Keskustelu - Uusi brittitutkimus murskaa käsityksen maasodan ja itärintaman merkityksestä 1939-45 | Historia, kulttuurit ja yhteiskunta | Tiede\nUusi brittitutkimus murskaa käsityksen maasodan ja itärintaman merkityksestä 1939-45\nTekijä: Dr Phillips Payson O'Brien\nDr Phillips Payson O'Brienin laaja yli 600 sivua käsittävä teos tutkii sodan taloudellista aspektia sen keskeisten valtioiden osalta. Kirja käyttää valtavaa ensisijaista (primary source) lähdemateriaalia ja tuo esille mm. seuraavia asioita:\n1. Saksan varustelusta meni ilmasodankäyntiin yli 55% ja ehkä jopa 60%\n2. Maasodankäyntiin meni varustelusta vain korkeintain 30% (aseet, tarvikkeet, ammukset)\n3. Sodassa ratkaisevaa ei ollut maataistelut vaan se kuka hallitsee meriä ja ennenkaikkea - kenellä on ilmaherruus.\n4. Maasodassa suurienkin taistelujen materiaalimenetykset oli lopulta helppo paikata tuotannolla. Saksa käytti mm. panssariajoneuvoihin (lähes 200 000) vain 7.8% varustelemenoista.\n6. Japanin varustelu oli lähes Neuvostoliiton tasoa, eikä se jäänyt esim. laivanrakentamisessa paljoa Britanniasta jälkeen.\n7. Maasodankäynnin ja eteenkin itärintaman tärkeyttä on virheellisesti korostettu valtavirtatutkijoiden keskuudessa.\n8. Sota ratkaistiin ilmassa ja merellä, ei etupäässä jalkaväen bulkkidivisioonista koostuvien itärintaman armeijoiden maasodankäynnissä.\nKaikenkaikkiaan mielenkiintoinen kirja ja saa epäilemättä varsinkin Suuren Isänmaallisen Sodan stalinistiseen mytologiaan uponneet haukkomaan henkeään. He ovat olleet lähtökohtaisesti väärässä Stalingrad- ja Kursk-hypetyksissään.\nSiis nyt yli 70 vuotta tapahtuneen jälkeen yhtäkkiä jotkut ilmoittavat, että kaikki miljoonia kertoja märehdityt näkökohdat ovat vääriä ja tämä käsitys oikein?\nLuin pelkästään otsikon. Sen tarkoitus lienee hätkäyttää, houkutella lukemaan artikkelia.\n"SAKSA VOITTI TOISEN MAAILMANSODAN! KATSO KUVAT!"\nKuinkahan mainitun kirjoituksen menetelmillä olisi analysoitu Suomen 1939-40 talvisodan tapahtumia? Neuvostoliiton resurssit, Suomen resurssit, lopputuloksen ennustaminen, ja toteutuneen selittäminen?\nNäyttäisi siltä, ettei riitä katsella, paljonko resursseja itsekullakin ON, vaan MIHIN ja miten niitä käytetään.\nJoo, siltä näyttää, että et lukenut edes tiivistelmää.\nVaikea sanoa, tuon kuvailun perusteella kirja ei niinkään keskity yksittäisiin vähäpätöisiin osataisteluihin kuin koko sodan ratkaisseisiin startegioihin. Suomen sodat eivät vaikuttaneet toisen maailmansodan lopputulokseen millään merkittävällä tavalla. Suomen armeija oli resursseiltaan maantierosvokoplan tasolla ja Neuvostoliitto lähetti tänne Ö-luokan miehiä Ö-luokan varusteilla kun luuli, että juuri sisällissodasta toipuneen rutiköyhän maan rutiköyhät asukkaat eivät piittaa kuka heitä riistää ja ehkä jopa jonkinlainen katkeruus vallanpitäjiä kohtaan tuottaa sympatioita työläisten paratiisin edustajille.\nNiin tuossa tehtiinkin. Oleellisin sanoma on se, että resurssien panostaminen ilma- ja merivoimiin ratkaisi sodan. Maavoimat eivät olleet niin tärkeässä roolissa.\nOikein tulkitset. Ärsyttävän otsikon takia jätän yleensä jutun lukematta, vastarannankiiski kun olen.\nSilti se ei välttämättä eliminoi mahdollisuutta keskustella aiheesta. Kirjassa "Kuinka keskustella kirjasta, jota et ole lukenut" on syvällisiä ja käytännöllisiä vinkkejä sellaiseen.\nTosin kun tässä isommaksi kasvan, niin ryhdyn kaikkien alojen erikoisasiantuntijaksi ja opettelen lyttäämään jokaisen eri mieltä olevan tavalla taikka toisella. Esim HUUTAMALLA\nVAKUUTTAVASTI. (Vanha vihje puhujalle: kun olet epävarma aiheesta, korota ääntäsi).\nklo 18:34 | 27.10.2015\nKiitoksia kirjavinkistä. Olen itse sotahistoriaa harrastuksekseni lukenut ja toinen maailmansota on kyllä mielenkiintoinen aihepiiri keskustelulle. Koska en kirjaa ole lukenut, en voi ottaa kantaa kirjan väitteisiin sinänsä, mutta olen aina (ainakin aluksi) hieman skeptinen historian revisionistisiin tulkintoihin, jos niissä on jotain mullistavaa.\nNuo ilmavoimia koskevat väitteet ovat mielestäni tosia ja onhan ne tunnettu jo aikaisemminkin, joskin nuo prosentit ovat mielenkiintoisia.\nAlla muutama kommentti ilmavoimista. Muuta en kommentoi koska aihepiiri on niin laaja.\nSaksan armeijan kehittämä salamasotakonsepti edellyttää voimakkaiden taktisten ilmavoimien olemassaoloa, joiden avulla kyetään tukemaan maassa käytävää sotaa. Se ei onnistu ilman ilmaherruutta, siksi lienee sodan alussa suuri (?) satsaus ilmavoimiin, jotka pyrkivät lamauttamaan vihollisen ilma-aseen heti sodan alussa, jotta voidaan keskittyä päätehtävään eli maasodan tukemiseen. Huomattavaa muuten on että Saksa ei kehittänyt mainittavaa strategisiin ilmapommituksiin keskittyvää ilmavoimien haaraa, kuten esimerkiksi länsiliittoutuneet.\nSodan kehittyessä luultavasti kaikille osapuolille on tullut selväksi se, että ilma-ase on se tärkein aselaji, ilman ilmasuojaa olevat panssarit, tykit, tehtaat, sotalaivat ym. ym. tuhotaan melko helposti. Eli maataistelua tai meritaistelua ei voi voittaa ilman voimakkaita ilmavoimia.\nSaksan teollisuustuotannoltaan pienempänä maana on täytynyt varata täten suurempi prosenttimäärä kokonaistuotannosta ilmavoimille, koska sen on täytynyt vastata liittoutuneiden ilmavoimien lentokoneiden ajan kanssa kasvavaan määrään, joille ilmaherrus oli vaarassa luisua. Kuten lopulta sitten kävikin.\nJos nyt oikein muistaisin niin detaljina se että Saksan ilmatorjuntajoukkojen palveluksessa oli sodan päättyessä 900 000 sotilasta. Se hyvin suuri lukumäärä sotilaita poissa rintamalinjasta, kun taisteltiin esimerkiksi Berliinistä huhti-toukokuussa 1945.\nklo 18:59 | 27.10.2015\nVaikea sanoa, tuon kuvailun perusteella kirja ei niinkään keskity yksittäisiin vähäpätöisiin osataisteluihin kuin koko sodan ratkaisseisiin startegioihin. Suomen sodat eivät vaikuttaneet toisen maailmansodan lopputulokseen millään merkittävällä tavalla. Suomen armeija oli resursseiltaan maantierosvokoplan tasolla ja Neuvostoliitto lähetti tänne Ö-luokan miehiä Ö-luokan varusteilla kun luuli, että juuri sisällissodasta toipuneen rutiköyhän maan rutiköyhät asukkaat eivät piittaa kuka heitä riistää ja ehkä jopa jonkinlainen katkeruus vallanpitäjiä kohtaan tuottaa sympatioita työläisten paratiisin edustajille...\nOleellisin sanoma on se, että resurssien panostaminen ilma- ja merivoimiin ratkaisi sodan. Maavoimat eivät olleet niin tärkeässä roolissa.\nOlkoonkin että olen samaa mieltä tietyistä asioista kuten siitä että Suomen sodat eivät juurikaan vaikuttaneet toisen maailmansodan lopputulokseen (pl ehkä sen että Suomen armeijan hämmästyttävä puolustustaistelu talvisodassa todennäköisesti vaikutti Hitlerin arvioihin NL:n armeijan kyvyistä ja sitä kautta idän sotaretkeen) en ole laisinkaan samaa mieltä arvioistasi että NL lähetti tänne Ö-luokan miehiä Ö-luokan varusteilla, eikä täysin siitäkään vähättelystä että Suomen armeija muka oli resursseiltaan maantierosvokoplan tasolla.\nTalvisodan aikana Suomen varustus oli uskomattoman huono, ja NL aloitti operaationsa ylimielisenä joskin kalustoltaan ja miesmäärältään ylivoimaisena, sodan loppuessa NL:llä oli miljoona miestä ja yli kymmenkertainen (monesti tätä vielä useita kertoja suurempi) kalustoylivoima, täyttä höperehtimistä puhua Ö-luokan miehistä ja joukoista.\nJatkosodassa tilanne oli toinen, puolustustaisteluissa 1944 käytössämme oli toisenlainen tykistö, ilmavoimat ja todellisuudessa välttävät panssarivoimat ja ennenkaikkea panssarintorjunta. Vertaisin höperehtimistä Suomen armeijasta maantierosvokoplaan vertailua vertauksena nykyaikana sellaiseen rosvokoplaan jolla on käytössään Hornetteja, Leopardeja ja pst-ohjuksia sekä prikaatikaupalla jalkaväkeä. Wikipediasta lainaus\nSuomen sotavoimien pääosat oli sijoitettu kauas Itä-Karjalaan Aunukseen. Kannakselle sijoitettujen joukkojen määrä oli noin 75 000 miestä. Vertailun vuoksi talvisodassa Kannakselle sijoitettujen suomalaisjoukkojen määrä oli 200 000 miestä. Linnoitustöissä asemasotavaiheen aikana oli panostettu Aunuksessa Pisi–Saarimäki–Sammatus-linjaan ja Maaselän kannaksella Karhumäki–Liistepohja-linjaan. Sen sijaan työt Kannakselle suunnitelluilla linjoilla olivat vasta alussa. Taistelujen alkaessa suomalaisilla oli asemissa Kannaksella Laatokalta lukien 19. prikaati, 15. divisioona, 2. divisioona ja10. divisioona. Reservinä olivat 3. divisioona ja 18. divisioona sekä Ratsuväkiprikaati Vammelsuu–Taipale-asemassa ja Panssaridivisioona lähellä Viipuria.\nStalin kuitenkin yllätti länsiliittoutuneet ja etenkin Suomen ratkaisullaan. Suurhyökkäystä oli valmisteltu pitkään ja huolellisesti. Tarkoitusta varten Neuvostoliiton ylijohto (Stavka) oli osoittanut Leningradin rintaman käyttöön 450 000 miestä, 10 000 tykkiä ja kranaatinheitintä ja 800 panssarivaunua ja rynnäkkötykkiä. Joukkoja oli runsaasti ja niitä oli harjoitettu tulevan taistelumaaston kaltaisilla alueilla etukäteen. Neuvostoliitolle oli Leningradin vapauttamisella suuri psykologinen merkitys. Murskaamalla Suomen armeijan venäläiset saisivat yhteyden pohjoiseen, Suomenlahdenlaivastonsa käyttöön ja selustansa Itä-Karjalassa turvattua.\nTodettakoon vielä että ketjun aloitus oli mielenkiintoinen ja varmaan pitkälle paikkaansapitävä, ilmavoimat (ja osaltaan merivoimat) lamauttavat logistiikan joilla kenttäarmeijaa pidetään pystyssä.\nTuo on ihan totta mitä kirjoitit. Lisäisin tuohon Talvisodan kommenttiin sen, että Puna-armeija oli jo kärsinyt valtavat upseeritappiot jo ennen sotaa Stalinin puhdistusten johdosta vuosina 1936-1939 ja siten koko armeijan komentoketju oli lamaantunut.\nToinen suuri Puna-armeijan puute Suomen taisteluissa oli se, että koko armeijan sotilasdoktriini oli luotu taisteluihin, joita käydään Itä- ja Keski-Euroopan maastossa, joka poikkeaa Suomen olosuhteista.\nKesällä -40 Luftwaffella oli sanonta "paras mahdollinen ilmaherruus on panssarivaunu keskellä kiitorataa."\nAiheeseen liittyen telkkarivinkki, kaheksalta ykköseltä dokkari Simo Häyhästä, yksittäinen taistelijakin saattoi (ja saattaa kuten uutiset ovat kertoneet nykyajastakin) vaikuttaa erittäin voimakkaasti sotaan.\nNuo olivat juuri niitä Ö-luokan miehiä. Sekä upseeristo että rivimiehet. Tuskinpa siinä on taistelumoraali kohdallaan, kun omat politrukit ovat vaarallisempia kuin vihollinen.\nAika jännä tilanne olisi syntynyt, jos jokainen suomalainen olisi ampunut 500 ryssää.\nklo 21:11 | 27.10.2015\n”1. Saksan varustelusta meni ilmasodankäyntiin yli 55% ja ehkä jopa 60%\n2. Maasodankäyntiin meni varustelusta vain korkeintain 30% (aseet, tarvikkeet, ammukset)”\nEli sitten joku reilu 10 % merivoimiin (pintalaivasto ja sukellusveneet).\nKun puhutaan ilmasodankäynnin osuudesta, oletan, että tuo 55 – 60 sisältää ilmatorjuntatykistön ja koko ilmapuolustuksen muutenkin.\nKenties sitten noin, mutta ei tuo nyt välttämättä niin valtava muutos ole totuttuun ajatteluun verrattuna.\n”Kaikenkaikkiaan mielenkiintoinen kirja ja saa epäilemättä varsinkin Suuren Isänmaallisen Sodan stalinistiseen mytologiaan uponneet haukkomaan henkeään. He ovat olleet lähtökohtaisesti väärässä Stalingrad- ja Kursk-hypetyksissään.”\nTämä sitten lienee enemmän sinun, kuin tuon kirjoittajan mielipide.\nSe sekalainen kasa sotia, joita käytiin 1939 – 45, ja joita kollektiivisesti II Maailmansodaksi sanotaan, oli tietenkin resurssisotaa. Kenties sitten panostukset ilma ja merivoimiin olivat suurempia kuin periteisesti on oletettu, mutta edelleen maaperä pitää ottaa haltuun. Itärintaman maataistelut oli käytävä, ja siinähän Saksalta sitten alkoi pahasti loppumaan ne kovin oleelliset ei-teollisetkin resurssit, eli asekuntoiset nuoret miehet. Jos Länsiliittoutuneet eivät olisi suorittaneet maasotatoimia Länsi-Euroopassa 1944 – 45 (sen Italian rintaman voi unohtaa), olisi sodan lopputulos ollut kovin erinäköinen.\nKirja on varmastikin lukemisen arvoinen, mutta ei tässä välttämättä mitään täysin mullistavaa ole.\n”Suomen sodat eivät vaikuttaneet toisen maailmansodan lopputulokseen millään merkittävällä tavalla.”\nSaattoivatpa vaikuttaakin. Talvisota paljasti Stalinille Puna-Armeijan kunnon puhdistusten jälkeen. Jotain ehdittiin asiaintilan muuttamiseksi jopa tekemään ennen Kesäkuuta 1941. Puna-Armeija melkein romahti 1941, se oli pienestä kiinni, eli kenties tätä kautta Talvisota oli hyvinkin merkityksellinen sota.\nKuten kirjoitit, Talvisodan jälkeen Puna-Armeijaa pyrittiin uudistamaan, kyllä Venäjälläkin opitaan virheistä, vaikka ajan kanssa. Myös myöhemmällä Ranskan tappiolla kesällä 1940 on osuutta asiaan.\nToisaalta myös Kolmannen Valtakunnan johto seurasi Talvisodan tapahtumia tarkasti ja sen perusteella saattoi tehdä sen ratkaisevan virhearvoinnin Neuvostoliiton taistelukyvystä.\nNoiden perusteella Talvisodalla saattaisi olla nerkitystä jopa Euroopan historiaan ratkaisevalla tavalla. Toisaalta kyllä Hitlerin ideologinen päämäärä oli ollut Neuvostoliiton tuhoaminen hänen uran alusta alkaen.\nklo 0:20 | 28.10.2015\nEli olisi kannattanut panostaa ilmatorjuntaan kaikista resursseista 20 %? Ja hyvää ilmatorjuntaa et saa blokattua kuin tehokkaalla maavoimalla. Oravanpyörä on valmis. Merellä myös panostus torjuntaan esim 20 % osuudella. Loput 60 pinnaa maavoimiin ja kukaan ei olisi nitistänyt Sakemanneja ilman ylivoimaisen aseen kehitystä, kuten atomipommi tai ilmapuolustuksen kierto paremmalla ilmaaseella ym. Toki huonolla strategialla voisi vielä möhliä, mutta 20.20.60llä olisi hyvä siilipuolustus asetelma ja reeviiriä voisi tuolla saada myös laajennettua olettaen vastustajan tuhlaavan ilmavoimiinsa 60 pinnaa. No, kuitenkin oli niin että saksa hukkas sen 60 pinnaa ilmavoimiinsa ja jenkit rymisti raudalla ja verellä maihin.\nsinänsä turhaa spekulointia, ww2 meni kuin meni ja majdollinen ww3 menee miten menee. Ww2ssa jenkkien logistiikan lineaaristaoptimointia ei tulisi ylenkatsoa eikä myöskään varhaisia FMEAn versiota, jotka olivat tärkeitä askeleita painopisteen keskittämisessä ja resurssien hukkaamattomuudessa verrattuna vastustajiin.\nKoominen otsikko "murskaa käsityksen", miten niin? Se on vain yhden tutkijan näkemys ja tulkinta. Poikkeavat mielipiteet "murskaavat" vasta kun tiede yhteisö saavuttaa asiasta konsensuksen, siihen asti "on sitä mieltä" on oikea ilmaisu\nTottakai ilmavoimat olivat tärkeitä, mutta pelkästään ilmavoimilla ei sotia voiteta. Ei ole ISIkään kaatunut ilmaiskuilla.\nklo 9:19 | 28.10.2015\nSpanish Inquisitior Jr\n”Toisaalta myös Kolmannen Valtakunnan johto seurasi Talvisodan tapahtumia tarkasti ja sen perusteella saattoi tehdä sen ratkaisevan virhearvoinnin Neuvostoliiton taistelukyvystä.\nNoiden perusteella Talvisodalla saattaisi olla nerkitystä jopa Euroopan historiaan ratkaisevalla tavalla. Toisaalta kyllä Hitlerin ideologinen päämäärä oli ollut Neuvostoliiton tuhoaminen hänen uran alusta alkaen.”\nVarsin totta tuokin. Saksassa taisi olla melkoinen kammo kahden rintaman sotaa vastaan, joten kenties Talvisota sai Hitlerin hyökkäämään itään ennen Britannian antautumista. Kuten kirjoitat, oli selvää, että joskus Hitler olisi joka tapauksessa hyökännyt itään.\nEhkä tämä kirja auttaa ymmärtämään osittain sen miksi USA onnistui lyömään perusteellisesti sekä Saksan, Japanin että Italian Brittiläisen imperiumin merkittävällä tavalla tukiessa niin että sotatappioina vain 290 000 sotilasta kuoli ja kuinka itseasiassa brittiarmeijan sotilaista vain 36 000 menehtyi Normandian maihinnousun ja Saksan antautumisen välisenä aikana Euroopassa.\nNeuvostoliiton sotilaita on uuden Venäjän sota-akatemian yhä jatkuvan tutkimuksprojektin väliraportin mukaan menehtynyt vuosien 1941-45 sodassa 14 241 000. Nyt tietenkin toistetaan tyypillistä jargonia kuinka "puna-armeija tuhosi 80% Saksan sotakoneistosta". Väärin. Saksan korvaamattomista sotatappioista (kaatuneet/antautuneet) yli puolet tuli sodassa länsivaltoja vastaan, panssarikalustosta 35%, ilmavoimista 75% ja Kriegsmarinen tappioista 95%.\nOn osattava suhteuttaa 1000 jalkaväkisotilaan menetykset 1000 lentäjän tai lentomekaanikon tai 1000 sukellusvenemiehistön menetykseen. Sitten yksi pointti. Lentokoneiden innovaatiokehitysprosessi tuotantovaiheeseen kesti sodan aikana 3-4 vuotta kun se esim panssareissa oli usein alle vuoden (mm Tiikerillä vain 11 kk). Lentokoneteollusuus tarvitse teollisuuden kovimman tason ammattityöväen, panssariteollisuus ei niin suuressa määrin. Ja jalkaväen bulkkiaseiden ja ammusten valmistus vielä vähemmän.\nSitten on vielä tuo neuvostoliittolaisen heikon taistelutehon mittari jossa Luftwaffen lentokonemenetyksiä alakynnessä taistellessa voidaan mitata suoritetasolla. Vuonna 1944 tilanne oli se mikä oli mutta silti löytyy yhä eroja. Jokaista tuhatta sotalentoa kohden menetti Luftwaffe 54 konetta lännessä ja Italiassa, mutta "vain" 7 itärintamalla. Ja kuitenkin NL:lla oli jokseenkin määrällisesti samanlainen noin 1:10 ylivoima kuin länsivalloillakin (varsinkin huomioitaessa se miten NL:llä oli ilmatorjunta-aseistusta ja kuinka Saksalla oli huomatta painotus idässä maataistelukoneiden suhteen).\nYleisenä mittarina pidettiin että 1% suoritetappio oli melko normaali, ei hälyttävä. Sen sijaa 5% pidettiin rajana jolloin ilmavoimat murtuvat eikä tappioita kyetä enää mitenkään korvaamaan vaan ollaan ns vapaassa pudotuksessa.\nMistä nuo luvut olet löytänyt: Kyllä jalkaväen osalta venäläisiä on kiittäminen Saksan tappioista:\n4 300 000 Itärintamalla.\n263 000 Länsirintamalla (ajalla 1941 -45, ennen maihinnousua noista vain murto-osa.)\n- 3 300 000 Itärintamalla.\n- 4 200 000 Länsirintamalla.\nTuo Länsirintaman vankien suuri lukumäärä on ihan sodan loppuvaiheessa tapahtunutta.\nEsimerkiksi vuoden 1945 ensimmäisen neljännekseen mennessä amerikkalaisille antautuneet olivat lukumäärältään vain 313 000 sotilasta, vasta tämän jälkeen vankiluvut kohosivat miljoonaluokkaan, koska länsirintama luhistui totaalisesti:\nThe number of Germans surrendering to U.S. forces shot up from 313,000 by the end of the first quarter of 1945, to 2.6 million by April 1945 and more than 5 million in May.\nNuo muut tappioluvut löytyvät Wikipedian artikkeleista:\nNoiden hevosvetoisten jalkaväen bulkkidivisioonien miestappioista itärintamalla liikkuu vahvasti paisuteltuja lukemia, niitä on lisännyt Rydiger Overmansin hyvin kiistanalainen ja tieteellisesti vinoutunut yhteensuuntaan (ylöspäin) työstävä metodi. Heerin raportti 31.12.1944 osoittaa että noin 2.5 miljoonaa maavoimien, Luftwaffen ja Kriegsmarinen sotilasta oli kaatunut, kadonnut tai vangittu itärintamalla. Se miten monta sotavankia NL halusi pakkotyössä tapattaa on eri asia. Realistisin arvio Suur-Saksan menehtyneistä sotilaista liikkuu kyllä 4.2-4.5 miljoonan välillä.\nTämä bulkkisotilaiden määrän perusteella tehty painotus itä- ja länsirintaman välillä kuvaa itärintan ylikorostajien lähestymistapaa. Entä jos länsiliittoutuneet olisivat tahallaan tapattaneet puolet saamistaan yli 8 miljoonasta sotavangeista? Muuttuisiko itärintaman korostajien näkemykset?\nLänsiliittoutuneiden sodankäyntitapa oli huikeasti tehokkaampaa kuin Neuvostoliiton. Se mahdollisti sen että parinsadantuhannen maavoimien sotilaan kustannuksella lyötiin Saksa, Japani ja Italia. Ilman USA:n apua NL olisi ollut suunnattomasti suuremmissa vaikeuksissa vuosina 1943-43. Esim kokonaistappioiden putoamisessa 7.6 miljoonasta v 1943 noin 6 500 000:een mieheen v 1944 näkyy selkeä Normandian vaikutus kun Saksan oli jälleen vedettävä lisää joukkoja idästä länsirintamalle.\nHelmikuussa 1944 RAF ja USAF väänsivät Luftwaffelta lopullisesti niskat nurin. VVS:stä siihen ei ollut. Ei se kyennyt estämään edes suomalaisten reservien siirtoja kesällä 1944. B-29/B-17 vs Pe-2 (+pilottien välinen huikea tasoero).\nStalinistinen versio sodasta on uponnut liiaksi monien näkemykseen miten Saksa voitettiin. Unohdetaan sääntö numero yksi: voitto on syytä saavuttaa minimoimalla omat tappiot strategisella sodankäynnillä. "Pyhän harmaan eläimen apaattinen sitkeys" ei saa olla ensisijainen mittari. Eräät ovat hurahtaneet uhrivalmiuden (=sotilaallinen takapajuisuus) mittariin.


Ti Loka 21, 2014 20:23\nAihe: Il-2 1946 pätsäysprosessi\nRe: Il-2 1946 pätsäysprosessi\nMinnekkäs varvasjarrut on näiden uusien modien myötä hävinneet?\nLa Marras 28, 2009 13:42\nKysymyshän oli: miten jäälle/maalle rakennetulta kentältä voi nousta ilmaan? Vaikka muokkaan miten kentän asetuksia, niin aina on airstart? Miten tuon saisi toimimaan normaalina maastarttina?\nPe Marras 27, 2009 04:23\nEli kuinka teen esim. jäälle kentän, josta voi nousta ja laskeutua? Saan kyllä kiitoradan aikaiseksi jäälle, mutta miten tuolta pystyy nousemaan. Tähän asti kentällä on vain airstart käytössä?\nTeon alla talvisota -39 kartta ja tuonne olisi mukava saada muutama jääkenttä/tukikohta käyttöön.\nTi Marras 10, 2009 23:11\nAihe: IL-2 ja Modit\nRe: IL-2 ja Modit\nLöytyykös Flankkeri sulta swordfish ja tiger moth illusta. Listoilla näkyy, muttei saa lennettäväksi. Pitääkös nuo asentaa erikseen?\nMa Joulu 15, 2008 21:34\nAihe: Patch 1.29 julkaistu\nTaisimpa löytää ne kadonneet cfml tiedostot. Olivat tämmösen polun päässä: C:\_Documents and Settings\_JussiK\_My Documents\_Battleground Europe\_cfml Ehdin jo poistamaan koko ohjelman koneelta, mutta täytynee ladata vielä kertaalleen kokonaan uusi ww2ol tiedosto ja tehdä puhdas asennus. Sen jälkeen koke...\nMa Joulu 15, 2008 17:35\nLöysin toiselta koneelta vanhan cfml kansion ja kopioin sen tähän uuteen, mutta edelleenkin toiminnot loistaa poissaolollaan. Eli, jos mappaan pelin keymapperista namiskat kohdalleen ne toimii, mutta itse lisätyt toiminnot ei vaan ota toimiakseen. Näyttäs siltä, että on ihan sama onko siellä data ka...\nMa Joulu 15, 2008 13:23\nUuden päivityksen myötä vanhat cfml filut ei sitten enää toimikkaan...tosin jouduin asentamaan koko pelin uusiksi. Nyt 5 pisteen kysymys. Miksi data kansioon ei enää synny cfml kansiota ja sinne niitä cfml tiedostoja, vaikka olen muuttanut keymapperista asetuksia? Olisi kiva saaha noi flapsit toimim...\nMa Joulu 08, 2008 11:24\nAihe: Fokker D.XXI\nHuomasin notta noissa kuvissa oli speedbar suomeksi? Miten ne laitetaan päälle? Vaatiiko jonku paketin asennuksen? Mistä löytyy??


Kreikka oli ykkösaiheena Ecofin-kokouksessa - Eurooppatiedotus\nEtusivu› Ajankohtaista›Uutinen›Kreikka oli ykkösaiheena Ecofin-kokouksessa\nKreikka oli ykkösaiheena Ecofin-kokouksessa\nKokous oli ensimmäinen, jossa Olli Rehn edusti komissiota talous- ja raha-asioiden komissaarin ominaisuudessa. Kuva: Euroopan komissio\nEU:n valtiovarainministerit antoivat Kreikalle aikaa maaliskuun puoliväliin saakka näyttää talouskuurinsa teho. Toimien tehokkuutta tarkastellaan ministereiden seuraavassa kokouksessa.\nEU:n talous- ja raha-asioiden neuvoston eli Ecofinin pääaiheena 16. helmikuuta oli Kreikan hallituksen taloudellinen alijäämä ja velka. Valtiovarainministerit päättivät antaa Kreikalle aikaa maaliskuun puoliväliin saakka näyttää sen tähän asti lupaaman talouskuurin teho. Seuraavassa kokouksessa maaliskuun puolivälissä Kreikalta tullaan vaatimaan lisätoimia, jos sen käyttämät keinot eivät ole tehonneet. Talous- ja raha-asioiden komissaari Olli Rehn pitää todennäköisenä, että Kreikalta tullaan vaatimaan lisätoimia.\nVakaus- ja kasvusopimukseen liittyen Liettualle, Maltalle ja Romanialle annettiin uusia toimenpidesuosituksia liiallisten alijäämien poistamiseksi. Maille myönnettiin ylimääräinen vuosi aikaa korjaustoimenpiteille.\nLisäksi Ecofin päätti esittää Eurooppa-neuvostolle Euroopan keskuspankin uudeksi varapääjohtajaksi 1. kesäkuuta alkaen portugalilaista Vítor Constânciota.\nNeuvosto myös vaati palveludirektiivin kattavaa ja tehokasta toimeenpanoa jäsenvaltioissa niin pian kuin mahdollista. Palveludirektiivissä on säädetty jäsenvaltioiden velvollisuudesta arvioida ja tarvittaessa yksinkertaistaa niitä kansallisia menettelyjä, joita sovelletaan palvelutoiminnan aloittamiseen tai harjoittamiseen.\nKokouksessa hyväksyttiin EU:n tullisääntöjen rakennetta sekä savukkeiden ja muiden tupakkatuotteiden tullimaksuja koskeva direktiivi. Sen tarkoitus on yhä paremmin suojata kansalaisten terveyttä nostamalla savukkeiden vähimmäistullimaksua samalla kun hienoksi leikatun tupakan tullimaksu saatetaan samalle tasolle savukkeiden kanssa. Savukkeita koskeva direktiivi tulee voimaan 1.1.2014 mennessä. Bulgaria, Kreikka, Viro, Latvia, Liettua, Unkari, Puola sekä Romania saivat siirtymäaikaa 1.1.2018 saakka.\nBrysselissä 16.2. järjestetyssä EU:n talous- ja valtiovarainministereiden eli Ecofin-kokouksessa Suomea edusti valtiovarainministeri Jyrki Katainen. Kokous oli ensimmäinen, jossa Olli Rehn edusti komissiota talous- ja raha-asioiden komissaarin ominaisuudessa.\nEcofinin lehdistötiedote 16.2.2010\nKreikka ja EKP:n varapääjohtajanimitys esillä Ecofin-kokouksessa, Valtiovarainministeriön tiedote 17/2010, 12.2.2010\nKreikalla kuukausi aikaa näyttää talousuudistusten teho, Suomen EU- edustusto verkkosivut


Projektin tehtävien perustaminen - Valueframe help\nEtusivu Projektin tehtävien perustaminen\nPROJEKTIN TEHTÄVIEN PERUSTAMINEN PROJEKTIN KOONTINÄKYMÄSSÄ\nProjektipäällikkö voi perustaa projektin tehtävät kätevästi projektin koontinäkymässä resursoinnin sivutuotteena. Kun ”luo tehtävä” nappi on ruksittuna, ValueFrame luo automaattisesti tehtävät, kun resursointilomake tallennetaan.\nResursoinnin kuvauksesta tulee tehtävän otsikko\nResursoinnin päätöspäivästä tulee tehtävän deadline\nResursoinnin tuntimäärästä tulee tehtävän työmääräarvio\nTallennuksen jälkeen resursointilomakkeelle muodostuu linkki tehtävään, jossa tehtävän tietoja voi käydä muokkaamassa. Jos käyttäjä poistaa resursoinnin, häneltä kysytään, haluaako hän poistaa myös luodun tehtävän. Vastaavasti tehtävää poistettaessa käyttäjältä kysytään, haluaako hän poistaa myös resursoinnin. Otsikon tai päivämäärien muutokset resursointilomakkeella eivät muuta tehtävän tietoja eivätkä tehtävän vastaavien tietojen muutokset muokkaa resursoinnin tietoja. Toiminta on tarkoituksella näin: koontinäkymän resursointi käytetään yleensä tehtävien luomiseen nopeasti ja tarkempi suunnittelu ja aikataulutus tehdään tehtäviä muokkaamalla.\nTEHTÄVÄN PERUSTAMINEN TEHTÄVÄVALIKOSTA\nKohdassa Uusi tehtävä voi käyttäjä voi perustaa tehtävän sellaiselle osaprojektille, johon hänellä on käyttöoikeus.\nTehtävän perustaminen on tarkoituksella tehty mahdollisimman helpoksi: pakollisia tietoja ovat vain tehtävän otsikko, tekijä (oletuksena tehtävän perustaja) sekä status, joka tulee oletuksena asetusten perusteella. Tehtävälle voidaan perustettaessa antaa myös deadline, kuvaus, kommentti sekä lähetetäänkö henkilöille sähköposti tehtävästä.\nTehtävän lisätiedot välilehdellä voi valita, onko tehtävän suorittaja oma yritys vai onko sen tekeminen asiakkaan vastuulla. Tietoa voidaan hyödyntää tehtävähauissa ja valvoa, ovatko asiakkaat suorittaneet vastuullaan olevat toimet.\nLisäksi tehtävälle voidaan antaa oletustyövaihe jolla tunnit kohdistetaan, antaa työmääräarvio tunteina sekä luoda näistä resursointi valitulle deadline -päivälle. ”Kuitattu tehdyksi” kenttään tallentuu tehtävän valmistumishetki ja kuittaaja -kenttään henkilö, joka merkitsi tehtävän tehdyksi.\nTehtävälle voidaan tallennuksen jälkeen syöttää tarvittaessa tarkempia työohjeita, antaa useita tyyppitietoja, tallentaa tiedostoja, tallentaa kommentteja. Näitä käsitellään kappaleessa 4.\nTEHTÄVÄN PERUSTAMINEN KALENTERISTA\nTehtävän voi perustaa myös kalenterista klikkaamalla ”lisää uusi tehtävä”. Tehtävän perustaminen toimii samalla tavoin kuin ylempänä kuvattu, paitsi että tehtävä avautuu erilliseen dialogiin. Tallennuksen jälkeen dialogi sulkeutuu ja tehtävä näytetään kalenterissa deadlinen mukaisen päivän kohdalla.\nTEHTÄVÄN PERUSTAMINEN ASIAKKAAN, PROJEKTIN TAI OSAPROJEKTIN\nKun tehtävät-välilehdeltä on haettu esimerkiksi projektin tehtävät, voi hakutuloslomakkeella luoda uuden tehtävän plus-kuvakkeesta. Kun tehtävää luodaan projektitasolta, on valintalistalla valittavissa vain kyseisen projektin osaprojektit.


Satakuntalaisten ammatillisten museoiden, Suomen museoliiton ja opetus- ja kulttuuriministeriön järjestämässä SuomiAreenan ohjelmaan kuuluvassa paneelikeskustelussa pohditaan, mitä nykypäivän ja menneisyyden tavarapaljoudesta pitäisi säilyttää tuleville sukupolville. Mihin resurssit riittävät? Mitä yleisö museoilta odottaa? Jääkö meistä vain mikromuovia muistoksi?\n”Se mitä päätämme tallentaa, tai mitä museot tallentavat, on vallan kysymys. Se, jonka historiaa dokumentoidaan, saa paikan tulevaisuuden kertomuksissa”, paneelikeskustelun moderaattori Ronja Salmi toteaa.\nYksi paneelikeskustelun tavoitteista on laajentaa yleisön käsitystä museoiden toiminnasta.\n”On olennaista kysyä, millä perusteella valintoja tehdään ja mitä haasteita niihin liittyy. Museoissa valintatyö on läsnä jatkuvasti, mutta yleisö kuulee siitä harvemmin. Keskusteluun kokoontuu hieno joukko asiantuntijoita, joten saamme varmasti puitua aihetta syvällisestikin”, Salmi lisää.\nMuseoiden paneelikeskustelu järjestetään maanantaina 12.7.2021 kello 13-14. Paikkana on SuomiAreenan Pori-areena Porin kauppatorilla. Keskustelua voi seurata myös verkossa mtv-palvelussa.\nPaneelikeskustelun moderaattorina toimii toimittaja Ronja Salmi. Keskustelijoina ovat runoilija Heli Laaksonen, kulttuuriasiainneuvos Päivi Salonen, Museoviraston pääjohtaja Tiina Merisalo, Rauman merimuseon johtaja Anna Meronen sekä Satakunnan Museon ystävät -yhdistyksen jäsen, aktiivinen museokävijä Taisto Huhtasalo.\nSuomiAreena järjestetään hybriditapahtumana 12.-16.7.2021. Ohjelmaa tuotetaan neljältä eri lavalta Porista ja Helsingistä. Tapahtumalavoille otetaan osallistujia vallitsevien koronaohjeistusten mukaan. Koko ohjelmisto on maksutta kaikkien suomalaisten katsottavissa mtv-palvelusta (mtv.fi, mtv-sovellus) sekä suorina lähetyksinä että tallenteina. Lisäksi MTV3-kanavalla lähetetään päivittäin SuomiAreena-ohjelmaa.\nMuseoiden SuomiAreena-paneelikeskustelun järjestävät Satakunnan Museo, Porin taidemuseo, Kankaanpään kaupunginmuseo, Emil Cedercreutzin museo, Huittisten museo, Rauman museo, Rauman taidemuseo, Rauman merimuseo, Lönnströmin taidemuseo, Suomen museoliitto ja opetus- ja kulttuuriministeriö.\nVt. museonjohtaja Johanna Jakomaa\np. 044 701 1057\np. 044 701 1056


Kysymyksiä ja vastauksia Pysähtymisistä\nlokakuu 30, 2015 by Sari Paavilainen\nTänään Perjantain pysähtymisistä julkaistiin pieni juttu Kodin Kuvalehden verkkosivuilla. Hurraa! Toimittaja oli saanut tiivistettyä vastaukseni verkkolehden formaattiin (ja hyvä niin, koska tiivistäminen ei todellakaan ole oma vahvuuteni. 😀 ). Ajattelinkin julkaista täällä oman blogini puolella vastaukseni kokonaisuudessaan, jos joku vakkarilukijoista (tai uusista, tervetuloa vaan!) haluaa lukea Pysähtymisten filosofiaa tarkemmin. Olkaa hyvät!\nOnko perjantain pysähtyminen aivan oma ”keksintösi”, vai jostakin johdettu? Missä elämäntilanteessa otit sen käyttöösi ja miksi?\nKehittelin Perjantain pysähtymisen yhdistelemällä muutamaa hyväksi havaitsemaani lähestymistapaa: viikoittaista ”katsausta” siihen, mitä lähiaikoina on tapahtunut, omasta kokemuksesta oppimista, hetkessä läsnä olemista sekä oman elämän tavoitteellistamista ajatuksella ”miltä haluaisin, että minusta tuntuisi”. Esimerkiksi Havi Brooksin The Fluent Self sekä Danielle LaPorten Desire Map ovat vaikuttaneet pysähtymisten muotoon.\nAloitin pysähtymiset alkuvuodesta 2014 blogissa. Siinä vaiheessa olin kahden lapsen kotiäiti, olin blogannut pari vuotta vanhemmuudesta ja itsestä huolehtimisesta, ja halusin jonkun tavan, jolla saisin tuotua arkeeni noita alussa mainittuja elementtejä. Perinteistä päiväkirjaa olen kirjoittanut alle kouluikäisestä asti, mutta sen kirjoittaminen oli jäänyt paitsioon arjen tiimellyksessä. Tykkäsin ihan valtavasti kaikenlaisista ”millaista haluaisit elämäsi olevan, haaveile ja visioi ja sitten toteuta se!” -harjoituksista, mutta nekin jäivät usein aika irrallisiksi tavallisesta arjesta.\nAika äkkiä huomasin, että pysähtymisten myötä olin paremmin läsnä omassa elämässäni. Huomasin, mitä tein, ja miten ne omat suunnitelmat toteutuivat (tai eivät) viikon mittaan. Tulin huomanneeksi, mitä kaikkea itseltäni odotin ja mikä kaikki lopulta toteutui. Ja kun monta viikkoa putkeen kirjoitin olevani ihan poikki ja toivovani tällekin viikolle lepoa, niin sen alkoi yhtäkkiä ottaa paljon vakavammin.\nMiten mielestäsi kysymykset olisi helpoin avata ”kokeilijalle”? Siis kuinka harjoitus tulisi tehdä ja minkälaisia asioita siinä olisi hyvä miettiä? Minkä miettiminen taas mielestäsi on ehkä turhaa?\nMieti yksitellen jokaista kysymystä.\nMistä tulen? Tämä kysymys kattaa kaiken sen, mitä on tapahtunut menneessä tähän hetkeen asti. Useimmiten itse ulotan kysymyksen kattamaan kuluneen viikon tai edellisen päivän, riippuen siitä milloin olen tehnyt edellisen pysähtymisen. Mitä siihen kuluneeseen ajanjaksoon on kuulunut?\nMissä olen? Tämä kysymys auttaa huomaamaan tämän hetken. Mitä kokemukseesi kuuluu tällä hetkellä? Mitä keholle kuuluu, entä tunteille, entä ajatuksille, juuri nyt? Tämän kysymyksen vastaus on läsnäoloharjoitusta puhtaimmillaan.\nMitä kohti? Tämä kysymys auttaa suuntaamaan ajatuksia tulevaan. Seuraaviin hetkiin, alkavaan päivään, tulevaan viikkoon tai pitemmälle. Tässä kysymyksessä on kaksi olennaista osaa. Toisaalta on tärkeä huomata konkreettiset suunnitelmat, sitoumukset, tavoitteet: mitä olen luvannut tehdä? Mitä kalenterissa näkyy? Millaisia rutiinihommia edessä on? Toisaalta ”mitä kohti” sisältää kysymyksen siitä, millaisia ominaisuuksia haluaisin tuoda niihin rutiineihin tai kalenterin sitoumuksiin. Haluanko innostusta tai rauhaa? Lepoa, flow’ta, armollisuutta, iloa, rakkautta, yksinäisyyttä, rohkeutta? Millaisista asioista saisin sitä, mitä haluan?\nPysähtymisessä on siis kolme osaa: menneisyyden huomaaminen ja hyväksyminen, tämän hetken kokemuksen huomaaminen ja hyväksyminen, ja tulevaisuuteen suuntaavat ajatukset, tunteet, suunnitelmat ja tavoitteet.\nOma lähestymistapani tähän on ollut se, että se mitä tulee mieleen, tulee mieleen, ja se on oikea vastaus siihen hetkeen. Apukysymyksiä voi hyvin käyttää, ja niissä olen usein mennyt akselilla keho-tunteet-mieli: mitä viime viikolla kuului keholle, entä miltä minusta tuntui, mitä ajattelin, ja niin edespäin. Jos aloittaessa tuntuu, että nuo peruskysymykset ovat liian laajoja, niin niitä voi hyvin tarkentaa.\nTietysti jokainen löytää ne omat, itselle toimivat kysymykset – itselleni on ollut hyödyllistä se, että kysyn itseltäni mahdollisimman yksinkertaisen kysymyksen ja katson, mitä nousee pintaan, joko tunteiden tai ajatusten kohdalla. Voi olla myös niin, että viikon aikana ei tule huomattua esimerkiksi kehoa juuri ollenkaan, ja silloin juuri siihen liittyvä apukysymys voi auttaa huomaamaan piiloon jääneitä osia omasta kokemuksesta. Lisäksi blogissa palautan usein mieleeni yhden tai useamman asian, jota toivoin edellisessä pysähtymisessä, ja mietin, miten se näkyi viikon mittaan.\nTärkeä osa pysähtymistä on sen oman kokemuksen hyväksyminen. Tällaista tapahtui, ja niin saa olla. Tältä se minusta tuntui, ja niin saa olla. Tämä on minulle vaikeaa, ja niin saa olla. Tällaista mä toivoisin ensi viikolle, ja saan toivoa. Mitä enemmän saan tuotua omaa kokemustani itselleni näkyväksi, ja mitä enemmän saan sitä hyväksyttyä ja oltua itselleni armollinen, niin sitä vähemmän se kaikki aiheuttaa sellaista sisäistä kitkaa arjessa.\nOlin aikanaan päiväkirjan kanssa aikamoinen perfektionisti, ja usein päiväkirjaan tuli viikkokausien (tai kuukausien) taukoja, kun tuntui, etten ehtisi kirjoittaa ja raportoida Ihan Kaikkea Mahdollista päiväkirjaan, jotta se olisi taas ajantasainen. Pysähtymisten kanssa olen yrittänyt harjoitella eroon sellaisesta: apukysymyksiä voi käyttää jos haluaa, seuraavalla kerralla ei tarvitse ellei halua, saa avautua yhdestä ärsyttävästä keskustelusta tai maalailla taivaanrantoja isoilla pensseleillä. Tyyli on vapaa, ja pysähtymiset ovat täysin perfektionismista ja suorittamisesta vapaita vyöhykkeitä.\nPysähtymisen tarkoitus (minulle) ei ole se, että kerään täydellisen raportin elämästäni, vaikka kirjoittamalla hauskasti saakin dokumentoitua arkea ja suunnitelmia. Pysähtyminen on nimensä mukaisesti työkalu siihen, että pysähdyn hetkeksi huomaamaan, onko elämäni menossa sellaiseen suuntaan kuin toivoisinkin.\nOletko kokenut, että nimenomaan kirjoitetut vastaukset toimivat hyvin, vai voiko tämän harjoituksen tehdä yhtä hyvin esimerkiksi vain mielessään? Tai toisen kanssa keskustellen?\nKuten sanottua, tyyli on vapaa. Itselleni kirjoittaminen toimii parhaiten, koska ajattelen kirjoittamalla. Kokeilin kuluneen kesän 2015 aikana erilaisia tekniikoita blogissakin, muun muassa videota, avainsanoja, piirtämistä, mind mappia, ja niin edespäin. Blogiin olen tehnyt tekniikoita, joissa pysähtymisestä jää joku ”jälki”, koska pelkkä meditaatio kääntyy huonosti blogitekstiksi. 🙂 Ilman muuta myös keskustelemalla voi pysähtyä – ja nämä kolme kysymystä ovat ihan mahtava tapa esimerkiksi syventää yhteyttä ja luottamusta vaikkapa puolison, ystävän, tai lapsen kanssa.\nNäihin ei ole olemassa oikeita vastauksia, vaan nämä ovat tapa peilata omaa kokemusta ja toiveita. Visuaaliselle ihmiselle esimerkiksi Pinterest-pysähtyminen, maalaaminen tai piirtäminen voisivat olla mahtavia tapoja, musikaaliselle ihmiselle kysymysten tunnelmaan sopivien kappaleiden soittaminen, laulaminen tai kuunteleminen… Tai ihan vain se, että istuu hetken yksin ja huomaa, mitä nousee mieleen.\nKirjoittaminen ja muu ”materiaalin” tuottaminen tai luova toiminta voivat auttaa keskittymään niihin kysymyksiin. Erityisesti alkuvaiheessa voi olla vaikeaa keskittyä kysymyksiin, kun mieli alkaa kertoa tarinaa: on se kyllä ja silloinkin oli se juttu ja miten kukaan ei ikinä ja aina minä vain joudun. Joku konkreettinen työstämisen tapa, oli se sitten kuvia tai sanoja tai musiikkia tai liikettä, auttaa palaamaan niihin kysymyksiin. Toisaalta mitä harjaantuneempi on itsensä havainnoimisessa ja vaikkapa meditaatiossa, sitä helpompaa on tehdä näitä ihan vain ajattelun kautta.\nKun näitä asioita miettii, miten hetkeen olisi hyvä varautua? Siis kannattaako mielestäsi esimerkiksi varata vartti täysin häiriötöntä aikaa. Vai onnistuuko hiljentyminen automatkalla töistä kotiin?\nIhannetilanne on tietysti sellainen, että niille ajatuksille saa varattua rauhallista aikaa. Ja samaan aikaan – jos ihannetilannetta jää aina odottamaan, niin menee helposti monta ihan hyvää tilannetta ohi. Automatkalla voi ilman muuta pohtia näitä, kunhan pitää samalla huomion liikenteessä. 🙂 Samoin suihkussa, ruokaa laittaessa, hampaita pestessä, tai aamukahvilla. Voi olla hyvä miettiä joku konkreettinen tekeminen (vaikka kirjoitella avainsanoja, tai puhua ääneen autossa itsekseen jne.), joka auttaa keskittymään niihin kysymyksiin, jos se tuntuu muuten vaikealta.\nMitä hyötyä pysähtymisestä on? Mitä se antaa? Miksi ihmisen kannattaa pysähtyä miettimään näitä kysymyksiä?\nItselleni pysähtymisestä on ollut monenlaista hyötyä. On tullut helpommaksi hyväksyä se, ”mistä tulen”, koska kaikki se, mitä koen, vie minua tavalla tai toisella eteenpäin. Huomaan herkemmin syy-seuraussuhteita käytökseni ja kokemukseni välillä – esimerkiksi sen, että ihan oikeasti keho voi paremmin kun liikun ja vältän sokeria, vaikka kuvittelenkin, etten ole liikunnallinen ihminen ja suklaa on elinehto. Tulen huomanneeksi onnistumisia ja iloisia yhteensattumia, joihin muuten ei ehkä tulisi niin palattua.\nPysähtymisen yhteydessä myös mietin, millaisia ominaisuuksia haluaisin seuraavalle viikolle (kuten lepoa, rauhaa, inspiraatiota, rohkeutta), tai vaikka seuraavaan viiteentoista minuuttiin (kun tästä lähden laittamaan lapsia yöpuulle, niin haluan siihen tilanteeseen rauhaa ja lempeyttä). Kun tiedän, mitä kohti pyrin, niin minun on helpompi tunnistaa vaihtoehdot, jotka vievät kohti niitä ominaisuuksia. Halusin lepoa tälle viikolle, ja nyt minulla olisi vartti tyhjää – tyhjennänkö tiskikoneen vai istunko sohvalle ja huokaisen syvään? Kun tiedän, mitä toivon, minun on helpompi pyytää sitä toisiltakin.\nMiksi kannattaa pysähtyä? Koska me kaikki elämme tässä hetkessä, ja tietyssä mielessä myös kaikki menneet kokemukset ja muistot, samoin kuin tulevaisuuden tavoitteet ja suunnitelmat, ovat myös tässä hetkessä. Kun kuulostelee itseään ja huomaa, mitä tuntee, tarvitsee ja toivoo, on helpompi käyttäytyä tietoisesti ja omien tavoitteidensa mukaisesti myös seuraavissa nykyhetkissä.\nJa myös siksi, että omien tunteiden ja tarpeiden äärelle pysähtymällä harjoittelee itsensä kuuntelemista. Itsensä kuunteleminen on puolestaan keskeinen taito siinä, että osaa olla empaattinen ja lempeä itselleen, ja sen myötä myös läheisilleen.\nMinkälaisia vaikeuksia aluksi voi olla? Helpottuuko pysähtyminen ajan myötä?\nAluksi voi olla vaikeaa hyväksyä ne asiat, joita pysähtymisen myötä nousee pintaan. Menneessä joku juttu meni näin – eih, sen olisi pitänyt mennä toisin! Keho tuntuu väsyneeltä ja minua suututtaa – eihän tässä ole mitään järkeä, ei minusta kuuluisi tuntua tältä! Haluaisin ensi viikolle lepoa, rauhaa ja iloisia yllätyksiä – eihän se ole mahdollista, miten tähän kaaokseen nyt mitään lepoa ja rauhaa mahtuu, mahdotonta!\nItseäni auttaa sellaisina hetkinä (edelleen niitä tulee) se, että yritän löytää siitä ”ei tämän pitäisi mennä näin” -ajatuksesta jonkin kerroksen, jonka voin hyväksyä. Suututtaa, että tapaaminen meni mönkään. Voinko hyväksyä, että se tapahtui niinkuin tapahtui? Tai voinko hyväksyä, että minun on vaikea hyväksyä se? Voinko antaa itseni olla suuttunut? Tai voinko antaa itselleni luvan siihen, että sen suuttumuksen hyväksyminen on vaikeaa? Tai jos toivon tulevalta viikolta jotain, mikä tuntuu mahdottomalta. Voinko hyväksyä, että nyt toivoisin lepoa, vaikka en yhtään tiedä, miten sen voisi toteuttaa?\nPysähtyminen vaatii itsensä kuuntelua, ja se on varmasti taito, joka harjaantuu ja vahvistuu ajan myötä. Välillä on aikoja, jolloin on vaikeampi pysähtyä omien tarpeiden äärelle – erityisesti silloin, jos ne omat tarpeet ovat jääneet pitkäksi aikaa paitsioon. Ja itse asiassa mitä vaikeammalta pysähtyminen tuntuu, sitä tärkeämpää se on.\nOmia Pysähtymisiäni löydät blogista enemmänkin, ja ohjeet omiin Pysähtymisiin löydät Riittävän hyvän vanhemmuuden minikurssilta. Sen voit tilata ilmaiseksi vaikka tuosta allaolevasta lokerosta taikka sitten tämän linkin kautta. Miltä sinun pysähtymisesi näyttäisi?\nKysymyksiä ja vastauksia Shiva Natasta\nPerjantain pysähtyminen 76: Tavallaan lompsis\nFiled Under: Perjantain pysähtyminen, sosiaalista, tekniikoita, tiedostavaa Tagged With: itsestä huolehtiminen, pysähtyminen\nkesäkuu 10, 2014 by Sari Paavilainen\nKesäkuun teemana blogissa on hyvien asioiden huomaaminen.\nHauskasti samaan aikaan kiertää myös Facebookissa positiivisuushaaste. Siihen osallistuvan on tarkoitus viiden päivän ajan listata statukseensa asioita, jotka ilahduttivat tai saivat muuten myönteiselle mielelle. Siis nimenomaan hyvien asioiden huomaamista ja tiedostamista.\nKiinnostavaa kyllä, jonkin verran on näkynyt myös vastareaktioita. Siis negatiivisuushaastetta ja muuta hassunhauskaa. Eikä siinä mitään, omasta elämästä saa Facebookissa kertoa juuri sen minkä haluaa, oli ne asiat sitten positiivisia tai negatiivisia.\nHaaste vai tapa?\nErityisen kiinnostavaa tossa ilmiössä mun mielestä on kuitenkin se, onko kyseessä oikeasti haaste vai ei. Tai siis jos ottaa vastaan positiivisuushaasteen, niin tuleeko siinä oikeasti haastaneeksi itseään?\nSiis jos tavallisesti kirjoittaa joka päivä ihanista asioista, niin se haaste oikeastaan tarkoittaa vain sitä, että niiden asioiden eteen tulee numero. Toisaalta jos on tavallisesti vastahakoinen kirjoittamaan mitään positiivista, varsinkaan someen, niin viisi päivää tietoista myönteisten asioiden etsimistä ja ääneen sanomista voi todellakin olla haaste.\nToisaalta jos on tavallisesti vastahakoinen kirjoittamaan mitään positiivista, varsinkaan someen, niin viisi päivää tietoista myönteisten asioiden etsimistä ja ääneen sanomista voi todellakin olla haaste.\nSama pätee negatiivisuushaasteeseen.\nToisilla ihmisillä valittaminen tulee luonnostaan, ja negatiivisia asioita, epätäydellisyyksiä ja vikoja näkee automaattisesti ympäristössään tai itsessään. Silloin negatiivisuushaaste on vain hennosti verhottu lupa valittaa vähän lisää.\nToisaalta on myös ihmisiä, joiden on vaikeampi myöntää, että yhtään mikään asia aiheuttaa itsessä negatiivisia tunteita, tai ainakaan kertoa niistä ääneen toisille ihmisille. Sellaiselle tyypille negatiivisuushaaste voi olla aikamoinen haavoittuvuuden ja epätäydellisyyden myöntämisen harjoitus.\nElämässä kun kuitenkin on molempia. Niitä hienoja hetkiä, hyviä fiiliksiä, ilahduttavia kokemuksia, sekä myös pettymyksiä, turhautumista, kiukkua, surua, raivoa. On todellisuuden kieltämistä väittää mitään muuta, suoraan sanottuna. Ihan ne valaistuneet zen-munkitkin ja Dalai Lamat ja muut kokevat tunteita laidasta laitaan, koska ovat kuitenkin edelleen ihmisiä.\nJa niitä tunteita ja kokemuksia on tärkeä jakaa toisten kanssa. Ehkä siksi nuo haasteet ovatkin levinneet niin laajalle – kerrankin on hyvä syy kertoa joko ilon hetkistä tai kurjemmista kokemuksista ihan pyynnöstä.\nToki jonkun mielestä positiivisuushaaste on naiivia todellisuuspakohöttöä tai negatiivisuushaaste pessimististen luusereiden ruikuttamista tai molemmat haasteet pahemman sortin huomiohuoraamista. Niin ne voivat toki ollakin, miksei – mutta sitä ei kenenkään toisen puolesta voi mennä ulkopuolelta sanomaan.\nYhtä todennäköistä, ellei todennäköisempääkin, on se, että positiivisuushaasteen osallistuja haluaa toisaalta lisätä omaa onnellisuuttaan huomioimalla ilahduttavia asioita, ja toisaalta tuoda somekavereilleen iloa ja inspiraatiota jakamalla niitä hetkiään julkisesti. Tai että negatiivisuushaasteen osallistuja haluaa jakaa omia turhautumisen, pelon, kiukun tai pettymyksen tunteitaan saadakseen empatiaa.\nJa mitä tulee huomiohuoraamiseen – ihmisellä on sisäsyntyinen tarve tulla nähdyksi ja kuulluksi. Sekä lapset että aikuiset voivat hyvin silloin, kun heidät nähdään ja heidän kanssaan ollaan vuorovaikutuksessa, vaikka sitten virtuaalisesti.\nIhmisellä on sisäsyntyinen tarve tulla nähdyksi ja kuulluksi. Sekä lapset että aikuiset voivat hyvin silloin, kun heidät nähdään ja heidän kanssaan ollaan vuorovaikutuksessa, vaikka sitten virtuaalisesti.\nAikuisesta käytettynä tuo ilmaus on sukua sille, kun vallattomasta ja kärttyisestä sanotaan, että ”se vain kerjää huomiota”. Ikään kuin huomion tarve, nähdyksi tulemisen tarve, olisi jotenkin vähemmän olemassa oleva tarve kuin nälkä, jano, uni tai kosketus.\nJos lapsi reuhaa ja meuhaa ja kaipaa huomiota, niin lapselle on tärkeää antaa sitä huomiota. Ihan samalla tavalla kuin jos lapsi on väsynyt, niin häntä voi auttaa käymään levolle, tai jos lapsi osoittaa nälän merkkejä niin on hyvä pistää jotain ruokaa eteen.\nAikuiset ovat itse vastuussa itsestään, joten periaatteessa kenelläkään ei ole velvollisuutta antaa toiselle aikuiselle huomiota silloin, kun hän käytöksellään osoittaa sitä kaipaavansa.\nJos itsellä kuitenkin on kapasiteettia huomioida toisia, niin sen toisen aikuisenkin käytöksen voi tulkita pyynnöksi: Huomaa mut! Näe mut! Katso mua! Ja sitten reagoida siihen pyyntöön huomioimalla. Mitä sulle kuuluu? Auts, raskas juttu. Jee, kuulostaa ihanalta! Aika harva ihminen pahastuu aidon empatian ja kuuntelemisen osoittamisesta.\nVähän haastetta siihen treenaamiseen\nJa mitä tulee siihen itsensä haastamiseen, niin senkin tietää vain se osallistuja itse.\nMistä sen tietää? Esimerkiksi siitä, miten vaikealta tuntuu a) löytää ja b) julkaista niitä omia havaintoja, myönteisiä tai kielteisiä. Sellainen pieni kaihertava ”enhän mä tällaista kehtaa laittaa” -fiilis kertoo, että on oman mukavuusalueensa reunamilla. (Jotkut rajat on hyvä pitää toki somessakin – esimerkiksi siveellisyys ja muiden ihmisten ruokahalu on huomaavaista pitää mielessä, vaikka kuinka ilahduttaisi tai suututtaisi.)\nSellainen pieni kaihertava ”enhän mä tällaista kehtaa laittaa” -fiilis kertoo, että on oman mukavuusalueensa reunamilla.\nMä myönnän, että mulla käy tosi usein niin, että kirjoitan jotain ilman tällaista haastetta, ja sitten poistan sen, koska enhän minä ja miksi ketään kiinnostaisi ja vähänkö oon nolo kun edes mietin kertovani tästä jollekulle. Silloin mä olen siellä reunamilla.\nJa noin oppimisteoreettisesti ajatellen mä olen myös lähikehityksen vyöhykkeeni äärellä. Siis siinä, että osaan tehdä jotain vain toisten avulla, en vielä itse. Tietyllä tavalla se somehaaste silloin toimii mun tukena, ja mä pääsen sinne lähikehityksen vyöhykkeelle harjoittelemaan asioiden huomaamista ja jakamista.\nMä olen vilpittömän iloinen siitä, että se positiivisuushaaste kiertää niin isolla kauhalla ympäri Facebookia. Mitä useammin vielä antaa itsensä muhia niissä hyvissä fiiliksissä ja huomata tilanteista pieniä yksityiskohtia sen puoli minuuttia kerrallaan, niin sitä enemmän se haaste oikeasti auttaa aivoja ja kehoa virittymään myönteisten asioiden taajuudelle.\nJa oikeastaan myös siinä negatiivisuushaasteessa on potentiaalia. En tiedä, kuinka monelle se on pelkästään läppä tai vastareaktio. Jos kuitenkin sen ottaa mahdollisuutena jakaa myös niitä omia tunteita – ei pelkästään sitä, mikä kaikki maailmassa tai itsessä niitä tunteita herättää – niin siinä on oikeasti aikamoinen mahdollisuus harjoitella haavoittuvuutta, epätäydellisyyttä, ja toisaalta myös empatian vastaanottamista ja toisten ihmisten hyväntahtoisuuteen luottamista.\nEttä ei ihan pilipalijuttuja sitten kuitenkaan.\nFiled Under: havaintoja ja teorioita, idealismia, sosiaalista, tiedostavaa Tagged With: haavoittuvuus, harjoittelu, henkinen kasvu, kommunikaatio, lähikehityksen vyöhyke, sanoittaminen, tarpeet, tunnetaidot, vuorovaikutus\nsyyskuu 20, 2013 by Sari Paavilainen\nMä sain viime viikolla sähköpostia eräältä Lupa olla minä -kirjeen lukijalta. Hän pohti tilannetta, jossa täytyy tulla toimeen ihmisen kanssa, jolla on narsistisia käyttäytymispiirteitä, ja kysyi minulta ajatuksia aiheeseen liittyen. Laitan hänelle lähettämäni vastauksen myös tänne blogiin, niin siitä voi olla iloa sitten muillekin samantyyppisten asioiden kanssa painiville.\nKiitos sähköpostistasi ja kysymyksestäsi. Tilanne kuulostaa melkoisen kuluttavalta – erityisesti silloin, jos vaihtoehtona ei ole se, että toisen ihmisen sulkee kokonaan pois omasta elämänpiiristään. Mulla on (ihan näin maallikkona, ei siis terapeuttina tms.) muutamia ajatuksia tohon liittyen, kokeile että jos ne avais jotain uutta näkökulmaa tuohon tilanteeseen.\nIhan äskettäin, päivä pari sitten, luin Brené Brownin kirjaa Daring Greatly, joka käsittelee häpeää ja haavoittuvuutta, ja hän puhuu siinä muun muassa juurikin narsististen käyttäytymispiirteiden lisääntymisestä nyky-yhteiskunnassa. Hän kirjoittaa narsismin, haavoittuvuuden ja häpeän yhteydestä näin:\n”Here’s where it gets tricky. And frustrating. And maybe even a little heartbreaking. The topic of narcissism has penetrated the social consciousness enough that most people correctly associate it with a pattern of behaviors that include grandiosity, a pervasive need for admiration, and a lack of empathy. What almost no-one understands is how every level of severity in this diagnosis is underpinned by shame. Which means we don’t ’fix it’ by cutting people down to size and reminding folks of their inadequacies and smallness. Shame is more likely to be the cause of these behaviors, not the cure. […]\nFor example, when I look at narcissism through the vulnerability lens, I see the shame-based fear of being ordinary. I see the fear of never feeling extraordinary enough to be noticed, to be lovable, to belong, or to cultivate a sense of purpose. Sometimes the simple act of humanizing problems sheds an important light on them, a light that often goes out the minute a stigmatizing label is applied.”\nToisin sanoen yksi näkökulma narsismiin on se, että se kumpuaa jonkinlaisesta häpeäkokemuksesta, jolloin siihen ”vastalääkkeenä” toimii parhaiten empatia. Ja noin kommunikaation näkökulmasta yksinkertaisin empatiamalli on Marshall Rosenbergin Nonviolent communication eli NVC. Siinä keskitytään viestimään havaintojen, tunteiden, tarpeiden ja pyyntöjen kautta kahdesta suunnasta. Ensinnäkin omat viestit muotoillaan niin, että ne kuvaavat omia havaintoja, tunteita ja niiden taustalla olevia tarpeita, ja toiselle kohdistettuja pyyntöjä. Ja toisaalta pyritään kuulemaan ja ymmärtämään toisen viestit ainoastaan sen kautta, mitä havaintoja, tunteita, tarpeita tai pyyntöjä ne yrittävät välittää. Kaikki muu jätetään huomiotta.\nNVC on periaatteessa helppo ja käytännössä aika lailla treeniä vaativa kommunikaatiotyyli, mutta mä ajattelisin, että siitä voisi olla ehkä tossa tilanteessa apua. Ehkä ensisijaisesti niin, että kun huomaat oman mielen alkavan kiehua tällaisen henkilön kanssa toimiessa, niin oman pään sisäinen empatia auttaa usein purkamaan sitä tilannetta vähäsen. Tyyliin että ah, nyt mulla alkaa verenpaine nousta ton ihmisen kanssa, mua suututtaa tosi paljon koska mä tarvitsisin tässä tilanteessa tasapuolisuutta ja oikeudenmukaisuutta enkä nyt tunne sitä saavani. Ihan jo sen tilanteen sanoittaminen itselle voi auttaa luovimaan siinä tilanteessa. Jos tuntuu, että tilanne on sellainen, jossa toiselle ihmiselle täytyy sanoa ääneen siitä ongelmasta, niin sen voi sanoa vaikka ihan niillä samoilla sanoilla.\nToinen hyvä tapa käyttää NVC:tä haastavissa kommunikaatiotilanteissa on se, että yrittää kaikesta toisen sanomasta kuunnella ja peilata takaisin sen, mitä toinen on havainnut ja tuntee ja tarvitsee ja pyytää. ”Siis tarkoititko, että sua turhauttaa kun mä käyttäydyin [X]?” ”Sä olisit halunnut, että mä teen [Y], koska sä tarvitsit lepoa ja rauhaa?” Ja vaikka se oma arvaus menisi aluksi väärin, niin toinen saattaa silti korjata että ”eikun mä olisin halunnut että [Å]”, jolloin päästään taas eteenpäin ihan oikeassa kommunikaatiossa. Mun havainto on, että usein ihmiset pehmenee jo siitä, että joku oikeasti haluaa kuunnella niitä ja yrittää tuomitsematta ymmärtää, mitä niiden mielessä liikkuu. 🙂\nToisaalta jos susta tuntuu, että toinen yrittää mitätöidä sun oman viestin, niin NVC:tä käyttäen voit kysyä tarkentavia kysymyksiä: ”Mun mielestä me sovittiin, että tehdään X, ja nyt kun sanoit Y, niin mä tulkitsin sen niin että sä aioitkin tehdä toisin. Ymmärsinkö mä nyt oikein vai oliko sulla tässä joku muu ajatus?” Tarkoitus on saada keskustelu pois leimoista, olettamuksista ja kiertelystä, ja kohti selkeää, rehellistä kommunikaatiota.\nJos käy niin, että toinen turhautuu että ”mitä sä nyt jankkaat”, niin siihen voi vaikka kertoa ihan niistä omista havainnoista ja pyrkimyksestä: ”Mä oon huomannut, että usein me puhutaan vähän toistemme ohi ja siitä tulee ongelmia, niin nyt mä yritän saada keskusteltua niin, että me molemmat ollaan samaa mieltä siitä, mitä ollaan puhuttu.” Useimmilla ihmisillä nimittäin se oma kommunikaatiotyyli tuntuu niin luontevalta, että on vaikea ajatella muunlaisten olemassaoloa – erityisesti silloin, jos on (esim. niiden häpeän tunteiden takia) muutenkin vaikea ajatella, että se oma tyyli tehdä asioita ei olisikaan maailman ainoa tai paras.\nSä ehkä oot itse jo miettinyt sellaista rajojen pitämistä ja muuta, että kun sovitaan tietyllä tavalla niin sitten niin tehdään ja rajojen ylitykset käsitellään heti ja suoraan. NVC on mun mielestä tosi hyvä keino siihen, että pystyy viestimään toiselle sekä ”mä ymmärrän, että miksi sä käyttäydyit noin” että ”samaan aikaan mä en hyväksy sitä, että mua kohdellaan noin, koska [tarve].”\nSellainen terveiden rajojen pitäminen, varsinkin ns. rajattomien ihmisten kanssa, vaatii tosi paljon itse-empatiaa ja sitä, että luottaa niihin omiin tunteisiinsa ja tarpeisiinsa ja osaa sanoittaa ne. Silloin toisen ihmisen niinku, mutku -vastalauseet eivät saa horjutettua omaa ajatusta siitä, miten minua tulee kohdella ja mitä minun täytyy sietää – eikä toisaalta tarvitse tehdä vastahyökkäyksiä puolustautuakseen, joten toinenkin saa säilytettyä omanarvontuntonsa.\nItse-empatiaa voi harjoitella ihan vaikka sillä, että kirjoittaa itseä vaivaavasta tilanteesta tai asiasta kertomuksen vastaamalla vuorotellen seuraaviin kysymyksiin: 1) Mitä havaitsin? 2) Millainen tunne minulle tuli? 3) Mikä tarve sen tunteen taustalla oli – mitä sellaista olisin halunnut, mikä ei toteutunut, tai mitä sellaista sain, mitä halusinkin? (Mikä muu tunne tuli? Mikä tarve sen taustalla oli? Mitä sitten havaitsin? jne, sen mukaan että mitä nousee pintaan seuraavaksi.) Lopuksi voi vastata kysymykseen 4) Mitä toivoisin että minä/hän tekisi(n) seuraavan kerran, kun tapahtuu jotain vastaavaa?\nJos haluat lukea lisää noista aiheista, niin suosittelen ton Brené Brownin kirjan lisäksi Marshall Rosenbergin Nonviolent Communication – A language of life -kirjaa (tai sen suomennosta Myötäelämisen taito – johdatus väkivallattomuuteen). Myös NVC Finlandin sivuilta löytyy lisätietoa.\nSaa kommentoida! Jos heräsi jotain ajatuksia narsismin ja häpeän suhteesta, tai kokemuksia empatian käyttämisestä tällaisissa tilanteissa, niin kuulen mielelläni. Kaikenlaista muutakin pohdintaa aiheeseen liittyen voi tulla pohtimaan tänne kommentteihin, toki sillai rauhallisesti ja kaikkia näkökulmia kunnioittaen, niinkuin tavallista. 🙂\nJa jos itselle tulee mieleen joku kysymys, johon haluaisit multa ajatuksia, mutta et halua kertoa sitä kommenteissa, niin mulle voi laittaa sähköpostia sari at lupaollamina piste fi!\nFiled Under: empatiaa, häpeästä, havaintoja ja teorioita, idealismia, käytäntöä, miten vois sanoa, olen lukenut kirjoja, sosiaalista, tekniikoita, Uncategorized Tagged With: empatia, harjoittelu, itsestä huolehtiminen, kommunikaatio, kuunteleminen, kysymys, ongelmanratkaisu, sähköposti, sanoittaminen, tarpeet, tulkinta, tunnetaidot, tunteet, vuorovaikutus\nmaaliskuu 7, 2013 by Sari Paavilainen\nMä pidän huhti-toukokuulla Helsingissä Lupa olla minä -kurssin. Kun mä rupesin miettimään asiaa kurssista kiinnostuneiden näkökulmasta, niin mulle tuli mieleen monta kysymystä, joita mä itse mietin aina jos harkitsen jollekin kurssille tai tapahtumaan ilmoittautumista. Lisäksi mä oon saanut muutaman kysymyksen kurssiin liittyen sähköpostitse.\nEli sen sijaan, että tekisin Usein Kysytyt Kysymykset -jutun, niin teen tällaisen yhdistelmän Muutamaan Kertaan Kysytyt Kysymykset & Kysymykset, Joita Itse Kysyisin Jos Harkitsisin Ilmoittautumista -version. (Valitettavasti MKKK&KJIKJHI ei ole kauhean iskevä lyhenne.)\nMitä Lupa olla minä -kurssilla tehdään?\nPohditaan ryhmänä käsitteitä, jotka liittyvät itsetuntemukseen ja hyvinvointiin, niinkuin jaksamista ja tahdonvoimaa, tunteita, tarpeita, häpeää. Keskustellaan siitä, millaisia ajatuksia kurssilaisilla on näistä teemoista ja miten ne näkyvät omassa elämässä ja suhteessa lapsiperhearkeen. Mietitään konkreettisia tapoja, joilla kukin kurssilainen voi opetella huomaamaan ja käsittelemään näitä ilmiöitä ja ymmärtää niiden vaikutusta omaan elämäänsä.\nMitä jos mä en halua puhua tunteistani enkä muista tollaisista jutuista julkisesti?\nKurssilla saa kertoa juuri niin paljon tai vähän kuin itsestä tuntuu luontevalta. Lisäksi se, mitä kurssilla kerrotaan, on luottamuksellista. Kurssin pointti ei ole omien tai toisten tunteiden tuulettamisessa tai analysoimisessa, vaan siinä, että niitä ilmiöitä – tunteita, tarpeita, tahdonvoimaa, häpeää – oppii tunnistamaan ja käsittelemään omalla kohdallaan arkielämässä.\nTäytyykö mun olla jotenkin tietynlainen ihminen, että mä voin tulla sinne kurssille?\nPitääkö mun ajatella jollain tietyllä tavalla, osata joku kirja ulkoa, olla jonkun tietyn vanhemmuusfilosofian kannattaja?\nKurssin nimi on Lupa olla minä, ja mä pyrin parhaani mukaan siihen, että nimi kuvais sitä kurssikokemusta.\nMä oletan, että kurssin osallistujilla on jonkinasteinen kiinnostus oman itsensä ja omien toimintatapojensa tutkimiseen, miettimiseen ja mahdolliseen muuttamiseen. Perusajatus on se, että jokainen on vastuussa omasta käytöksestään, eli jos tulee kurssille ajatuksella ”haluan tietää, miten saan ihmiset mukautumaan minun tahtooni, koska minulla on lupa olla minä enkä suostu tekemään mitään eri tavalla” niin saattaa jäädä eväät aika laihoiksi.\nKurssin tarkoitus ei ole valmentaa kurssilaisia johonkin tiettyyn vanhemmuusmuottiin. Sen sijaan tarkoitus on antaa työkaluja omannäköisen, sekä vanhemman että lapsen tunteita ja tarpeita kunnioittavan vanhemmuuden rakentamiseen.\nMulla ei ole lapsia, mutta kurssi periaatteessa kiinnostaa. Onko mun mitään järkeä tulla mukaan?\nSe vähän riippuu susta itsestäsi. Koska tää on ensimmäinen Lupa olla minä -kurssi ikinä, niin mulla ei ole aiheesta kokemuksia suuntaan tai toiseen, eli mä voin antaa sulle eväitä päätöksentekoon ja toivotan sut tervetulleeksi, jos haluat mukaan.\nNoin puolet jokaisesta kurssikerrasta käytetään sen kerran teeman pohtimiseen ja työstämiseen puhtaasti omalta kohdalta, omasta näkökulmasta. Siinä kohtaa ei oikeastaan ole eroa sen suhteen, että kenellä on minkäkin ikäisiä lapsia vai onko lainkaan. Toinen puoli kurssikerrasta pohditaan sitä teemaa sen kannalta, että miten se näkyy suhteessa toisiin ihmisiin.\nMä ajattelen, että hyvä vanhempi-lapsi-suhde rakentuu aika lailla samoista palikoista kuin kaikki muutkin hyvät ihmissuhteet: kunnioituksesta, empatiasta, rehellisyydestä, omien ja toisten tunteiden ja tarpeiden huomioimisesta ja arvostamisesta, rohkeudesta olla haavoittuvainen ja myöntää virheensä, armollisuudesta ja anteeksiantamisesta. Toki esimerkiksi empatia ja rehellisyys ovat eri näköisiä yksivuotiaan kanssa kuin viisivuotiaan, viisitoistavuotiaan, puolison, työkaverin, parhaan ystävän tai asiakkaan kanssa, mutta periaatteen tasolla puhutaan samanlaisista ilmiöistä.\nLupa olla minä -kurssille voi siis mun puolestani hyvin tulla vaikkei olisikaan omia lapsia, jos arvelee että näistä taidoista ja teemoista olisi itselle hyötyä vaikkapa parisuhteessa, työssä tai omien vanhempien kanssa. Jos tulet kurssille tällaisella taustalla, niin kerro siitä ilmoittautumisen yhteydessä tai sähköpostilla mulle (sari at lupaollamina piste fi), niin osaan varautua. 🙂\nMitä jos ilmoittaudun kurssille, ja käy niin että sairastun tai muksut sairastuvat tai en saa lapsenvahtia tai jotain muuta älytöntä tapahtuu enkä pääsekään mukaan?\nKurssi-ilmoittautumisen voi perua ilman mitään kuluja viimeistään kolme viikkoa ennen kurssin alkua, eli 21.3. asti. (Tämä kaikki lukee sopimusehdoissa.) Sen jälkeen kurssin alkuun asti ilmoittautumisen voi perua niin, että maksettavaa tulee puolet kurssihinnasta. Kurssin alettua kurssihinta täytyy maksaa kokonaan, vaikka jäisit kurssilta pois. Jos olet maksanut kurssihinnan tai osan siitä, ja haluat osallistua Lupa olla minä -kurssille joskus myöhemmin, niin mä hyvitän siitä peruutuksesta maksamasi kurssihinnan sun uuden kurssin hinnasta.\nVoit tietysti halutessasi myös etsiä jonkun muun tilallesi kurssille, jos näyttää siltä, ettet pääse osallistumaan ja peruutusaika on mennyt umpeen.\nVoinko ottaa vauvan/taaperon/leikki-ikäisen mukaan kurssille?\nPienen vauvan voit hyvin ottaa mukaan, sillä varauksella että kurssitilanne pysyy rauhallisena. Toisin sanoen jos tiedät jo etukäteen, että vauvalla on tapana vetää huutoraivarit joka ilta klo 17-20 paitsi jos häntä hytkyttää ja laulaa samalla Piippolan vaaria, niin voi olla, että et itse pysty keskittymään kurssiin parhaalla mahdollisella tavalla. Kurssitilan yhteydessä on vauvanhoitopiste, ja vaunut saa tarvittaessa samaan sisätilaan.\nIsompien vauvojen, taaperoiden ja leikki-ikäisten kohdalla tila asettaa jonkin verran esteitä. Kurssitilan yhteydessä ei ole erillistä leikkitilaa, ja kovin touhukkaan pienen perässä kulkeminen voi verottaa vanhemmalta kurssin sisältöihin keskittymistä. Toisin sanoen pääsääntöisesti on parempi, jos pikkuvauvaa isommat lapset jätettäisiin hoitajan tai toisen vanhemman kanssa kotiin. Yksittäisten poikkeustilanteiden kohdalla (kaikki hoitajat yllättäen estyneitä, lapsi on pakko ottaa mukaan tai kurssikerta jää väliin jne.) voidaan katsoa tilannetta erikseen.\nHaluaisin kovasti osallistua, mutta ajankohta on tosi huono / asun liian kaukana / budjetti ei juuri nyt anna periksi – mitä minun kannattaisi tehdä?\nKäy kirjautumassa Lupa olla minä -kirjeen saajaksi. Sitä kautta ilmoitan tarkempia tietoja, jos ja kun järjestän tämän tai jonkun toisen samantyyppisen kurssin uudestaan. Lupa olla minä -kirjeessä lähetän parin viikon välein sähköpostiisi ajatuksia itsetuntemukseen, tietoiseen vanhemmuuteen ja muihin kurssin teemoihin liittyen.\nMitkä nyt sitten on kurssin tarkat tiedot ja miten mä pääsen mukaan? Miten iso ryhmä kurssilla on?\nLupa olla minä -kurssi järjestetään 11.4.-16.5. torstai-iltaisin klo 17.30-19.30, ja paikkana on Vauvaperheiden Hyvinvointikeskus Herttoniemessä. Kurssille mahtuu 16 ensimmäisenä ilmoittautunutta, eli kyseessä ei ole mikään massaluentotapahtuma. 🙂 Lopullinen ryhmäkoko riippuu tietysti ilmoittautuneiden määrästä. Kurssin hinta on 90€, ja se laskutetaan ennen kurssin alkua.\nMukaan voi ilmoittautua tällä lomakkeella, tilaa on vielä.\nEn itse pääse kurssille / ilmoittauduin jo kurssille, ja haluaisin auttaa sua viemään viestiä eteenpäin, koska tämä vaikuttaa loistojutulta. Mitä voisin tehdä?\nVoit kertoa kurssista tutuillesi, jotka saattaisivat olla kiinnostuneita. Voit jakaa vaikka tämän blogitekstin Facebookissa. Jos sinulla on blogi, jonka lukijat saattaisivat olla kiinnostuneita, voit kertoa heille kurssista ja linkittää tämän tekstin tai kurssisivun. Voit laittaa mulle sähköpostia (sari at lupaollamina piste fi) ja ideoida lisää.\nSaa kommentoida! Saa kysellä lisäkysymyksiä tai kommentoida muuten vaan. Saa käydä kertomassa, jos jaoit kurssista tietoa muillekin, niin voin kiittää sua ylitsepursuavasti. Saa myös pohtia, että mihin tilanteisiin olisit itse kaivannut tällaista MKKK-tyyppistä ohjeistusta.\nMikä sua itseäsi mietityttää, jos olet ryhtymässä johonkin uuteen juttuun? Milloin viimeksi olisit toivonut, että joku olisi vastannut sun kysymyksiin? Millainen olet, jos sun kysymykset ohitetaan vastaamatta? Milloin olet viimeksi ohittanut jonkun toisen kysymyksiä vastaamatta?\nFiled Under: havaintoja ja teorioita, sosiaalista, yritystä\nmarraskuu 15, 2012 by Sari Paavilainen\nMä oon viimeiset muutaman päivää lukenut ja treenannut aihetta Nonviolent Communication eli NVC, jota kutsutaan myös nimellä Compassionate Communication eli myötätuntoinen vuorovaikutus.\nPerusideana NVC:ssä on se, että ihmisten välinen vuorovaikutus toimii parhaiten silloin, kun kukin vuorollaan tulee aidosti kuulluksi. Ja jotta tulisi aidosti kuulluksi, niin on syytä keskittää viestintänsä neljään teemaan:\nToisin sanoen kerrotaan, mitä MINÄ havaitsen, mitä tunteita se MINUSSA nostattaa, mikä tarve MINUSSA on päällimmäisenä ja aiheuttaa sen tunteen, ja mitä MINÄ voin pyytää SINULTA, niin että elämäni olisi sen tarpeen osalta helpompaa.\nTämä toimii myös kuuntelun formaattina, niin että kun kuuntelen toista ihmistä, yritän aktiivisesti selvittää, mitkä havainnot, tunteet, tarpeet tai pyynnöt siellä taustalla haahuilevatkaan. Ja koska tunne kumpuaa aina jostain tarpeesta, niin tiivistettynä sanotaan, että kaikki sanat ja teot on yrityksiä täyttää jotain tarvetta.\nMä oon treenannut tätä lähinnä ton meidän 2,5-vuotiaan kanssa, kun kypsyin siihen, että itse jatkuvasti jankutan ja komennan ja ylipäänsä yritän kontrolloida lapsen toimintaa täyttääkseni milloin mitäkin omaa tarvettani. You know, tarvitsen lepoa, ennustettavuutta, yhteistyötä, myötätuntoa, iloa, mitä milloinkin, ja mun strategia siihen on että mä sanon lapselle viidettätoista kertaa saman ruokailun aikana ”Syötkö vielä vai oletko valmis? No, jos syöt niin syö sitten äläkä haaveile.”\nAina välillä mä muistan ja jaksan kommunikoida tällai NVC-henkisesti, ja sit tahdonvoimareservi lopahtaa ja mä repsahdan siihen jankuttamiseen ja komentamiseen. Mutta se taito kehittyy vain treenaamalla, joten pienen lepohetken jälkeen yritetään uudestaan. Onneksi lapsi tarjoaa rutkasti sellaisia hetkiä, joissa voin valita, että treenaanko vai en. 🙂\nJa sitten välillä myös mediasta tulee tilaisuuksia harjoitella tietoisesti empatiaa ja sitä ”etsitään tunteet ja tarpeet vaikka sieltä kiven kolosta” -kuuntelemista. Niinkuin vaikka eilen, kun Kataisen osa-aikatyöuutisen jälkimainingeissa Iltalehden uutispäällikkö kehotti kotiäitejä vaihtamaan leipomisen ja päikkärit ihan oikeisiin töihin, koska töissä on kivaa.\nEnsimmäinen oma reaktioni oli tietysti kiehahdus siitä, että jaa, kotiäidit leipoo ja juo kaakaota ja yleisesti sluibailee vaan kotona. Sitten harkitsin, että olisin kirjoittanut samantyylisen tekstin mutta uravanhemmista, jotka pelaa Facebook-pelejä työajalla ja istuu loppuajan kahvihuoneessa juoruilemassa. Hoksasin kuitenkin, että se ei olisi itseasiassa keskustelua ollenkaan, kun kumpikaan osapuoli ei kuuntelisi toista.\nNiin tässä nyt on sitten ensin mun NVC-harjoitustulkinta siitä, mitä kyseinen kirjoittaja havaitsee, tuntee, tarvitsee ja pyytää. Ja sitten kerron näin kotiäidin näkökulmasta, mitä mä havaitsen, tunnen, tarvitsen ja pyydän.\nSeitsemän vuotta sitten istuin äitikavereiden kanssa ryystämässä kahvia. Lapset olivat pieniä vaippahousuja, meillä mustat rinkulat silmien ympärillä ja tukka kampaamatta.\n– Minä niin toivon, että pääsisin käymään ilman lapsia uimahallissa, tunnusti yksi äkkiä.\n– Minä toivon, että saisin seksiä, ilman että tarvitsee pelätä lasten heräävän kesken kaiken, sanoi toinen.\n– Minä toivon, että pääsen töihin, minä sanoin.\nNäin kävikin. Teen koulutustani ja kokemustani vastaavaa työtä.\nMä kuulen, että sä olet iloinen ja ylpeä, koska sulla on tarve tehdä elämässäsi sitä, mikä on sun sydäntä lähellä, ja tällä hetkellä se tarve on sulla tyydytetty. Sulla on tarve luoda yhteys toisiin ihmisiin ja iloita siitä, että sun elämässäsi on näin onnellinen tilanne.\nLapsiani on hoidettu ammattitaitoisesti, virikkeellisesti ja helläsydämisesti useammassakin päiväkodissa, kerhoissa ja kouluissa. Kiitos!\nSä olet helpottunut ja iloinen, koska sulle on tärkeää, että sun lapset on onnellisia, hyvinvoivia ja viettää päivänsä turvallisessa ympäristössä turvallisten aikuisten kanssa. Sä haluat iloita siitä, että tämä suuri tarve on sun kohdallasi tyydytettynä.\nKaikki voittavat: minä saan palkkaa, yhteiskunta saa kannettua veronsa ja hoitajat saavat hoidettavia. Pystyvät siis tekemään työtä, joihin heillä on koulutus. Lapset vaikuttavat päällisin puolin yhteiskuntakelpoisilta ja normaaleilta.\nSä olet iloinen ja ylpeä, koska sun nähdäksesi sun tilanteessa on pääosin sellaisia asioita, jotka on linjassa sun omien arvojen ja tarpeiden kanssa.\nSä pelkäät, että yhteisellä työllä ja vaivannäöllä kerättyjä verorahoja käytetään sellaisiin asioihin, jotka ei ole sulle tärkeitä. Sä olet havainnut, että jotkut vanhemmat käyttävät aikansa sellaisiin toimintoihin, jotka ei ole sun mielestä niiden verorahojen arvoisia.\nSä olet huolissasi ja pelkäät, että kotivanhemmuus haittaa niiden vanhempien urakehitystä, koska sulle on tärkeää, että kaikki muutkin saa tehdä elämässään itselleen tärkeitä asioita myös kodin ulkopuolella. Sä pelkäät myös pienten lasten vanhempien parisuhteiden puolesta, koska sulle on tärkeää, että vanhemmat on onnellisia ja että lapset saa elää vanhempien toimivan parisuhteen suojassa. Ja sä edelleen pelkäät niiden yhteisten, vaivalla kerättyjen verorahojen puolesta, koska on paljon sellaisia tärkeitä asioita, joihin niitä pitäisi myös käyttää.\nYksi äiti ei voi pelastaa Suomea tai maailmaa. Mutta itsensä hän voi pelastaa, sillä uskokaa vain: töissä on upeaa! Oman rahan tienaaminen on parasta. Aivoille tekee hyvää ajatella jotain muutakin kuin soseita, haalareita ja korvatulehduksia.\nSä olet innoissasi, koska sulla on mahdollisuus olla motivoivassa työssä josta maksetaan sulle sopivaa palkkaa. Sä pyydät ihmisiä olemaan avoimia sille ajatukselle, että työelämä voi olla vanhemmalle mielekäs paikka. Sulle on tärkeää, että vanhemmilla on elämässään muutakin sisältöä kuin lapseen liittyvät asiat.\nTyöpäivän jälkeen kotiäitipakkopulla eli pyykinpesu, ruuanlaitto ja autoleikit ovat sitä parasta eli vapaa-aikaa lapsen kanssa. Tulkaa kokeilemaan.\nSä olet huomannut, että suhtaudut itse eri tavalla arkeen työssä ollessasi kuin kotiäitinä. Sulle on tärkeää, että se aika, jonka sä vietät lapsen kanssa, on mielekästä ja palkitsevaa. Sä pyydät ihmisiä kokeilemaan, miten oma näkökulma muuttuu, kun lapsen kanssa ei vietä jokaista valveillaolohetkeään.\nmä huomaan, että mulla, kotiäidillä, on paljon samoja tarpeita kuin sinulla. Mullekin on tärkeää, että mä saan tehdä elämässäni jotain mielekästä ja motivoivaa, ja että mun lapset on samaan aikaan turvallisessa ja asiantuntevassa hoidossa.\nKun sä puhut kotivanhempien kaakaonjuomisesta ja päiväunista, mä tulen surulliseksi, koska mulle on tärkeää se, että mun tekemää työtä arvostetaan. Mulle on tärkeää, että ihmiset ymmärtää, että kotivanhemman työ ei ole pelkkää kaakaonjuomista tai pyykinpesua, vaan se on kasvattamista. Mua ihmetyttää, koska mä en ymmärrä, mistä kenellekään vanhemmalle tulee sellainen käsitys, että kotivanhemmuus olisi pelkkää lepoa ja rennosti ottamista.\nMulle on tärkeää, samoin kuin sulle, että mun lapsen kanssa viettämäni aika on mielekästä ja palkitsevaa. Mä huomaan, samoin kuin sinä, että mä suhtaudun lapseen eri tavalla silloin, kun kun mä olen ollut hetken aikaa hänen luotaan pois, enkä ole ollut hänestä vastuussa useita vuorokausia yhtä mittaa.\nMä olen huolissani valtion rahojen riittävyydestä, ihan niinkuin sinäkin. Mulla ei valitettavasti ole tarpeeksi tietoa valtiollisista ja kunnallisista budjeteista, kuntarahoituksesta ja päivähoidon järjestämisestä, niin että mä pystyisin pitävästi tutkimaan tuota sun väitettä siitä, että kotivanhemmuuden lasku valtiolle on 400 miljoonaa.\nMä olen kuitenkin epäuskoinen sen suhteen, että kotihoidontuki, jota maksetaan alle kolmevuotiaista noin 500€ ja yli kolmevuotiaista sisaruskorotusta 70€, olisi kokonaistaloudellisesti kalliimpi ratkaisu kuin päivähoitopaikat kaikille tällä hetkellä kotihoidetuille. Tarkennan vielä – sellaiset päivähoitopaikat, joissa lapsia hoidetaan ammattitaitoisesti, virikkeellisesti ja helläsydämisesti, niinkuin iloitsit sinun lapsillasi olleen. Se nimittäin edellyttää pieniä hoitoryhmiä, jotta aikuinen ehtii ottaa läheisyyttä tarvitsevan lapsen syliinsä ja kuunnella häntä kiireettä.\nMitä pienemmistä lapsista on kysymys, sitä enemmän tarvitaan niitä ammattitaitoisia hoitajia tuollaisen hoidon toteutumiseksi, ja sitä enemmän päivähoito maksaa. Yli kolmevuotiaiden kotihoito on valtiolle käytännössä ilmaista, päivähoito ei.\nSe, halutaanko kotihoitoa sitten ylipäänsä tukea, liittyy mun nähdäkseni kiinteästi siihen arvokysymykseen, että halutaanko yhteiskunnan olevan olemassa ihmistä varten vai ihmisen yhteiskuntaa varten.\nJos yhteiskunta on olemassa ihmistä varten, niin silloin ihmisen elämänkaari ja ns. onnellinen elämä on ensisijaista, ja yhteiskunnan tehtävä on tarjota rakenteet siihen, että mahdollisimman moni voisi elää täyttä, onnellista, arvojensa mukaista elämää. Monella siihen onnelliseen elämään kuuluu mielekkään uran lisäksi perheen perustaminen ja niiden lasten hoitaminen kotona siihen asti, että lapset osaavat itse esimerkiksi kävellä, puhua ja käydä potalla. Keskeistä tällaisessa tilanteessa olisi se, että perheet voisivat tehdä erilaisia valintoja ja silti kokea tulleensa hyväksytyiksi, arvostetuiksi, tuetuiksi.\nJos taas ihminen on olemassa yhteiskuntaa varten, niin silloin talouskasvu, työllisyysaste, valtion ja kunnan rakenteet ja instituutiot ovat ensisijaisia, ja ihmisen tehtävä on olla näiden rakenteiden täytettä ja polttoainetta. Silloin perheitä perustetaan vain uusien veronmaksajien saamiseksi, ja päiväkoteja ja kouluja siksi, että saadaan vanhemmat töihin pyörittämään taloutta, lapset säilöön, ja koulutetuille ammattikasvattajille työpaikkoja. Silloin perheiden erilaiset tilanteet ja arvot ovat keppejä systeemin rattaissa, ja olennaista on se, että mahdollisimman moni perhe saadaan mahdollisimman vaivattomasti pyöritettyä systeemin eri putkien läpi – päivähoitoon, kouluun, yliopistoon, työelämään, naisten kohdalla vähäksi aikaa synnyttämään ja sitten takaisin töihin, ja lopulta eläkkeelle sitten kun töihin ei enää kelpaa.\nKun mä huomaan, että tällaiset Kataisen uutisen kaltaiset avaukset muuttuvat keskusteluksi siitä, onko uraäitiys vai kotiäitiys lapselle tai aikuiselle parempaa, mä tulen tosi surulliseksi ja vähän vihaiseksi. Mä olen vahvasti sitä mieltä, että yhteiskunta on ihmistä varten, ja mulle on tärkeää, että jokainen vanhempi saa tehdä perheelleen sopivia ratkaisuja ilman syyllistymistä tai tarvetta puolustautua. Mulle on myös tärkeää, että vanhemmuuden ja uran yhteensovittaminen nähdään jatkumona, jolla ”kotiäitiys” ja ”uraäitiys” ovat vain ääripäitä, ja yhteiskunta tukee kaikkia sen jatkumon eri kohtia.\nMä olen iloinen siitä, että esimerkiksi osa-aikaisen työn tukemisen mahdollisuuksia selvitetään, ja mua turhauttaa, kun mä huomaan, että keskustelu ajautuu äitiyteen. Mä olen havainnut, että monessa perheessä on kaksi vanhempaa, joista toinen on usein isä. Yhteiskuntakeskeisestä näkökulmasta isät ei toki ole keppejä siellä systeemin rattaissa, koska isän ei tarvitse biologisista syistä jäädä töistä pois. Mutta jos halutaan rakentaa ihmiskeskeinen yhteiskunta, niin on tosi tärkeää huomioida paitsi äitien motivaatio palata töihin, myös isien tarve olla lapsilleen läsnäoleva ja tasavertainen vanhempi.\nSaa kommentoida! Jos haluaa harjoitella NVC:tä, niin ne neljä askelta oli havainto, tunne, tarve ja pyyntö. Mun pyyntö on, että jokainen kommentoija tiedostaa oman näkökulmansa ja kunnioittaa muita keskustelijoita.\nFiled Under: empatiaa, idealismia, olen myös äiti, sosiaalista, tekniikoita\nPelkoa ja intoa eli vain löytäjäkö saa pitää?\nsyyskuu 9, 2012 by Sari Paavilainen\nViimeiset pari viikkoa mä oon lukenut lähes pelkästään integraaliteoriaan liittyviä juttuja. Integraaliteoria on maailmankatsomus, joka pyrkii kaikkien mahdollisten maailmantulkintojen (filosofian, psykologian, historian, sosiologian jne. eri teorioiden) yhdistämiseen ja jäsentämiseen, niin että ihminen ja maailma voitais nähdä kokonaisuutena. Toisin sanoen ihan älyttömän mielenkiintoista ja aika vaativaa kamaa. Tällä hetkellä mulla on kesken Ken Wilberin Sex, Ecology, Spirituality, jossa selitetään koko systeemi, mutta hyvän yleiskatsauksen saa tosta ihan ekasta linkistä, joka vie Integral Finlandin sivuille teorian suomenkieliseen johdantoon. Siitä mä sain tän kärpäsen pureman.\nKoko ajan lukiessa tulee inspiraatioita ja oivalluksia. Joskus muinoin opitut jutut loksahtelee kohdalleen, ja jatkuvasti tulee uusia käsitteitä, jotka rakentaa omaa käsitystä tosta aiheesta. Mä oon ollut ehkä näin innoissani teoreettisesta tekstistä viimeksi gradua tehdessä. On ihan älyttömän inspiroivaa lukea tekstiä, jonka perustehtävä on luoda ja selittää yhteyksiä näennäisesti eri kenttien ilmiöiden välillä. Vähän niinkuin Shiva Nataa ilman että tarvii oikeasti tehdä Shiva Nataa. 🙂\nJa sit mulla on sellainen samanlainen kaksijakoinen fiilis tästä kuin kaikista mahdollisista uusista, ihanista jutuista. Toisaalta haluan kertoa kaikille, mitä hienoa oon löytänyt. Mies on jo huomannut tän, kun mä jatkuvasti selitän sille että ”kun siinä Wilberin kirjassa sanottiin, että…” (ja joka kerta mies kysyy, että ”ai Pepe Willbergin kirjassa.” Joo, nimenomaan Pepe Willbergin. Kiitos, rakas, tästä.).\nJa samaan aikaan mulla on ihan mieletön suojeluvaisto, niin etten oikeastaan haluaisi kenenkään muun tietävän tästä. Jotenkin se, että se kolahtaa itselle niin perusteellisesti, saa aikaan tarpeen puolustautua. En halua ottaa riskiä, että joku kritisoi jotain mistä oon innoissani, koska samalla ne kritisoi mua. Mun ajattelua, mun maailmankuvaa. Mä pelkään, että mä oon löytänyt jotain uutta ja ihmeellistä ja kohta joku tulee sanomaan, että joo, noin mäkin ajattelin kun mä olin nuori ja naiivi ja vähän yksinkertainen. Että tossa sun ajattelussa on virheitä tuossa, ja tuossa, ja tuossa, ja itseasiassa koko rakennelma on vähän hutera. Tai jotain vähemmän rakentavaa tyyliin hei ***** vähänkö oot ***** mee vetää ***** ******* ja hanki elämä.\nVaikka eihän se oikeastaan niin pitäis mennä. Kaikki maailmankatsomukset, kaikki teoriat pitäis pystyä asettamaan tarkastelun kohteeksi, koska se on ainoa tapa kehittyä eteenpäin. Ja jos joku maailmankatsomus on loogisesti hutera, niin parempi vaan että joku huomauttaa siitä, koska silloin voi lähteä etsimään jotain perusteellisempaa ja luotettavampaa pohjaa elämälle.\nNäin siis pitäisi mennä. Sit kun mukaan tulee tunteet, identiteetti, maailmankatsomusten kohdalla koko ajattelun pohja, niin siitä tuleekin ihan valtavan vaikeaa. Pitäis osata antaa itselleen lupa siihen ahdistukseen ja epävarmuuteen ja suojeluvaiston tuoman aggressioon. Ja samaan aikaan pitäis pystyä rationaalisesti pohtimaan, onko tämä omasta ajattelusta esitetty kritiikki oikeasti aiheellista vai esimerkiksi vain kateellisten/epäkypsien/vihervassareiden/oikeistopopulistien/ylipäänsä vähemmän älykkäiden ihmisten panettelua.\nJa sit toisaalta, toi integraalinen ajattelutapa nimenomaan perustuu siihen, että otetaan pieni välimatka siitä omasta perspektiivistä ja tutkitaan, mikä niissä muissa perspektiiveissä tai maailmankatsomuksissa tai ajattelun tavoissa voisi olla hyvää ja totta ja säilyttämisen arvoista. Eli jos mä nyt haudon tän uuden ja mullistavan ajattelutavan ihan vain itselleni (kun sitä internetistä ei kukaan muu löydä, toim.huom. 😉 ), niin maailma on paljon pitempään sellainen, että eri mieltä oleminen on Hyökkäys Identiteettiä Kohtaan ja eri mieltä olijat pitää haukkua hiljaisiksi tai kurittaa olemaan oikeaa mieltä.\nToisin sanoen käy lukemassa integraaliteoriasta, mieti että onko siinä sun mielestä järkeä. Ja jos tulee puolustusreaktiona joku tunne, niin tutki sitä. Mistä se tulee, mitä se yrittää suojella, miten mä voisin antaa sille tunteelle luvan olla ja silti miettiä järjellä sen teorian hyviä ja huonoja puolia.\nSaa kommentoida! Saa olla myös eri mieltä, kunhan on rakentava eli puhuu vain omista havainnoistaan, kokemuksistaan ja mielipiteistään. Saa kertoa, jos on aiemmin törmännyt integraaliteoriajuttuihin.\nP.S. Käy myös tykkäämässä sivusta Facebookissa, jos et ole sitä vielä tehnyt!\nFiled Under: hajottaa, idealismia, olen lukenut kirjoja, shiva nata, sosiaalista\nI heart your blog -tunnustuksia\nsyyskuu 3, 2012 by Sari Paavilainen\nMä sain Periaatteen Naiselta tällaisen tunnustuksen.\n3. Kopioi Post it – lappu ja liitä se blogiisi.\nvain Post it – lapulla ja toivo, että lempibloggaajasi jakavat\nFiilis on vähän sama kuin jossain ala-asteen diskossa, kun kaikki tytöt tanssi ringissä Haddawayn What is Love -biisiä ja sit muakin pyydettiin samaan rinkiin mukaan tanssimaan! Eli aika villiä. Kiitos, Periaatteen Nainen!\nSit tuli sellainen gulp -hetki, että onko mulla viittä lempiblogia? Siis suomenkielistä? Öö, ei oo. Mä luen säännöllisesti muutamaa blogia, joille toki heitän tässä kohtaa tunnustuksen eteenpäin.\nAnnamarika kirjoittaa raakaruoasta ja opiskeluelämästä, ja on saanut mut useaan kertaan harkitsemaan blenderin hankkimista. Itselleni. Meidän vauva siis sormiruokailee, joten sille mun ei tarvii veivata soseita. 🙂 Ehkä mä hankin sen sitten kun imetysdieetti on menneisyyttä, tai sitten mä pyydän sellaisen synttärilahjaksi. Hmmm…\nLennin ja Eevin äiti puolestaan kirjoittaa sormiruokailusta, Eevi kun on melko lailla samanikäinen kuin meidän vauva. Seurasin blogia jo Lennin sormiruokailujen aikaan, ja nyt on hauska seurata, että miten normiperheen sormiruokailut eroaa meidän allergikon vastaavista.\nInana kirjoittelee sellaisia tunnelmakuvia, että mä ihastelen. Aiheina pikku-t ja gradu ja kaikenlaiset fiilistelyt elämästä. Minä tykkään.\nJa sit mä toivon, että mä löydän näiden bloggareiden lempiblogeista lisää hyvää luettavaa.\nKoska mä oon tässä viime päivinä ihan oikeasti yrittänyt etsiä sellaisia blogeja, joita inspiroituisin lukemaan. Ei niin, että mä erityisesti tarvitsisin vielä lisää ajanvietettä tässä kahden lapsen ja tuhannen keskeneräisen neuletyön ja yhdistystoiminnan ja toisinaan kotona olevan aviomiehen ristivedossa. Mutta olis kiva lukea suomeksikin enemmän.\nMä erityisesti haikailen sellaisten hyvien self-work -blogien perään (lue: jalat maassa, järki päässä ja kielioppi kohdallaan), mutta niitä ei suomeksi taida kamalasti olla. Yhden mä löysin, Zenon sivuilta, ja siellä mä oonkin viettänyt tässä muutaman viimeisen päivän päikkäriajat. Erityisesti kolmenkympin kriisi -sarja ns. kolahti. 😉 Tuota blogia ei vissiin kuitenkaan enää päivitetä, mikä on sääli. (Mä voin antaa neljännen I heart your blog -lapun vaikka sitten JP:lle, vaikka toi blogi ei ihan samaan blogosfääriin ehkä osukaan. 😀 )\nMun on itse vaikea kirjoittaa sellaista tekstiä, jonka genrestä mä en ole ihan varma, joten mä en myöskään osaa sellaista oikein lukea. Asiateksti on erikseen, sitten Inanan novellihenkiset fiilistelyt erikseen. Sellaisia kuulumisblogeja mä en ehkä osaa mieltää varsinaisesti blogeiksi ollenkaan, kun osuin englanninkielistä blogia aikanaan kirjoittaessani sellaiseen blogosfäärin kortteliin, jossa oli tosi vahvasti aihevetoisia blogeja. Toki useimmat niistä blogeista oli erilaisten coaching-ammattilaisten ja yrittäjien blogeja, joten aihevetoisuus kuului siinä mielessä asiaan. Se kuitenkin tarttui, siinä mielessä että edelleen mun oma määritelmä blogista sisältää tietynlaisen aiheen tarkkarajaisuuden.\nEhkä yksi syy siihen, että mä en oo löytänyt oikein omanlaisiani blogeja nopealla etsimisellä, on myös sellainen tietty antimaterialismi ja shoppailutaidottomuus. Kun mä jaksan hädin tuskin etsiä vaatteet itselleni ja lapsille, niin mun kärsivällisyys ei riitä enää vaatteista tai lastentarvikkeista lukemiseen. Paitsi jos oon hankkimassa jotain tiettyä kapinetta, jolloin saatan etsiä tietoa ja käyttäjäkokemuksia blogeistakin, mutta muuten mä pääasiassa en jaksa kiinnostua toisten ihmisten hankinnoista, kun omatkaan ei jaksa innostaa. 😉 Ruokablogien kanssa on nyt imetysdieettiaikana vähän sama juttu – toki sitä vois lukea vaikka mitä reseptejä, mutta kun mitään ei pääse toteuttamaan niin aika samantekevää. Toi Annamarikan blogi on poikkeus, kun siellä on aina välillä jotain ei-ruoka-aiheistakin.\nVanhemmuusblogeja, siis sellaisia todellisia idealismin linnakkeita, voisin välillä lukeakin, mutta niitäkään en oo kamalasti jaksanut etsimällä etsiä. Jatkumoa oon välillä käynyt lukemassa, ja siellä on hyvää pohdintaa erinäisistäkin aiheista. Itseasiassa voisin antaa Jatkumon Sagalle sen viimeisen tunnustus-Post-it -lapun, niin saattaisin löytää sieltäkin kautta uutta hyvää luettavaa. Ole hyvä! 🙂\nHurraa, mä löysin viisi lempiblogia! Tiukkaa teki.\nSaa kommentoida! Saa suositella hyviä asiablogeja vanhemmuudesta tai self-workista tai sekä että. Saa pohtia omia ajatuksia blogeista, miettiä miksi lukee niitä joita lukee, tai kertoa mieleen juolahtaneita assosiaatioita.\nP.S. Lupa olla minä Facebookissa – käy tykkäämässä sivusta, niin pysyt kärryillä uusista teksteistä!\nFiled Under: osaankohan, sosiaalista


Arvostelu | Tell Me Why on Dontnodin korkeatasoinen seikkailupeli, jonka tarina ja hahmot erottuvat massasta edukseen - Muropaketti.com\n20.09.2020 09:47 | Joonas Pikkarainen\nDontnod jatkaa edistyksellistä kerrontaansa monisyisten henkilöhahmojen ja upean maailman parissa.\nPeliä pelattu arvostelua varten: 12,5 tuntia\nDontnod Entertainment on noussut viime vuosina tarinallisten seikkailupelien uudeksi sanansaattajaksi. Studio on ottanut pitkälti haltuunsa edesmenneen ja sittemmin taas ylösnousseen Telltale Gamesin jättämän roolin, joskin toistaiseksi ranskalaistekijät ovat välttäneet aiemman laadulliset sudenkuopat. Uusi kolmiosainen Tell Me Why jatkaa samaa edistyksellistä suuntaa.\nTell Me Why seuraa kaksosia Alysonia ja Tyleria, jotka palaavat vastentahtoisesti Alaskassa sijaitsevaan lapsuudenkotiinsa myymään edesmenneen äidin talon eteenpäin. Sisarukset eivät ole olleet yhteydessä toisiinsa yli kymmeneen vuoteen sen jälkeen, kun lapsuudessa koettu traaginen yö pakotti nämä erilleen. Uuteen alkuun lähdetään siten innostuneen hermostuneesti, mutta taustalla kummittelevat syyllisyyden tunne ja ristiriitaiset lapsuusmuistot uhkaavat myrkyttää jälleennäkemisen jo heti alkuunsa.\nStudion aiemmista tuotoksista poiketen Tell Me Why keskittyy ensisijaisesti tarinankerrontaan ja jättää ongelmanratkonnan sekä muut seikkailupeleihin yhdistettävät elementit pienempään rooliin. Vaikka pelissä on pulmia sekä studiolle ominaiseen tapaan hivenen yliluonnollinen mekaniikka, muistuttaa se pelattavuudeltaan ja tunnelmaltaan silti hyvin paljon enemmän Fullbright Companyn kiiteltyä Gone Homea kuin tekijöiden aiempia tuotoksia. Fokus kohdistetaan nimenomaan erinäisten esineiden tutkailuun, joiden avulla rakennetaan pelaajalla tätä ympäröivää maailmaa ja sidettä päähenkilöihin.\nEsikuvansa lailla Tell Me Why myös kertoo kolmen episodinsa välityksellä kauniin, maanläheisen ja tunteikkaan tarinan, jonka mysteeri avautuu hiljalleen muistojen kautta.\nPelimekaaninen idea on rakennettu nimenomaan muistojen ympärille ja siihen, kuinka ne värittyvät ajan saatossa. Paluu lapsuudenkotiin on Alysonille ja Tylerille samalla paluu lapsuuden muistoihin, jotka realisoituvat kaksikon muistijälkien myötä todellisiksi. Valtaosa kohtaamisista on ainoastaan syventäviä tiedonmurusia tarjoavia hetkiä, mutta toisinaan kaksikon mielten sopukoissa piilevät kohtaamiset ovat keskenään ristiriidassa. Tällöin pelaaja astuu toimeenpanijaksi päättämään, kumpi muistoista tapahtui oikeasti.\nMekaniikan avulla tuodaan peliin studiolle ominaiset valinnat, joita nähdään jossain määrin myös muistojen ulkopuolella. Tell Me Whyn kohdalla valinnat eivät kuitenkaan onnistu täysin tarkoituksessaan. Ensinnäkin niiden vaikutukset jäävät kovin maltillisiksi, mikä saa päätökset tuntumaan samalla kovin triviaaleilta. Näissä on usein lisäksi selkeä hyvä-paha-asetelma, mikä latistaa prosessia entisestään. Tästä ei onneksi ole kuitenkaan niin suurta harmia, sillä käsikirjoituksen taso on muutoin varsin onnistunut. Valinnat tuntuvat lähinnä vain pakolliselta pahalta, jotka eivät liioin paranna tai heikennä kokemusta.\nAsteen ongelmallisemmaksi nousevat valintojen kohdistuminen menneisyyteen nykyhetken sijaan. Toisin kuin päähenkilöille, pelaajalla ei ole usein minkäänlaista suhdetta muistoihin, mikä tekee kahden vaihtoehdon välillä valitsemisesta arpapeliä. Oliko äiti tuolloin vihainen vai iloinen? Ei mitään tietoa, eikä pelaajalla ole myöskään mahdollisuutta kaivaa ympäriltä vihjeitä tilanteesta. Tämä toki noudattaa juuri haettua muistojen vääristymisen teemaa, mutta kun muistojen kokijat ovat pelaajalle tuntemattomia, muuttuvat valinnat jokseenkin merkityksettömiksi.\nTähän tosin toimii sama mantra: valinnat ovat ainoastaan pakollinen paha.\nPelattavuuden sijaan Tell Me Whyn pariin kannattaakin sukeltaa ensisijaisesti juuri kiehtovana tarinana ja mysteerinä. Dontnodin ominaiseen tapaan käsikirjoitus on esimerkillisen upeaa jälkeä, jossa henkilöhahmot ovat pääosin eläviä, vivahteikkaita ja puutteellisia. Peli käsitteleekin tuttuun tapaan ajankohtaisia aiheita mielenterveydestä, kasvatuksesta ja transsukupuolisuudesta, joista jälkimmäinen on nostettu myös markkinoinnissa suuresti esille. Toinen pelattavista päähenkilöistä, Tyler Ronan, on transmies – hänen ääninäyttelijä August Aiden Black on niin ikään transmies – joka palaa kotipaikkakunnalleen ensimmäistä kertaa sukupuolenkorjauksensa jälkeen, mikä tuo kerrontaan oman ulottuvuuden.\nDontnod käsittelee aiheita tosin tahdikkaasti, eivätkä tekijät sorru kuvaamaan esimerkiksi transsukupuolisuutta mediasta hyvin yleisesti käytetyn trauman kautta. Käsikirjoitus onnistuu silti tarkastelemaan aihetta monelta kantilta ja kenties jopa avartamaan niiden pelaajien ajatusmaailmaa, jolle asia on vähemmän tuttu. Peli ei myöskään valista, vaan Tyler on hahmo muiden joukossa nousematta sen kummemmin millekään jalustalle. Sama koskee pelissä nähtäviä tlingiteitä, joiden kulttuuri, elämäntapa ja taide on sovitettu taidokkaasti ja saumattomasti osaksi maailmaa siten, että kaupunki tuntuu elävältä ja aidolta.\nAiheiden hienovarainen käsittely johtaa samalla tosin siihen, että tarinasta jää uupumaan konflikti. Juoni pyrkii paikkaamaan tätä laajemmalla mysteerillä ja suorastaan ilahduttavalla satumaisuudella, mutta näiden käsittely lässähtää valitettavasti alun jälkeen. Toki suuria tunteita tai vielä suurempia käänteitä ei välttämättä tarvita mielenkiintoista kerrontaa varten, ja Tell Me Whyn yllä kulkee onnistuneen melankolinen vire. Maanläheisyys ei kuitenkaan koskaan nouse riittävän vetovoimaiseksi saati hahmoihin ennätä tutustua niin syvällisesti, että näihin samaistuisi kunnolla kolmen episodin aikana. Toki kokemukseni näin tylsänä cismiehenä on todennäköisesti myös hyvin erilainen kuin vastaavien aiheiden kanssa kamppailemaan joutuneella pelaajalla.\nTell Me Why on silti tärkeä ja hienosti käsikirjoitettu tarina, joka käsittelee ajankohtaisia aiheita lämmöllä ja kouriintuntuvalla haikeudella. Vaikka kerronta onnistuu monessa asiassa upeasti, jää varsinkin tekijöiden aiempaa tuotantoa fanittaneelle pieni kaipuu asteen syvemmälle sukellukselle. Ehkä tämä olisi korjaantunut yhdellä tai kahdella lisäepisodilla, tai kenties se ei ollut koskaan edes kehittäjien tavoitteena. Maanläheistä ja kaunista satua kaipaaville Dontnodin uutukainen tarjoaa silti nautinnollisia hetkiä.\n”Upeasti rakennettu maailma, moniulotteiset hahmot ja ajankohtaiset aiheet yhdistyvät jälleen hienoksi seikkailuksi.”\nTämä korkeatasoinen seikkailupeli on nyt ladattavissa kokonaan ilmaiseksi