaan, lentäneen veren määrästä ja muusta päätellen ei tule olemaan hänelle kovinkaan valoisa loppu. Ellei sitä nyt lasketa, jos hän itse pitää "itsensä uhrausta" Priden listimiseksi kunniakkaana ja sopivana.\nOlin ihan täpinöissäni jo kun Aru tuli piiitkästä aikaa taas kuvioihin (tai sitten olen niin sokea etten ole huomannut häntä monessa viimeisimmässä luvussa....), sitten vielä tuo porttijuttu.....! Toivon mukaan - ja hyvin luultavasti - seuraavassa luvussa tulee tapahtumaan kaikenlaista mahtavaa ja jännittävää~ Pidän peukkuja pystyssä että Arun keho feat. mieli + alkujaan Kimbleyn ollut Viisasten Kivi tulevat pian myös kuvioihin.\n..Pahoittelut jos on outoa/huonoa/sekavaa tekstiä, olen melko eriskummallisessa mielentilassa näin myöhäisillassa. -_o'\nLiittynyt: To Syys 17, 2009 14:35\nViesti Kirjoittaja erikoky » Su Syys 20, 2009 22:24\nOUU JEE!!! Ihana sarja aloin pikku hiljaa pitämään enemmän ja enemmä ja lopulta tulin aivan hulluksi ja ponpin ja nauroin!\nMuoa hah hah haaa!! Olen aivan sekaisin koko sarjasta! Juoni ei ole mikään tylsä ja toimintaa riittää! Ja on sekä huumoria että vakavia hetkiä! Jännitystä riittää ja jään aina miettimään et mitä jos se ja se olis tehny näin ja näin niin olisko sit käyny näin?\nAika sekavaa tekstiä mulla.\nViesti Kirjoittaja tulilintu » Su Syys 27, 2009 12:51\nVarautukaa pahimpaan kaikki Edin kannatajat\nEnsi reaktio :shock:ja sitten kun tajusin\nettei Ed ostanukkaan sormusta vaan korvakorut.\nViesti Kirjoittaja Lazzuu » Ma Syys 28, 2009 10:04\nViesti Kirjoittaja iidv » Su Marras 01, 2009 12:42\nAAH~ihana sarja, Ed on ihana ♥ Olen katsonut koko sarjan, paitsi Brotherhood on vielä kesken. Kun youtubesta saa suomi subit niin oli pakko kattoo... Oon nyt jaksossa 29 ja torstaina tulee jakso 30. Se panda (mikä sen nimi taas olikaan) on niin KAWAII ♥ Envy on tyhmä ma haluun tappaa sen Se on ärsyttävä ja se kiusaa Edii Yääh! Muuten, kenen homunculuksen erikoiskyvyn tahtoisit? Minusta Envyn olisi aika kätevä, ku vois vaa muttuu toiseks henkilöksi\nTais tulla aika sekava viesti mutta ei voi mitään\nViesti Kirjoittaja madu » Ti Kesä 15, 2010 01:13\nAi elämä miten käsittämättömän loistavaa settiä Brotherhood on! Miksei kukaan muu ole vauhkonnut siitä?!\nSarjan alkupuolella näkyi jopa minun silmääni tietynlainen kiirehdintä vaikken ollut nähnytkään alkuperäissarjaa/lukenut mangaa, mutta se ei kuitenkaan päässyt häiritsemään suuremmissa määrin. Kuitenkin siinä vaiheessa kun päästiin Briggsiin asti, sarja lähti ihan kympillä käyntiin, ja nyt kun viimeisiä viedään, vaikuttaa kovasti siltä että sarja ansaitsee paikkansa parhaiden näkemieni joukossa. Kyllä, shonenanimea mistä pidän! FMA on kuitenkin siinä mielessä erilainen shonensarja että se ei keskity pahisten mättämiseen järjestyksessä, voimatasojen vertailuun ja treenaamiseen että voittaa seuraavan pahiksen, vaan sarjan teemat ovat kohderyhmään nähden erittäin kypsiä ja varmaan lajityypin synkimpiä. Lisäksi animaation taso on silmiähivelevää, loppupään jaksoissa jokainen sekunti kun Bradley on ollut ruudulla vetämässä jengiä pataan saa leuat tippumaan - voiko tv-anime edes näyttää näin hyvältä? Kolme jaksoa animea vielä jäljellä, saas nähdä kuinka käy! Sarja on kyllä tarjonnut tämän reilun vuoden aikana aivan käsittämättömän kokemuksen ja on todellakin yksi parhaista mitä olen ikinä nähnyt (ja olen nähnyt aika paljon). Ei pysty hehkuttaan tarpeeksi.\nEkaa sarjaa tuskin uskallan edes katsoa Brotherhoodin jälkeen kun kaikki mitä olen kuullut siitä vaikuttaa jotenkin tosi pöhköltä.\nViesti Kirjoittaja Pavez » Ti Kesä 15, 2010 14:41\nMIKSI MUSTANG ON NIIN COOL???\nJoo kyllähän tämä on shouneniksi aika laatua. Vähän kyllä ihmetyttää, että onko tästä mahdollista enää mennä eeppisemmäksi. Eikä kyllä ensimmäinen sarja pääse lähellekään tätä, varsinkin kun kaikki mikä oli hyvää siinä on tehty Brotherhoodissa paremmin.\nViesti Kirjoittaja Aoi » To Kesä 17, 2010 21:56\nMangakin päättyi mukavasti ja eeppisesti tuossa viikko sitten. Viimeiset puoli vuotta on vain innolla odottanut uutta lukua ja sitten nauttinut sen mahtavuudesta.\nSpoiler: Loppuratkaisuja ja muuta\nLoppuratkaisu oli oikein mukava. Ensin maailma tuhotaan, sitten se pelastuu, mutta asia perustellaan asiallisesti. Ei Naruto-tyyppistä "Hei, ootkin ihan hyvä tyyppi ku ymmärrät mua ja nyt palautan sun kyläs ennalleen ja kaikki kuolleet herää henkiin"-ratkaisua. Viimeisten lukujen kohdalla on tullut monta WTF?!-elämystä, esim. Rizan melkein kuoltua, Amestrisin tuhouduttua jne.\nAl uhraa sielunsa, jotta Ed saa lopputaistelussa hajonneen automailinsa tilalle oikean kätensä. Taistelun jälkeen Ed uhraa "tietämyksensä totuudesta" portille ja saa Alin kokonaan takaisin. Edin jalka jää portille, mistä sitä ei voi enää samalla keinolla hakea, koska Ed tuhosi oman porttinsa ja palasi takaisin Alin portin kautta. Hiphurraa, tavoite täytetty. Toisaalta tuli mieleen miksei Ed keksinyt tätä aiemmin? Sitten vielä Ed+Winry <3<3<3\nSarjassa ihastutti "salajuoneilu" ja pienten asioiden (mahdollisesti jopa aivan sarjan alussa olleiden seikkojen) merkitys ja kaiken tämän punominen yhteen ilman suurempia aukkoja. Kertokaa jos löydätte, sillä itse en ainakaan heti keksinyt. Vahvat naishahmot ovat erityinen plussa sillä tälläistä näkee erityisen harvoin. Olivier Armstrongin hahmo on jotain kerrassaan järkkymätöntä ja pistää jauhot suuhun miehelle kuin miehelle.\nJatkan aiheesta joskus kun jaksan... Suosikkisarjani. Kiitos Arakawa. Aivan mahtavaa.\nP.S. Eräs kaverini kommentoi kun selostin hänelle sarjaa pähkinänkuoressa, että onpas pojalla halpa sielu jos kerta sen saa vaihdettua isoveljen käteen... Kyllähän se pieneltä tosiaan kuulostaa.\nP.S.2. Mitä sitä nyt seuraa joka kuukausi?\nP.S.3 En aikonut hankkia. Aivan liian kallis, jos ei aio katsoa BluRayta.\nViesti Kirjoittaja EgoLogical » Su Kesä 20, 2010 09:35\nAoi kirjoitti: Mangakin päättyi mukavasti ja eeppisesti tuossa viikko sitten. Viimeiset puoli vuotta on vain innolla odottanut uutta lukua ja sitten nauttinut sen mahtavuudesta.\nMinä tässä FMA megafanina sanon tohon käsiasiaan, et muistas tos sarjan alussa, Ed menetti Totuudelle sen jalan, mutta halusi Alin sielun haarniskaan, joten hän uhrasi oikeanpuoleisen kätensä jotta saisi ainakin Alin sielun haarniskaan :]\nViesti Kirjoittaja alx » To Kesä 24, 2010 21:54\nKohta se Fullmetal Alchemist sitten loppuu. Taitaa tulla enää vain 2 osaa. Hyvä, että kohta loppuu, koska sarja on mennyt vähäsen huononpaan suuntaan. Brotherhoodin katsomista en vielä ole vielä jaksanut aloittaa, vaikka olen melko kauan suunnitellut aloittaa.\nViesti Kirjoittaja raidat » Su Heinä 04, 2010 00:03\nMun FMA-innostukseni hiipui jo yli vuosi sitten, koko sarja ei vaan yhtään jaksanut kiinnostaa vaikka sitä ennen olin sitä hienovaraisesti fanittanutkin. Nyt yhtenä tylsänä lomapäivänä muistin, että sellainen FMA Brotherhoodkin on tullut, ja ajattelin että voisihan sen katsastaa kun ei parempaakaan tekemistä ole. Seuraavaan viikkoon mulla ei tosiaan ollutkaan aikaa muulle tekemiselle, kun katsoin yli 60 jaksoa melkein suoraan putkeen..\nJoo, nyt tässä viimeistä jaksoa odotellessa voin todeta, että oli mielettömän hieno sarja. Niin paljon kuin olen Hagaren-mangasta aina pitänytkin, ensimmäinen anime ei vain kolahtanut sitten yhtään. Se tuntui tosiaan jotenkin hyvin pöhköltä ja juoni meni jakso jaksolta huonompaan suuntaan. Plot holeja oli ihan liikaa ja muutenkin ensimmäinen FMA oli juurikin erittäin keskinkertainen shounen-anime (no, ei nyt aivan keskinkertainen, mutta ei se myöskään käyttänyt puoliakaan alkuperäisteoksensa potentiaalista).\nBrotherhood käynnistyi hiukan hitaasti ja ehdin jo miettiä, pääseekö sarja ollenkaan kunnolla vauhtiin - pääsihän se, ja sen jälkeen en pystynyt irrottautumaan koukusta ollenkaan. Juoni ja Amestrisin maailma pääsevät animoituna kunnolla oikeuksiinsa, ja animaatio on todellakin hienoa. Arakawamainen tyyli tekee oikeutta hahmoille, ja ensimmäisen animen designit ovat jotenkin laimeita ja jopa rumia uusiin verrattuina. Ja pakko myös erikseen mainita, että tottumisen jälkeen Mustangin uusi seiyuu sopii hahmolle roimasti entistä paremmin\nTaisin muuten äsken tajuta, mikä se lopullinen tekijä on, joka saa Veljeyden iskemään minuun niin paljon edeltäjäänsä paremmin; siinä ei ole sellaista monelle animelle harmillisesti tunnusomaista patsastelua, jonka olisi tarkoitus olla dramaattista mutta joka itse asiassa aiheuttaa myötähäpeää ja hampaiden kiristelyä. Ekassa FMA-animessakin dramaattisia kohtia on alleviivattu tietynlaisella jähmeällä paatoksella, josta en pidä yhtään. Brotherhoodissa asiat yleensä näytetään yksinkertaisesti siten kuin ne ovat, ja katsoja saa itse muodostaa tunteensa niistä ilman "melodraaman pakkosyöttöä". Luulisin, että tämä johtuu siitä, miten paljon B:hood tukeutuu mangaan; myöskään siinä tätä ylevää paatosta ei paljon esiinny, kuten ei shounenmangassa yleensäkään.\nJoo, tulipa vähän tällainen lahopäinen ylistysviesti. Mutta on se vaan niin hyvä!


Kansankokonaisuus: Bipolarisaatiosta ja demonisoinnista\nAiemmassa postauksessani kerroin siitä miten Genonocidewatchin mukaan yhteiskunnan polarisaatio kahteen ryhmään on kansanmurhan ensimmäinen aste. Polarisaation edetessä ryhmän A jäsenet alkavat demonisoida ryhmän B jäseniä - näkemään heidät läpensä pahoina, keskenään identtisinä ja täysin erilaisina kuin oman ryhmän A jäsenet - kuten sosiaalisen identiteetin teoriakin ennustaa.\nEsimerkkinä polarisaatiosta mainittakoon Jussi Halla-ahon kuvaama "maltillisten" muslimien harjoittama kaffirien (ei-muslimien) demonisointi Englannissa.\nMiten jotenkin hämärästi vaikuttaa siltä, että Jussi Halla-Aholla jotain somalialaisia vastaan?\nHaluaakohan hän bipolarisoida heti kättelyssä suomalaiset ja Suomessa asuvat somalialaiset?\nSilloinhan kysymykseksessä olisi mahdollisesti yllytys kansanmurhaan?\nMitä mieltä muuten olet siitä, että ihan syntyperäisiä suomalaisia on kuulunut mm. muukalaislegioonaan?\n"Haluaakohan hän [Halla-aho] bipolarisoida heti kättelyssä suomalaiset ja Suomessa asuvat somalialaiset?"\nViittasin hänen artikkeeliinsa siltä osin mitä hän puhui tuosta muslimien harjoittamasta länsimaisten demonisoinnista. (En tietenkään väitä etteivätkö valkoisetkin joskus syyllistyisi demonisointiin niin kuin kaikki muutkin, mutta islamisteilla tuo demonisointi taitaa olla nykyään päivän sana.)\nKysy Jussilta suoraan mitä sinulla on häneltä kysyttävää:\nSama tieto joka oli tuossa Halla-ahon artikelissa on muuten myös Observer-lehdessä:\n"Mitä mieltä muuten olet siitä, että ihan syntyperäisiä suomalaisia on kuulunut mm. muukalaislegioonaan?"\nMinulla ei ole asiaan mitään kantaa. Miten kysymys liittyy polarisaatioteemaan ?\n"Ehkäpä tiettyjen maahanmuuttajaryhmien röyhkeys ja musliminuorison silmitön väkivaltaisuus ei johdukaan siitä, että heissä yksilöinä olisi jotain vikaa. Ehkäpä he ovat vain omaksuneet sen herrakansan roolin, jota heidän vanhempansa ja imaaminsa heille opettavat, ja jonka nöyristelevä ja nuoleskeleva kaffir on omalla käytöksellään vahvistanut."\nHoh hoijaa! On se vaan väkivaltaista siellä eirassa...\nNyt sun ja Halla-Ahon rukouksiin on vastattu:


urbaani oranki: Liikkuminen vs. urheilu\nItse olen elämäni aikana harrastanut yhtä jos toista urheilulajia. Vaikka urheilun sanotaan pitävän terveenä niin lähestyessä kolmeakymppiä viimeistään ymmärsin, ettei urheilija tervettä päivää näe. Oli nilkkavammaa, polvet reistailivat, selkä kipuili, koskaan ei kroppa tuntunut terveeltä vaikka hyvässä kunnossa olinkin. Ratkaisu tähän oli lopettaa esim. jalkapallon pelaaminen koska nivuset eivät enää kestäneet rasitusta. Ryhdyin siis sohvaperunaksi.Sohvaperunana olemisen huonoja puolia tuskin tarvitsee erikseen luetella, mutta yhdistettynä toimistotyöhön se todella sai kropan jumiin. Pikkuhiljaa pitikin alkaa uudistamaan lajivalikoimaa siten, ettei enää liikkumisesta tulisi kipeäksi, vaan päinvastoin terveeksi. Tuli pyöräily, jooga, juoksu, kävely ja terveellisempi ruoka. Näitä lajeja harrastaessa suhde omaan vartaloon on täysin muuttunut, koska päämääränä ei ole maalien tekeminen, ennätykset ja suorittaminen. Jos haluaa voida hyvin niin pitää kehittää vartalon ominaisuuksia monipuolisesti ja unohtaa ennätykset, voitot ja hampaat irvessä suorittaminen. Voimaa, notkeutta, nopeutta, kestävyyttä ja henkistä hyvinvointia olisi kehitettävä kaikkia ja mieluiten vielä yhdessä sen sijaan, että yrittää olla jossain lajissa paras. Ihminenkin on eläin ja on terve kun osaa liikkua niin miten luonto on tarkoittanut. Liikunnan olisikin hyvä olla funktionaalista, eikä vain kehittää esim. salilla lihaksia yksittäin ja eristettynä muusta vartalosta. Joku jaksaa nostaa penkistä 200 kiloa, mutta ei jaksa kävellä portaita ylös. Toinen taas harrastaa maratoneja, mutta reväyttää selkänsä kantaessa muuttolaatikkoa. Ovatko tällaiset ihmiset hyvässä kunnossa?Frank Forencichin sanoin:“A person is ´fit´when he or she has the ability to do what he or she wants in life. If you have the strength, speed and endurance to do the things that you want to do, then you are fit. If you can´t do what you want because of physical limitations, you´re not. End of story.”Ihminen polveutuu apinasta, joten on luonnollista, että fyysiset ominaisuudet ovat samansuuntaisia. Ihminen on kuitenkin tullut alas puusta, joten miljoonien vuosien saatossa meille on kehittynyt loistava kyky liikkua myös maassa. Me jaksamme juosta kilometritolkulla, olemme suhteellisen nopeita, osaamme kiivetä ja uida, omaamme hyvän tasapainon, kannamme painavaakin tavaraa, kestämme sekä kuumaa, että kylmää ilmastoa hyvin. Vai miten on? Jaksammeko? Osaammeko?Sen sijaan, että jatkuvasti opettelemme uusia lajeja (jotka kaikki tietenkin vaativat uudet ja kalliit varusteet) niin olisikohan sittenkin parempi palata juurille. Tehdä sitä mitä ihminen on tehnyt miljoonia vuosia. Ehkä olisi parempi oppia taas juoksemaan, kiipeämään, ryömimään ja uimaan. Tätähän lapset tekevät, koska lapselle se tulee vielä luonnostaan. Jossain vaiheessa me vain kadotimme nämä taidot ja nyt kuvittelemme, että liikkuminen on jotenkin hankalaa, liian raskasta tai kallista. Liikuminen ei ole mitään näistä, urheilu ehkä on.Better to hunt in fields, for health unbought,Than fee the doctor for a nauseous draught,The wise, for cure, on exercise depend;God never made his work for man to mend.~John Dryden\n~heidi22. heinäkuuta 2009 22.23Mielenkiintoinen blogi ja yhtäläisiä ajatuksia jaan myös sinun kanssasi!VastaaPoistaurbaani oranki23. heinäkuuta 2009 10.30Kiitos! Tarkoituksena olisi keskittyä pääosin juuri liikkumiseen, terveyteen ja ravintoon, mutta eipä sitä koskaan tiedä mihin suuntaan tämä tästä kehittyy. Luonnollisuus lienee se pääpointti kuitenkin.VastaaPoistaLisää kommenttiLataa lisää...