Keskikouluaika, osa 4\n©Timo Ahjos 29.05.2020\nJotkut edellä kuvaamistani kansakouluajan harrastuksista jatkuivat vielä oppikouluun menon jälkeenkin.\nKäpylän seurakunnan kerhoissa\nKuuluin itse Paavalin seurakuntaan, mutta sen toimintaan osallistuin vain sen verran, että Vallilassa asuessamme kävin pyhäkoulua alle 6-vuotiaana ja sitten kävin rippikoulun 15-vuotiaana. Kun kävin kaikki kouluni Käpylässä, vietin siellä paljon myös vapaa-aikaa ja liityin muutamiin Käpylän seurakunnan kerhoihin, joista kahdesta kerroin jo kansakouluajan muistelmissa.\nPoikakerho Kolumbus: Luultavasti kävin Käpylän seurakunnan Kolumbus-kerhossa katsomassa lyhytfilmejä siihen saakka, kunnes meille ostettiin televisio. Se ostettiin joskus 1960-luvun alkuvuosina, mutta tarkkaa ajankohtaa en tätä kirjoittaessani tiedä. Kun Eläintarhassa järjestettiin mäkiautokilpailu, pääsin sinne katsojaksi ja ehkä jonkinlaiseksi toimitsijaksi samalla kuorma-autolla, jolla muutaman Käpylässä asuvan pojan mäkiautot vietiin kilpailupaikalle. Siinä kuorma-autossa ei ollut sellaisia korkeita kaiteita kuin penkkariajeluilla, joten lavalla piti istua. Se oli hyvin epämukava automatka, kun lavalla ei ollut mitään, minkä päällä olisi voinut istua ja lava tärähti pahasti vähän väliä\nValokuvauskerho: Kun aloin harrastaa valokuvausta ja varsinkin valokuvien valmistusta, mistä kerron jäljempänä tarkemmin, liityin Käpylän seurakunnan valokuvauskerhoon. Se oikeutti minut käyttämään kerhon hyvin varustettua valokuvauslaboratoriota, jota käytettiin niin vähän, että sain aina työskennellä siellä omassa rauhassani. Kerho piti kokouksen samassa laboratoriossa ehkä kerran kuussa. Kerhon puheenjohtaja oli vanhempi mies, joka oli myös Kameraseura r.y.-nimisen yhdistyksen jäsen. Kerhon muut jäsenet olivat minua monta vuotta vanhempia poikia. Heitä oli kokouksissa tyypillisesti ehkä noin 6. Myös luokkatoverini Risto Kelomäki liittyi kerhoon ja kävi niissä kokouksissa. Kokouksissa oli aina sama ohjelma: Puheenjohtaja kertoi, mitä edellisessä Kameraseuran kokouksessa oli käsitelty. Me muut istuimme tuoleilla ringissä ja lähinnä kuuntelimme hartaasti. En tiedä, mikä se kerhon puheenjohtaja oli ollut nuorena ammatiltaan, mutta jollakin myöhemmällä vuosikymmenellä näin hänet kaupungilla tyhjentämässä kolikoita pysäköintiautomaateista.\nValokuvauskerhon kanssa teimme yhden hyvin mielenkiintoisen retken: Kävimme Uusi Suomi -sanomalehden valokuvauslaboratoriossa Ruoholahdessa. Se oli suuri sali, jossa työskenteli samanaikaisesti useita ihmisiä. Valaistus oli sellainen hämärä oranssi, ns. pimiövalaistus, joka ei pilaa valokuvapapereita. Laitteet olivat valtavan suuria, hienoja ja varmasti kalliita. Niillä voitiin mm. vastaanottaa lehdessä julkaistavia kuvia ulkomailta. Vierailumme päätteeksi joku kerholaisista kysyi, eikö ihminen tule pöpiksi, jos työskentelee kaiket päivät pimeässä. Vierailuisäntämme vastasi:"Minä olen työskennellyt täällä 20 vuotta." Pois kävellessämme pohdimme, miten tuo vastaus piti ymmärtää.\nOlin aiemmin ottanut joitakin kuvia isän venäläisellä kaksisilmäisellä Komsomolitsh -merkkisellä peiliheijastuskameralla, johon laitettiin 12 kuvan rullafilmi, negatiivikoon ollessa 6x6 cm. Aloin haaveilla omasta kinofilmikamerasta "Minolta A5" ja ostinkin sitten sellaisen omalla kesätyöllä ansaituilla rahoilla.\nOpiskelin valokuvausta samaan aikaan kuin meidän alapuolella Limingantien talossa asunut, minua kaksi vuotta vanhempi Hans Paul. Hänellä oli kameran ominaisuuksien suhteen suuremmat vaatimukset kuin minulla, mutta hänellä ei ollut rahaa ostaa vaatimustensa mukaista kameraa uutena. Niinpä hän osti käytetyn kameran, muistaakseni Kuvasto Oy:n Sturenkadun liikkeestä. Jo silloin, kuten nykyisinkin, monet ostavat kalliita järjestelmäkameroita, mutta eivät osaa käyttää niiden monia hienoja ominaisuuksia eivätkä osaa ottaa niillä sen parempia kuvia, kuin mitä saisi paljon halvemmallakin kameralla. Hans Paulilla oli taitoa ja näkemystä. Valokuvaamisesta tulikin hänelle ammatti ja hänestä tuli yksi Suomen tunnetuimmista lehtikuvaajista. Hän on kuvannut mm. monissa yhteyksissä julkaistuja lähikuvia presidentti Kekkosesta, mutta hänen arkinen työnsä oli erilaisten tapahtumien kuvaaminen julkaistavaksi lähinnä Hufvudstadsbladetissa.\nMinulle valokuvaus oli lähinnä tekninen harrastus. Opettelin, kuinka filmit kehitetään ja niistä tehdään suurennettuja paperikuvia. Meidän äidillä oli omasta lapsuudenkodistaan sellainen käsitys, että valokuvien valmistuksessa käytettävät nesteet ovat hirveän myrkyllisiä. Hän vastusti aluksi ehdottomasti valokuvien tekoa kotoa. Liityin Käpylän seurakunnan valokuvauskerhoon ja kävin aluksi tekemässä kuvia heidän laboratoriossa, missä oli hyvät välineet - myös kallis Durst-merkkinen suurennuskone. Kuitenkin lopulta sain pieneen asuntoomme oman valokuvalaboratorion, jonka jälkeen valmistin kuvia muillekin maksua vastaan. Aluksi filmi kehitettiin suljetussa purkissa. Se vaihe ei vaatinut ympäristöltä muuta kuin että filmi piti laittaa purkkiin pimeässä eteisessä tai vessassa. Suurennuskoneeni oli eteisessä pöydän korkuisen kaapin päällä. Pienessä vessassamme oli pöntön päällä molemmissa seinissä sellaiset puulistat, joiden päälle sai noin 60 cm pituisen lastulevyhyllyn. Sen päällä pidin muovialtaat, joista toisessa oli kehitettä ja toisessa kiinnitettä. Lopuksi huuhtelin paperikuvat käsienpesulavuaarissa. Sitä en nyt muista, oliko minulla kotonakin valokuvien kuivauslaite vai miten ne kuivasin niin, että ne eivät käpertyneet. Silloin, kun minä käytin vessaa valokuvauslaboratoriona, siellä oli tavallisen lampun paikalla oranssin värinen lamppu, eivätkä muut perheenjäsenet voineet käydä vessassa.\nLahdessa, Isosaaressa ja Summassa:\nKävin noissa paikoissa edelleen samaa tapaan kuin kerroin kansakouluajan muistelmissa. Isosaaren huvilalla oli sähkö, mutta ei jääkaappia. Kun menin sinne kerran isän kanssa, ostimme maitojauhetta, joka oli silloin uusi tuote. Ajattelimme etukäteen, että se on kätevä tapa saada kylmää maitoa, kun sekoittaa maitojauhetta kaivoveteen. Kun sitten esittelimme asian isän sisarelle, Anni-tädille, joka tuli sinne seuraksemme Lahdesta, hänen mielestään sellainen maito oli liian laihaa ja hän tuikkasi palan voita maitolasiini. Isän ja minun mielestä maitojauheesta tehty maito maistui liian jauhoiselta, emmekä ostaneet sitä enää toista kertaa. Se huvila oli 2-kerroksinen harjakattoinen talo, jonka alla oli eri ovesta kuljettava kellari. Siellä kyllä kaupasta ostettu maito säilyi ihan hyvin.\n12-vuotiaana kävin isän kanssa Turussa ja Naantalissa. En tiedä, oliko isällä jokin muukin motiivi sille matkalle, mutta minä ymmärsin matkan tarkoituksen olleen, että minä pääsen lentämään. Alkuperäinen suunnitelma oli, että lennämme ensin Helsingistä Turkuun ja sitten sieltä Maarianhaminaan, mutta lentolippujen hinnat kuultuamme jätimme Maarianhaminan lennon pois ohjelmasta ja kävimme sen sijaan junalla Naantalissa. Helsinkiin palasimme junalla. Perheemme oli asunut ennen minun syntymää 1940-luvulla Naantalissa, kun isä työskenteli Turussa "Maskun Saha" -nimisen huonekalutehtaan toimitusjohtajana. Myös hänen nuorempi veljensä työskenteli samassa firmassa Turussa vuoteen 1950 saakka.\nLentomatka oli tietysti minulle suuri elämys. Se alkoi tavallaan jo Töölöstä Aero Oy:n toimistosta, mistä ostimme liput ja ajoimme lentoyhtiön hopeanvärisellä bussilla koulumme ohitse lentokentälle, jota siihen aikaan sanottiin Seutulan lentokentäksi. Vaikka Mäkelänkatu oli minulle hyvin tuttua, Aeron bussista katsottuna tuttu seutu tuntui erikoisen etäiseltä, varsinkin kun se bussi ei pysähtynyt millään pysäkillä. Lentokone oli DC-3. Maassa ollessa sen nokka on korkealla ja peräpää matalalla pienen pyörän päällä. Sisään mentiin koneen takaa, jolloin omalle istumapaikalle joutui kävelemään hurjan jyrkkää ylämäkeä.\nTurussa isä esitteli minulle turistinähtävyydet, jotka hän hyvin tunsi. Pelasimme myös pienoisgolfia. Yövyimme Linnankadulla matkustajakodissa monen hengen salissa, mikä sekin oli minulle uusi kokemus. Naantaliin teimme junalla yhden päivän päiväretken. Söimme lounaan Ravintola Seurahuoneella. Jälkiruoaksi tilasimme annoksen viiliä. Kun olimme jo syöneet ja odotimme, että tarjoilija tuo sen jälkiruoan, aloimme hermostua, kun sitä joutui odottamaan kovin kauan. Silloin isä sanoi tarjoilijalle: "Jos sitä viiliä ei ole valmiina, ei sitä tarvitse meitä varten ryhtyä tekemään."\nKävin minua 9 vuotta vanhemman sisareni luona kahtena vuonna. Ensimmäisellä kerralla hän asui Hämeenlinnassa ja työskenteli laboranttina OTK:n myllyssä. Siellä kävin junalla. Toisella kerralla hän asui Porin lähellä Yyterissä ja työskenteli laboranttina Vuorikemia Oy:n tehtaassa, joka oli myöhemmin nimeltään mm. Kemira Pigments Oy. Se tehdasrakennus oli toisesta päästään musta joa toisesta päästään valkoinen, kun siellä valmistettiin valkoista titaanidioksidia mustasta raaka-aineesta. Titaanidioksidia käytetään mm. maali- ja kosmetiikkateollisuudessa sekä painomusteiden valmistuksessa. Poriin ajoin Helsingistä bussilla ja otin valokuvia matkan varrella Forssan linja-autoasemalta, missä bussi pysähtyi. Paluumatkan lensin Porista Seutulaan Convair Metropolitan -potkurikoneella. Se oli siis elämäni toinen lentomatka.\nJoskus 1960-luvun alkuvuosina meillekin ostettiin televisio. Ne olivat siihen aikaan vielä kaikki mustavalkoisia. Helsingissä näkyi kaksi kanavaa. Jörgen Kaas, jonka yritys "Kuomu ja Köysityö" toimi meidän talon pohjakerroksessa, kävi sen meille ostamassa ja minä oli hänen punaisen Austin-pakettiautonsa kyydissä hakemassa sen Kumpulantieltä AGA Oy:n varastolta. Hänen firmansa teki mm. traktoreihin hyttejä ja sen vuoksi hän osti usein AGA:lta kaasua hitsausta varten. AGA teki siihen aikaan Ruotsissa myös televisioita ja herra Kaas sai AGA:lta sellaisen suurella alennuksella. Meidän televisio oli uutena modernimpi, ohuempi ja kuvaruudultaan isompi kuin saman talon asukkaiden vanhemmat televisiot.\nMinulla ei ole tällä hetkellä mitään muistikuvaa keskikouluaikana tai koko oppikouluaikana katsomistani televisio-ohjelmista. Sen vain muistan, että katsoin televisiota siihen aikaan hurjan paljon.\nMuistan keskikouluajalta kaksi elokuvissa käyntiä, molemmat isän kanssa. Kaapelitehtaalla, joka sijaitsi silloin Hietalahden telakan lähellä, oli syttynyt tulipalo, josta kerrottiin radiossa. En muista, oliko meillä silloin jo televisio. Ruinasin, että isä lähtisi minun kanssa katsomaan sitä, ja hän lähtikin. Paluumatkalla kävelimme Viiskulman kautta, missä oli elokuvatetteri Merano. Siellä esitettiin elokuvaa nimeltään "Naisentappajat". Ruinasin, että menisimme katsomaan sen. Isä suostui. Kassalle ja portsarille piti sanoa ikäni eri tavalla, jotta sain lastenlipun ikärajan ollessa 12 vuotta ja pääsin kuitenkin katsomaan alle 12-vuotiailta kielletyn elokuvan. Näin saman englantilaisen komedian sitten monta kymmentä vuotta myöhemmin uudelleen televisiosta.\nToinen elokuva, jonka pääsin isän kanssa katsomaan, oli nimeltään "Viisi iloista veitikkaa". Se esitettiin elokuvateatteri Unikassa, joka sijaitsi Unioninkatu 45:ssä rannan eli Siltavuorenrannan puolella. Kaikista elokuvista oli siihen aikaan Helsingin Sanomissa perjantaisin ilmoitus. Tuon elokuvan ilmoituksessa oli hauskan näköisiä piirroshahmoja. Vielä elokuvateatterin aulassa ollessamme luulin, että menemme katsomaan hauskaa piirrettyä elokuvaa. Sellainen se ei kuitenkaan ollut. Se kertoi jossakin itäeurooppalaisessa kaupungissa - ehkä Varsovassa tai Prahassa - elävän vanhan miehen syntymäpäivästä, kun hänen neljä vanhaa ystäväänsä tulivat onnittelemaan. Se oli minun ikäiselle mahdottoman tylsää katsottavaa. Salikin oli melkein tyhjä, mutta meidän edessä istui iäkäs nainen, joka haisi sipulille tms.\nKun selvisi, etten saakaan sitä minulle 15-vuotispäiväksi luvattua serkkuni vanhaa mopoa, sain luvan ostaa itse ansaitsemillani rahoilla itselleni upouuden polkupyörän. Valitsin norjalaisen Ögland-tehtaan pyörän, jotka olivat silloin hyvin suosittuja. Pyöräni merkki oli "Ettan", suomeksi "Ykkönen". Siitä alkaen vietin entistä enemmän vapaa-aikaa sellaisessa poikaporukassa, josta kaikki muut asuivat joko Olympia- tai Kisakylässä. Kokoonnuimme aina spontaanisti jossakin Olympiakylän lämpökeskuksen lähistöllä ilman, että mitään oli koskaan etukäteen sovittu.\nÖgland Ettan vuodelta 1962. Kuvan pyörä on alkuperäinen, mutta laitoin siihen 1990-luvun lopulla uudet lokasuojat, takavalon ja lukon sekä heijastimet eteen ja pyöriin.\nOlympiakylän kaveripiiri ja pyörääni kohdistunut ilkivalta\nOlympiakylän kaverit olivat jo ennestään toisilleen tuttuja, mutta minä tulin siihen joukkoon luontevasti mukaan, vaikka asuin Kumpulassa. Monet sen porukan pojista kävivät samaa oppikoulua kuin minä, mutta kukaan ei ollut kanssani samalla luokalla. Kaikki olivat saman ikäisiä kuin minä. Yksi ikäisistäni kävi Käpylän yhteiskoulua. Hän oli ainoa, jolla oli kotona oma huone ja hän kutsui meidät sinne toisinaan pelaamaan jotakin peliä. Kerran sieltä poistuessani huomasin, että pyörästäni oli varastettu lamppu ja dynamo. Ostin niiden tilalle samanlaiset, Solifer-merkkiset, jotka antoivat paremman valon kuin muun merkkiset, mutta olivat juuri sen vuoksi raskaammat polkea.\nSitten ehkä pari vuotta myöhemmin sen talon ilmoitustaululla oli poliisin ilmoitus, jonka mukaan siitä pihasta varastetut lamppu ja dynamo ovat poliisin hallussa ja omistajan noudettavissa poliisiasemalta, joka oli Helsingin keskustassa. Kun menin sinne, jouduin ikävään kuulusteluun. Poliisin lähtökohtana tuntui olevan, että minulta ei ollut mitään varastettu vaan halusin lampun ja dynamon itselleni nähtyäni poliisin ilmoituksen, että sellaiset ovat noudettavissa. Kuulusteleva poliisi poltti savuketta ja puhalsi aina välillä savun päin naamaani. Hän kysyi, miksen ollut ilmoittanut varkaudesta poliisille. Sanoin ajatelleeni, että poliisi ei voi niitä kuitenkaan lähteä etsimään. Silloin hän kysyi, väheksynkö poliisin toimintakykyä. En saanut niitä tavaroita sieltä mukaani, koska olin alaikäinen, vaan myös äitini piti vielä mennä sinne keskustaan poliisiasemalle ja ne annettiin hänelle. Jälkikäteen arvioiden ei olisi ollenkaan kannattanut niitä hakea, koska niistä käynneistä aiheutui meille vaivaa ja matkakuluja, olin jo ostanut ja asentanut pyörääni uuden lampun ja dynamon, ja kaiken lisäksi niihin varastettuihin oli roiskunut jostakin sinistä maalia. En koskaan käyttänyt niitä enää missään vaan hävitin ne vintin tyhjennyksen yhteydessä 2000-luvulla.\nOlympiakylän lämpökeskuksen kohdalla Untamontien toisella puolella eräs suunnilleen minun ikäinen poika, jota en tuntenut, sai surmansa. Hänen kerrottiin tehneen omatekoista räjähdysainetta sekoittamalla kurkkusuolaa ja sokeria. Hän oli kuulemma vetänyt sitä nestettä polkupyörän pumppuun, se oli räjähtänyt ja pumppu oli mennyt niin kovalla voimalla hänen mahaansa, että hän kuoli.\nTuossa Olympiakylän kaveriporukassa oli tapana juhlia syntymäpäiviä ja minuunkin kohdistui sosiaalinen paine kutsua heidät meille kotiin juhlimaan, kun täytin 15 vuotta. Se aiheutti minulle etukäteen kovan stressin, koska tunsin, että kaikki Käpylässä asuvat ovat korkeampaa yhteiskuntaluokkaa kuin me Kumpulassa asuvat. Muut perheenjäsenet menivät jonnekin muualle juhlani ajaksi. Olin keksinyt yhdeksi ohjelmanumeroksi omaperäisen jalkapalloa muistuttavan pelin, jossa hyödynnettiin sitä, että kamariksi kutsutussa olohuoneessamme oli kaksi saman kokoista, mutta eri väristä mattoa. Mielestäni juhla onnistui hyvin ja se lieneekin elämässäni ainoa kerta, kun syntymäpäivääni on erityisesti juhlittu.\nKerran kun lähdin koulun pihasta pyörällä Kalervonkadun loivaa alamäkeä pitkin kohti Koskelantien risteystä ja yritin jarruttaa, huomasin, että käsijarrujen kahvat ja vaijerit oli varastettu. Siinä pyörässä ei ollut jalkajarruja, joten tilanne olisi voinut hyvinkin vaarallinen, mutta onneksi olin vielä aika kaukana Koskelantien risteyksestä, kun huomasin tilanteen, ja sain pyörän pysäytetyksi laahaamalla maata toisella jalalla. Sittemmin olen nähnyt monta kertaa vielä 2000-luvullakin sellaisia unia, joissa sille samalle pyörälle on tehty erilaista ilkivaltaa ja varastettu osia - joskus vain runko on jätetty.\nKun kerran olin ajamassa pyörällä Kumpulasta Käpylään sitä metsäistä kävelytietä pitkin, joka kulkee Intiankadun suuntaisena leikkipuisto Intian toisella puolella, eräät Kumpulassa asuvat pojat pysäyttivät minut. He kysyivät, asunko Kumpulassa vai Käpylässä. Kun sanoin asuvani Kumpulassa, he esittivät vielä jatkokysymyksiä sen varmistamiseksi, että puhuin totta. Sitten he päästivät minut jatkamaan matkaani. Lähtiessäni kysyin, mitä he olisivat tehneet, jos asuisin Käpylässä. Yksi pojista vastasi: "Me oltais niitattu sut."\nJossakin Limingantien ja Intiankadun risteyksen lähistöllä asui yksi suunnilleen ikäiseni poika, joka yritti aina minut nähdessään lyödä tai potkia minua. Onneksi emme törmänneet toisiimme kovin usein. Tunsin hänet vain ulkonäöltä, en tiennyt nimeä enkä ollut koskaan jutellut hänen kanssaan. Esimerkiksi kerran odotimme bussia Hämeentiellä Paavalin kirkon läheisellä pysäkillä. Silloin hän yhtäkkiä potkaisi minua mitään sanomatta. Minä lähdin pois Hämeentien toiselle puolelle Sturenkadun kulman taakse. Kun näin bussin menneen, palasin pysäkille odottamaan seuraavaa bussia.\nKerran olin ajanut yksin Pukinmäen asemalle ihan kotiseutuun tutustumisen vuoksi. Asemarakennus oli punainen puutalo. Olin jalkautuneena sen ja radan välisellä alueella. Muita ihmisiä siinä ei silloin ollut kuin yksi poika, joka vaati minulta 20 markkaa tai penniä.Vuoden 1963 rahanuudistuksessa markoista tuli pennejä. En muista, tapahtuiko tuo ennen rahanuudistusta vai sen jälkeen. Joka tapauksessa oli kysymys sellaisesta kolikosta, joka muistutti nykyistä 20 sentin kolikkoa. Ellen antaisi sellaista hänelle, jäisin seuraavan junan alle. Maksoin ja pääsin huojentuneena lähtemään.\nKeskikouluaikanakin hiihdin talvella, mutta en enää Sällisen isän ja tyttärien kanssa vaan yksinäni lähimetsissä. Pyörällä ajoin paljon, useimmiten Käpylään ja sieltä kotiin, mutta myös ympäri kotiseutua. Pisin pyöräretki, jonka tein pari kertaa jonkun kanssa, oli Vanhankaupunginlahden ympäriajo. Ensimmäisellä kerralla ei ollut aavistustakaan, mitä sillä reitillä tulee vastaan. Luistelemassa käytiin koulun urheilutunneilla, mutta kävin muutamia kertoja vapaa-aikanakin luistelemassa Limingantien loppupäässä olevalla Annalan kentällä - luultavasti siskoni kanssa. Luisteleminen oli kyllä minulle vaikeaa ja epämieluisaa, kun nilkkani olivat heikot ja luistimeni olivat sellaiset "hokkarit", jotka eivät antaneet nilkoille minkäänlaista tukea. Kesällä kävin tietysti toisinaan lähellä olevassa Kumpulan uimalassa, mutta mikään innokas uimari en keskikouluaikana ollut. Isäni ja hänen sisarensa mielestä olin fyysisesti liian heikko ja he ehdottivat, että minun pitäisi liittyä johonkin voimisteluseuraan! Kerran yksi niistä Olympiakylän pojista ehdotti, että lähtisin hänen kanssaan Raviradan nurmikentälle harjoittelemaan hänen jalkapallollaan. Lähdin kun pyydettiin, mutta en oikein ymmärtänyt, mitä meidän piti harjoitella. Minusta se pallon "syöttäminen" toisillemme oli mahdottoman tylsää.\nKeskikoulun ylimmillä luokilla meille opetettiin suunnistusta. Se oli mielestäni hauskaa. Olin viidennellä luokalla ystävystynyt erään Tapion kanssa, joka oli minua vuoden vanhempi ja tuli meidän luokalle jäätyään luokalle viidennellä. Kerran lähdin suunnistamaan hänen parina. Jokaiselle rastille oli kätketty paperilappu, johon kirjoitettu sana piti kirjoittaa muistiin. Erään toisen luokan suunnistustunti päättyi silloin, kun meidän alkoi. Kuulimme joltakin sen toisen luokan pojalta, että rasteille kätketyistä sanoista muodostuu lause "Mens sana in corpore sano" (Terve sielu terveessä ruumiissa). Päätimme Tapion kanssa hyödyntää tuota tietoa, mutta menimme kuitenkin metsään aika kauas lähtöpaikasta. Aioimme palata takaisin siten, että saisimme suorituksesta melko hyvän, mutta kuitenkin uskottavan arvosanan. Kun emme olleet seuranneet kartalta, minne kuljimme, lähtöpaikan löytäminen kesti sitten niin kauan, että saimme melko huonon, mutta varmasti uskottavan arvosanan.\nMinua 7 vuotta vanhempi sisareni Kaija opiskeli ylioppilaaksi tultuaan ensin lastenhoitajaksi. Koulutus tapahtui Lastenklinikalla, siis Meilahden alueella olleessa lasten sairaalassa. Koulutukseen kuului pakollinen sairaalaharjoittelu ja hän joutui menemään sinne joskus sunnuntainakin kello seitsemäksi. Kun mitään bussiyhteyttä ei silloin ollut, vein hänet sinne muutaman kerran polkupyörän tarakalla. Googlen kartan mukaan sen matkan pituus on nyt noin 4,5 kilometriä, mutta silloin se oli hiukan pidempi, koska Limingantieltä Velodromille johtavaa Isonniitynkatua ei vielä ollut, vaan jouduimme ajamaan Paavalin kirkon kautta Sturenkatua. Kotimatkalla kiersin huvikseni Helsingin keskustan kautta, missä ei ollut sunnuntaiaamuna juuri lainkaan autoliikennettä. Huvittelin yksinäni mm. Aleksanterinkadun ja Mikonkadun risteyksen liikennevaloissa. Tulin sieltä Hakaniemen kautta ja Hämeentietä pitkin Mäkelänkadulle. Silloin keskustassa ei ollut pyöräteitä vaan ajoin ajoradalla. Vallilassa Mäkelänkatua ajaessani huomasin kerran, että poikkikadulla makasi tajuton mies, jolla oli hattu päässä ja hatun alta valui verta. Siinä oli hätäpuhelin lähellä ja soitin siitä ambulanssin. - Arkisin Kaija pystyi sairaalaan aamuvuoroon mennessään käyttämään sellaisia liikennelaitoksen H-kirjaimella merkittyjä henkilökuntavuoroja, jotka lähtivät Koskelan hallilta Kustaa Vaasan tietä pitkin keräilemään kuljettajia ja rahastajia työvuoroilleen.\nJoskus 1960-luvun alkupuolella markkinoille tuli pieni Geloso-merkkinen italialainen magnetofoni. Se toimi vain verkkovirralla, mutta se oli helposti kuljetettavissa paikasta toiseen omassa kantolaukussaan. Suostuttelin isän ostamaan sellaisen, muodollisesti minulle, mutta kyllä hän sitten innostui myös sillä äänittämään, lähinnä omia puheitaan ja runojaan. Minä käytin sitä kahteen tarkoitukseen: Ensinnäkin äänitin radiosta mikrofonilla musiikkia - suosikkini olivat Marion Rung ja The Beatles. He antoivat minulle energiaa. Toiseksi käytin sitä kielten opiskeluun siten, että luin kirjan sanastosta ensin sanoja nauhalle suomeksi ja annoin sitten magnetofonin kuulustella niitä minulta. Kuuntelin pari sanaa nauhalta, pysäytin nauhan, yritin sanoa ne vieraalla kielellä, ja katsoin sitten kirjasta menikö oikein. Kerran lukioaikana vein sen kouluun ja äänitin salaa historian tunnin. Siihen tallentui hyvin opettajan erikoinen tapa ilmaista monenlaisia asioita sanomalla sanan "Öy" eri tavoin. Minulla on tuo laite vieläkin varastossa ja samoin kaikki omat ja isäni nauhat, mutta en ole kymmeniin vuosiin kokeillut, toimiiko se vielä.\n"GELOSO G.256, LICEN.MAGNETOF.CASTELLI, Made in Italy"\nJokainen 15 vuotta täyttänyt sai siihen aikaan ajaa mopoa ilman mitään ajokoetta tai ajokorttia. Meidän perheessä ei ollut mopoa. Yleensä niitä oli vain miehillä ja pojilla. Onneksi tuttavapiirissäni oli poikia, jotka toisinaan lainasivat minulle mopoaan jopa noin tunnin ajaksi. En ole koskaan halunnut nopeaa ja raskasta moottoripyörää, mutta mopolla ajamisesta tykkäsin, varsinkin metsäisillä kävelyteillä.\nRippikoulu ja tanssikoulu\nViidentoistavuoden iän saavuttamiseen liittyi kaksi pakollista rituaalia: rippikoulu ja tanssikoulu.\nRippikoulun kävin kesällä Paavalin seurakunnan seurakuntasalissa Toukolassa. Sen aikana piti käydä tietty määrä kertoja tavallisissa sunnuntaiaamun jumalanpalveluksissa missä tahansa kirkossa. Konfirmaatioon pukeuduttiin valkoiseen kaapuun eli albaan, mikä oli silloin aika uusi käytäntö. Rippikoulusta minulle jäi mieleen vain kaksi asiaa: Sitä pitänyt miespappi tuoksui hyvälle. Hän oli ensimmäinen mies, jonka huomasin käyttävän deodoranttia. Se ei ollut siihen aikaan tavallista miesten keskuudessa. Konfirmaation tapahtui Paavalin kirkossa. Sen jälkeen rippikoulaisten vanhemmat ja ystävät onnittelivat rippikoulun käyneitä kirkon takapihalla. Meidän äiti sanoi minulle: "Muista, että sinä et ole vielä mikään!" Se oli yleensäkin meidän äidin asenne: Et ole vielä ylioppilas, et ole vielä maisteri, sinulla ei ole vielä omaa asuntoa, perhettä, ... jne. Siis aina olin jotakin vaille valmis.\nTanssikoulu käytiin oppikoulun viidennen luokan joululomalla. Minä kävin "Olavi ja Eeva Niemisen tanssikoulun", joka pidettiin Hämäläisen talossa Kampissa. Siellä oli oppilaina isossa salissa useita kymmeniä 15-vuotiaita. Opettajalla oli kaulassaan tai kauluksessaan mikrofoni ja selässään pieni radiolähetin. Hänen äänensä kuului kaiuttimista selvästi kaikkialla salissa. Tesvision jokalauantaisen "Nuorten tanssihetki" -ohjelman juontaja Antti Einiö kävi sieltä poimimassa parhaita tanssijoita televisioon tanssimaan, mutta minä en kuulunut siihen joukkoon. Tanssikoulun jälkeen kävin sitten yhdessä koulumme teinikunnan tilaisudessa, missä tanssittiin. Hain tanssiin tyttöä, joka oli ollut samalla luokalla kanssani oppikoulun kahdella ensimmäisellä luokalla. Seuraavana päivänä koulun pihalla keskusteltiin edellisiltaisesta tilaisuudesta. Teinikunnan puheenjohtaja, joka oli luokkatoverini, oli erittäin tyytyväinen siihen, etä tilaisuus oli kaikin puolin onistunut ja teinikunta sai siitä paljon rahaa. Hän totesi myös: "Ahjoskin tanssi kuin lehmä!" Sen jälkeen en sitten hakenutkaan koskaan teinikunnan tilaisuuksissa ketään tanssimaan vaan hoidin rahastonhoitajana lipunmyynnin.\nMuita keskikouluajan tapahtumia\nOppikoulun ensimmäisen luokan syksyllä keskustelin paljon Olympiakylässä asuvan luokkatoverini Jarmo Oksasen kanssa pienoisrautateistä. Molemmat haaveilimme sellaisesta, mutta vain Jarmolla oli toiveita saada sellainen joululahjaksi. Joulupäivän aamuna menin soittamaan heidän ovikelloa ja kun Jarmon isä tai äiti avasi oven, kysyin heti, saiko Jarmo junanradan joululahjaksi. Olihan hän sen saanut ja minäkin pääsin heti joulupäivän aamuna sillä hänen kanssaan leikkimään. Myöhemmin kyllästyin siihen, että Jarmo halusi ajaa junaa reaaliajassa siten, että jos leikisti juna meni Helsingistä Hyvinkäälle, Jarmo antoi sen kulkea elllipsin muotoista rataa niin kauan kuin oikealta junalta kestää ajo Helsingistä Hyvinkäälle. Jarmo osasi myöhemmin kouluaikana kaikki Suomen juna-aikataulut ulkoa ja teki sittemmin tietääkseni koko työuransa Valtion Rautateillä, mm. aikataulusuunnittelijana.\nJoskus keskikouluaikana olin isän kanssa katsomassa Etelä-Sataman tullipaviljongissa sinne rakennettua valtavan suurta pienoismaisemaa, missä monta junaa kulki yhtäaikaa, mutta myös busseja ja muistaakseni yksi laivakin. Se oli jonkun ulkomaalaisen miehen lyhytaikainen maksullinen näytös.\nHeinäkuun lopulla 1960 oli niin harvinainen ukonilma, että Helsingin Sanonat kirjoitti siitä vielä 50 vuotta myöhemmin vuonna 2010. Kaikkia pelotti jatkuva salamointi. Meidän isä käveli yöllä talomme ympärillä tarkkailemassa, sytyttääkö salama lähellä tulipaloa. Sellaista ei syttynyt. Tallensin Hesarin artikkelin nimellä yli 100 salamaa minuutissa.\nEläintarhan kaupunginosassa ei ole ainakaan minun aikana ollut mitään eläintarhaa, mutta siellä oli kilpa-ajorata, missä järjestettiin aina äitienpäivänä kilpa-ajot. Ensimmäiset ajot ajettiin jo vuonna 1932, sota aiheutti välivuosia, mutta vuosina 1951-1963 ne ajettiin joka vuosi. Tapahtuman ohjelmassa oli aina ensin moottoripyöräkilpailuja ja sitten autokilpailuja eri sarjoissa. En muista, mistä vuodesta alkaen minä kävin niitä katsomassa, mutta hyvin monena vuonna siellä olin. Minulla, kuten monella muullakaan lapsella, ei ollut rahaa ostaa pääsylippua. Seisoimme avoimen portin luona ja kun kilpailua oli jo kestänyt riittävän kauan, lippuja kontroilloivat miehet siirtyivät itse lähemmäs rataa katsomaan kilpa-ajoa, jolloin me lapset pääsimme myös livahtamaan sinne. Suomalainen Curt Lincoln voitti melkein joka vuosi sen kilpa-autosarjan, johon hän osallistui. Hän on ehkä ainoa urheilija, jota olen elämässäni ihaillut. Minulla oli myöhemmin pankissa kesätyössä ollessani ilo hänet lyhesti tavatakin.\nLentonäytös Kaivopuistossa 1961:\nToukokuun 1961 lopussa Kaivopuistossa vieraili USA:n Euroopan ilmavoimien taitolentoryhmä "SkyBlazers". Yleisö seisoi Kaivopuiston kalliolla ja katseli siitä merelle päin. Lukemani mukaan se oli maailman ensimmäinen yliäänikoneilla varustautunut osastotaitolentoryhmä. Koneiden merkki oli "F100 Super Sabre". Kun luulimme esityksen jo päättyneen, yksi kone tulikin vielä yllättäen hyvin matalalla yleisön selän takaa lentäen suoraan merelle aiheuttaen kovan pamauksen. Se jäi kyllä mieleen. Lentonäytöksestä on kahden minuutin pituinen filmi YLE:n Elävässä Arkistossa: https://yle.fi/aihe/artikkeli/2011/06/14/yhdysvaltain-havittajat-kaivopuiston-ylla\nKumpulassa Kymintiellä erään 2-kerroksisen puukerrostalon kellarissa toimi radiokorjaamo Radio-Mix. Minulla ei oikeastaan ollut koskaan sinne mitään asiaa, mutta kun oli kiinnostunut näkemään, kuinka radioita korjataan, kävin siellä aika usein katselemassa ja juttelemassa. Yksi mies sitä liikettä piti eikä hän koskaan ajanut minua sieltä pois.\nKaasin auton varkaus 1962:\nEdellä jo kerroin yrittäjä Jörgen Kaasista, jonka alla olevassa kuvassa näkyvällä Austin-merkkisellä pakettiautolla meille tuotiin meidän ensimmäinen televisio. Hänellä oli noiden kahden lisäksi kolmaskin punainen Austin. Se oli henkilöauto, jota televisiossa mainostettiin termillä "Napakymppi". Se varastettiin heidän talonsa pihalta vuoden 1962 kansainvälisen nuorisofestivaalin yhteydessä yöllä. Hän laittoi Helsingin Sanomiin siitä ilmoituksen ja auto löytyikin jo seuraavana päivänä. Sillä oli vain ajettu Lahteen ja se oli pysäköity siellä siististi linja-autoaseman pysäköintipaikalle. Jörgen oli silloin jo melko varakas ja teki erilaisia heräteostoksia. Hän osti lihamyllyn ja sanoi, että kun hän saa sen Napakympin varkaan kiinni, hän työntää sen siitä lihamyllystä läpi. - Parikymmentä vuotta myöhemmin häneen otti yhteyttä mies, joka kertoi aikanaan varastaneensa sen auton. Hän oli tullut uskoon ja halusi sovittaa syntinsä. Jörgen ei puhunut lihamyllystään mitään, vaan olisi antanut vanhan asian jo anteeksi. Mutta kun se mies välttämättä halusi jotenkin syntinsä sovittaa, Jörgen pyysi häneltä 200 markkaa. Se Hesarin ilmoitus oli maksanut 100 markkaa ja hän oli maksanut siinä luvattuna löytöpakkiona löytäjälle 100 markkaa. Varas oli poistunut huojentuneena.


Kouvolan Suunnistajat viidessä vuodessa nousu suunnistusseurojen eliittiin - PDF\nDownload "Kouvolan Suunnistajat viidessä vuodessa nousu suunnistusseurojen eliittiin"\n1 Kouvolan Suunnistajat viidessä vuodessa nousu suunnistusseurojen eliittiin Katsaus menneeseen KS-gaalassa Mikko Kekki Kouvolan Suunnistajien puheenjohtaja\n2 Kouvolan Suunnistajat lyhyesti seuran perustivat vuonna 2010 Sippurasti, Kouvolan Rasti -72, Kuusankosken Urheiluseura ja Kouvolan Varuskunnan Urheilijat yhteiseksi edustusseuraksi vuoden 2014 alusta KS on ollut henkilöjäsenistä koostuva suunnistusseura, ei siis enää edustusseura Sippurasti ja Kouvolan Rasti lakkauttivat toimintansa, Kuusankosken Urheiluseura jatkaa toimintaansa ja piti suunnistuksen lajivalikoimassaan seuran tarkoituksena on tarjota mahdollisuus harrastaa kuntoliikuntaa sekä kilpa- ja huippu-urheilua kaikissa suunnistusliiton alaisissa lajeissa Kouvolan alueella\n3 Näin se alkuun meni Projektityöryhmä (Särkkä, Vainio, Ojala) valmisteli vuoden 2010 aikana. Info- ja keskustelutilaisuus , kaikille avoin tilaisuus. Esillä kaksi toteutusmallia: 1. Emoseurojen lopettaminen ja uuden suunnistusseuran perustaminen (SK Vuoksi) 2. Uuden edustusseuran perustaminen ja emoseurojen osatoimintojen siirtäminen uuden seuran alle. (Delta, MSParma) Infotilaisuudessa syyskuussa 2010 päätettiin jatkaa edustusseura-mallilla. Ensin kihloihin ja vasta myöhemmin naimisiin, ajateltiin tuolloin\n4 Nopea prosessi seuran perustamisessa Perustamistyöryhmän kokoukset syyskuu marraskuu 2010 Emoseurojen syyskokoukset loka-marraskuu 2010 Kouvolan Suunnistajat ry:n säännöt valmiit ja PRH:n hyväksymät marraskuussa Uuden seuran perustava kokous , kaikille avoin tilaisuus Ensimmäiset kilpailut uuden seuran edustajina: Ensi Lumen Rastit Ylläksellä\n5 Uusi seura, oma logo, yhtenäiset asut\n6 Vuosi 2011: toiminta vilkkaasti käyntiin Nuoremme Tiomilassa keväällä Ensimmäisenä kesäisissä suurviesteissä esiintynyt joukkueemme Sauli Pietikäinen, Miika Irtola, Noora Hyyrynen, Tiia Kunelius (sija 61)\n7 Vuosi 2011 Hallitus: Mikko Kekki, pj Jorma Laukkanen Tero Ojala Mika Salonen Kimmo Hakanen Hannu Peni Urpo Särkkä Piritta Wartiainen siht Elisa Mattila ja Liisa Peltonen Luumäen Rastin kilpailuissa Jukolassa 124, Venloissa 91, NuJussa 28. Ei mestaruuksia, 3 hopeaa, 7 pronssia SM-pisteissä 19.\n8 Vuosi 2012: mitaleita kasapäin Kultaa 5, hopeaa 5, pronssia 5, SM-pisteissä 8 Lumi-Toukolassa naisille voitto Jukolassa 123, Venloissa 101, NuJussa 11. SM-erikoispitkän mitalistit: Kirsi Kiiskinen (D21 pronssia), Säde Suutari (D20 hopeaa) ja Mirka Suutari (D18 kultaa)\n9 Marttiina Joensuu number one! Kokopäiväinen nuorisovalmennuspäällikkömme Marttiina Joensuu ja Pinja Hietanen, AMsprintin parhaat\n10 Hallitus 2012: Urpo Särkkä Tero Ojala Mikko Kekki, pj Hannu Peni Mika Salonen Sari Vääränen Kuvasta puuttuvat Kirsi Kiiskinen ja Jorma Laukkanen\n11 Vuoden 2012 palkitut Vuoden suunnistaja: Sari Vääränen Vuoden joukkue: Lumi-Toukola, naisten voitto Vuoden kooässäläinen: Hannu Peni\n12 Vuosi 2013: Kultaa 6, hopeaa 8, pronssia 4, SM-pisteissä 9. Jukolassa 125, Venloissa 95, NuJussa 7. Ensimmäiset maajoukkueedustajamme nuorten MMkisoissa: Mirka Suutari, hisu ja Sauli Pietikäinen, pysu\n13 Seuran karttatuotanto on kunnossa. Seuralla on useita omia kartanlaatijoita. Karttatiimi kokoontuu säännöllisesti. Karttavastaava Seppo Hasu etualalla. Kartoittajan pitää itsenkin suunnistaa. Seppo Tuominen ja Asko Määttä tuottavat useita karttoja vuosittain\n14 Kohti seuratoiminnan integraatiota Integraation valmistelu aloitettiin emoseurojen jäsenille osoitetulla kyselyllä. Sen teki KymLi syksyllä Kyselyn tuloksia seulottiin KS:n kauden päättäjäisissä työryhmätöinä. Ryhmätöiden jatkoksi KS:n hallitus nimesi neljä työryhmää tekemään syksyisen seurakyselyn pohjalta jatkosuunnitelmat. Työryhmiä olivat puheenjohtajaryhmä, viestintä- ja päätöksentekoryhmä, varainhankinta- ja talousryhmä sekä harrastajamääräryhmä. Puheenjohtajat haastateltiin ja muut ryhmät tekivät raporttinsa alkuvuodesta Jatkovalmistelu tehtiin strategiaseminaarissa syksyllä Tuotoksena saatiin lähes valmiina seuran organisaatio sekä missio, visio ja arvot.\n15 Puheenjohtajana perustelin integraatiota mm. seuraavasti: Minusta tämä rohkea ja uskallusta vaativa reitinvalinta on syytä tehdä. Se tuo toimintaan lisää iloa, motivaatiota, yhteisyyttä ja sitä kautta lisää menestystä. Pelko siitä, että KS keskittyisi vain huipulle vievään toimintaan, on liioiteltu.. Mitä KS on tuonut minulle? Ainakin on lisännyt omaa motivaatiotani osallistua suunnistustapahtumiin, -harjoituksiin ja -kilpailuihin sekä talkoisiin. Minun suhteeni talkootyöhön muuttuisi suoran jäsenyyden myötä niin, että olisin valmis tekemään enemmän.\n16 Vuoden 2013 palkitut Vuoden suunnistaja: Sari Vääränen Vuoden joukkue: Hisun parisprintti naiset 1. Vuoden kooässäläinen: Piritta Wartiainen\n17 Vuosi 2014: Kultaa 9, hopeaa 8, pronssia 8, SM-pisteissä 8 Jukolassa 135, Venloissa 105, NuJussa 4. SM-kultaa kaikkiin ikäryhmiin Ossi Tani, Asko Määttä, Hannu Töyrylä, viesti H60 Niklas Heikkilä, M14 sprintti Mauri Karnaattu, H75 yö\n18 Ote toimintakertomuksesta Vuosi 2014 oli seuran neljäs toimintakausi ja samalla ensimmäinen henkilöjäsenyydellä toteutunut suunnistuksen erikoisseuravuosi. Nuoriso- ja valmennustoiminnassa jatkoi hyvin alkanutta työtään nuorisovalmennuspäällikkö Marttiina Joensuu, edelleen kokopäiväisenä työntekijänä OKM:n myöntämän 3-vuotisen apurahan toisen vuoden osuuden avulla. Seuran tukijoiden kanssa yhteistyösopimuksia neuvotteli managerina Eero Mattila. Emoseuroista Kouvolan Rasti-72 ja Sippurasti lopettivat suunnistustoimintansa sekä siirsivät varansa ja tarpeistonsa Kouvolan Suunnistajille. Kuusankosken Urheiluseura päätti 2014 syyskokouksessaan ottaa suunnistuksen omaan ohjelmaansa.\n19 Vuoden 2014 palkitut Vuoden suunnistaja: Mirka Suutari Vuoden joukkue: Nuorten Jukola 4. sija Vuoden kooässäläinen: Mauri Karnaattu\n20 Vuosi 2015: Kultaa 14, hopeaa 8, pronssia 8, SM-pisteissä 3. Jukolassa 132, Venloissa 94, NuJussa 10. Hiihtosuunnistuksessa ja pyöräsuunnistuksessa useita MM- ja EMedustajia Ensimmäinen H21-sarjan maajoukkueedustajamme Hannu-Pekka Pukema hisun EM-kisoissa Kuva SSL Kuvassa Hannu-Pekka Pukema hisun EM-kisoissa 2013 Nuorten sarjojen edustajille useita mitalisijoja\n21 Tuuli Suutari D20 MM viestihopea ja pitkällä matkalla neljäs Elmeri Toivanen nuorten EMpronssia pitkällä matkalla ja pronssia viestissä Kuva Elina Erkkilä Kuva SSL\n22 Sauli Pietikäinen nuorten EM-kultaa keski-matkalla, pitkällä matkalla ja viestissä sekä MMpronssia viestissä Eerik Nurminen, H17-EM: sprintissä kultaa, keskimatkalla ja viestissä hopeaa\n23 Seuran historian ensimmäinen SMkisajärjestely Kilpailunjohtaja Petteri Rankinen ja ratamestariryhmä Rauno Vanhalakan johdolla tekivät suururakan huonoissa sääolosuhteissa\n24 Viidellä joukkueella Venloissa, ykkönen sijalla 94\n26 Yhdistymisen tuloksena seudulle on syntynyt yksi vahvimmista suunnistusseuroista Suomessa Kolmas sija vuoden 2015 SM-pistetilastossa. Ainoa seura Suomessa, jolla on mestaruus kaikista SSL:n lajeista Seuralla päätoiminen nuorisovalmennuspäällikkö Useita maajoukkue-edustuksia hisussa ja pysussa Vuonna 2014 eniten raportoituja karttoja Suomessa (21 kpl) Kuntosuunnistuksissa online-tulosseuranta (uutta Suomessa) Pilottina mukana tekemässä Suomen ensimmäistä MOBO-rataa Seuran jäsenmäärä on nyt 375\n27 Kivassa Seurassa!\n28 Kohti Salamavaloja!\n29 Kuntoa Suunnistaen!\n30 Kavereita Seikkailuihin!\n32 Aineiston kokosi: Heikki Kyyrönen Tiedottaja, retroilija ja kotitarve-etymologi\nYhdistymishanke Kouvolan alueen suunnistusseurojen esimerkin valossa. Seurayhteistyö seminaari Kouvolassa 12.9.2013\nYhdistymishanke Kouvolan alueen suunnistusseurojen esimerkin valossa Seurayhteistyö seminaari Kouvolassa 12.9.2013 Kouvolan Suunnistajat - perustajajäsen, KS:n web master Peruskouvolalainen, 57 v, everstiluutnantti\nKouvolan Suunnistajat teki toimintavuonna ylijäämäisen tilinpäätöksen.\nTOIMINTAKERTOMUS 2013 1. TIIVISTELMÄ Vuosi 2013 oli kolmas kausi uuden vuonna 2010 perustetun edustusseuran Kouvolan Suunnistajien toiminnassa. Edustusseuran toiminta jatkui hyvin aktiivisena valmennuksessa\nKuntoa Suunnistaen. Kuntorastikausi jatkuu maanantai-iltaisin. Takasivulla yökupin kalenteri. 3/2014 Lokakuu 2014\n3/2014 Lokakuu 2014 Kuntoa Suunnistaen Keskilaaksorastien VIPit lähdössä GPS-seikkailuun. Vasemmalta Eero Sihvola, Anjalan Liitto, Matti Tiihonen, MyPa, Jaana Vainio, Anjalan jumppaseura, Risto Uotila,\nTARPIALAINEN Tarpian Suunnan jäsentiedote N:o 2/2012 19.11.2012*** http://tarpsu.sporttisaitti.com\nTARPIALAINEN Tarpian Suunnan jäsentiedote N:o 2/2012 19.11.2012*** http://tarpsu.sporttisaitti.com SYYSKOKOUS TO 29.11. klo 18.30 Sääntömääräiset asiat. Paikka: Innilän maja, Sotavallantie 119, Lempäälä\nToimintakertomus 2008 Rastivarsat ry.\nToimintakertomus 2008 Rastivarsat ry. Rastivarsat 1 Yleistä Orimattila www.rastivarsat.fi Päättynyt toimintavuosi oli seuran kolmaskymmenes. Merkkivuotta juhlisti Nuori Suomi -sinetin saavuttaminen ja\nSuunta Jyväskylä ry 20.02.2006 1/14 TOIMINTAKERTOMUS 2005 1. YLEISTÄ Vuosi 2005 oli Suunta Jyväskylä ry:lle uudistautumisen aikaan. Seuran nimi vaihdettiin muodosta Suunta 101 Jyväskylä ry muotoon Suunta


Teatteri- festivaali kasvaa | Länsi-Uusimaa\nTeatteri- festivaali kasvaa\nLasten ja nuorten teatteri Aploodi tarjoaa neljä erilaista esitystä ensi viikonloppuna.\nAploodin nuoret näyttelijät Laura Bertchi, Linda Järn, Jami Jääskeläinen, Helena Keinänen, Niklas Reinikainen ja Inka Nikkanen sekä opettajat Joni Paananen ja Sari Rautakoski odottavat jo innolla Teatterifestivaaleja.\nLOHJA | Toimintakeskus Harjula muuttuu Teatterifestivaalien areenaksi ensi viikonloppuna, kun lohjalainen lasten ja nuorten teatteri Aploodi esittää viikonlopun aikana kymmenen näytöstä.\nAploodilla on tällä hetkellä neljä ryhmää, joista jokainen on valmistanut oman esityksensä festivaaleille. 12–17-vuotiaiden Improvisaatio-ryhmä esittää yleisölle käsikirjoittamatonta improvisaatiota. Nuorten Esiintymistaito-ryhmä esittää oman versionsa klassikkosadusta Ihmemaa Oz.\nLapsiryhmien eli 7–11-vuotiaiden näytelmät Kutsumattomia vieraita ja Mitä täällä tapahtuu? ovat molemmat syntyneet lasten ideoiden pohjalta ryhmien ohjaajien käsikirjoittamina.\n– Teatterifestivaali on kauden päätavoite, johon opiskelumme tähtää. Se on myös syy, miksi lapset sitoutuvat mukaan toimintaan, sanoo toiminnasta vastaa näyttelijä-ohjaaja Sari Rautakoski .\nTeatterifestivaali järjestettiin myös viime vuonna pienemmässä mittakaavassa. Silloin Aploodi valmisti kaksi erilaista esitystä ja näytöksiä oli viisi.\n– Kummallekin nuorten ryhmälle on tänä vuonna kolme esitystä. Ensimmäisessä esityksessä jännitys on kova, toisessa esityksestä alkaa jo nauttia ja kolmannessa on mukana jo haikeus. Nuoret saavat kokemuksen teatterin tekemisen kaaresta, Rautakoski pohtii.\nLUE LISÄÄ LÄNSI-UUSIMAAN PAPERILEHDESTÄ TAI NÄKÖISLEHDESTÄ.


Siperianpystykorvayhdistys ry. Jalostusohjelma\nJALOSTUSOHJELMAOld line siperianhuskyn jalostusohjelma\nOld line siperianhuskyn jalostusohjelma\nOld linen säilyttäminen on ollut vuosikymmenien tinkimättömän työn tulos.Vaalimalla alkuperäistä tyyppiä käyttämällä vain samaa näkemystä omaavien kasvattajien kasvattamia koiria ollaan onnistuttu ylläpitämään tärkeät arktisen siperianhusky-rekikoiran ominaisuudet. Näitä ominaisuuksia ovat mm. hyvä, sosiaalinen luonne, oikea, terve rakenne, arktisen pystykorvan olemus sekä oikea työskentelyasenne.\nKoska meillä nyt on kanta puhtaita old line koiria, uusien harrastajienkin on tärkeää tietää, että old line tyyppiä ja linjaa sen ollessa vähemmistölinja on edelleen vaalittava suunnitelmallisella jalostustyöllä. Muuten on vaarana, että arvokkaat ominaisuudet häviävät lopullisesti. Old line koirissa on säilynyt rakenteen tasapainoisuus, ja old line siperianhusky on myös yksityiskohdiltaan alkuperäisen siperialaisen työkoiran kaltainen.\nMuutamista linjojen sekoituksista on voinut nähdä, miten epätasapainoisia yksilöitä niistä on tullut. Tällainen epäsuhtainen rakenne ei ole kestävän käyttökoiran rakenne ja saattaa aiheuttaa myöhemmällä iällä esim. kulumia ja muita vaivoja. Yhdistyksen periaatteena on, että risteytyksiä kilpalinjaan ei pitäisi tehdä lainkaan, koska kilpalinjan koirien ulkonäkö on varsin kirjava (jotkut nimittävät kilpalinjan koiria käyttölinjaisiksi, mutta nimitys kilpalinja on käytössä yleisesti muualla maailmassa =racing line). On ollut havaittavissa, että jotkut kasvattajat ovat halunneet old linen ominaisuuksia, esim. väriä, risteyttämällä koiriaan old line -sukuisiin koiriin, mutta on muistettava, että tällaiset yhdistelmät eivät ole old lineja.\nPyrkimys on sataprosenttiseen old lineen. Linjan harvinaisuuden vuoksi on kuitenkin varauduttava siihen, että jossain tilanteessa voidaan perustellusti tehdä ulkosiitos koiraan, jonka sukutaulussa on show linjaa. Jotta koira/pentue olisi old linen jalostusohjelmassa, siinä saisi olla enintään 6,25 % modern show linjaa. Showlinjalla tarkoitamme 1980-luvun jälkeisiä Innesfree-koiria ja kenneleitä, jotka kasvattavat tätä modern show -linjaa. Tämä tyyppi/linja on yleisin koko maailmassa. Tyypillisen show -linjan koiran virheitä, joita ei haluta old lineen, ovat mm. ylikorkea otsapenger (pyöreä kallo), liian alas tuleva rintakehä, suora, sojottava häntä ja ylös nousevat, lentävät, energiaa tuhlaavat liikkeet.\n100 %:set old linet, joiden linjat ovat alkuperäistä tyyppiä eikä niissä ole kilpa- ja/tai (modern) show linjaa. Jalostettaessa puhdasta old linea oikea tyyppi säilyy ja vältetään toisten linjojen virheitä. Varmista myös jalostusneuvonnalta, jollet ole varma, että käyttämäsi yhdistelmä on pelkkää old linea. Jalostusneuvonnan palvelut ovat muutenkin käytössäsi.\n94 %:set old linet, joissa on 6,25 % show linjaa. Ollakseen jalostusohjelmassa mukana show linjaa edustavan koiran tulee olla hyväksytty SPY:n jalostusneuvonnan kautta old linen jalostusohjelmaan, sillä ei saa olla tyypillisiä show linjan virheitä. Pyrkimyksenä on palauttaa näiden yhdistelmien jälkeläiset takaisin old lineen, mistä muutaman sukupolven jälkeen ne voidaan hyväksyä 100 %:siin old lineihin, jos niillä on hyvä luonne ja niiden ilmiasu on old line tyyppiä.\nPoikkeustapauksissa voi käyttää koiraa, joka on enemmän kuin 6,25 % show linjaa; tällöin on oltava tarkka, ettei show linjan tyypillisiä virheitä ole tässä yksilössä. Koiralla on oltava jotain erityistä annettavaa jalostukseen, esim. johtajakoiran ominaisuudet. Tällaisen yhdistelmän pennut eivät ole heti old line jalostusohjelmassa, vaan vasta niiden pennut risteytettynä takaisin old lineen, jolloin prosenttiluku laskee alle 6,25 %:n\nVaadittavat terveystutkimukset ovat laaja silmätutkimus (mm. HC, PRA, PHTVL CCD) sekä gonioskopia, jolla tutkitaan silmän virtauskulmia ja pektinaattiligamenttidysplasiaa. On aihetta epäillä, että tietyt muutokset voivat aiheuttaa glaukoomaa eli viherkaihia. Old lineissamme ei ole todettu yhtään glaukoomaa, mutta tutkimme koirat ennaltaehkäisyn kannalta. Narttua ei suositella käytettäväksi jalostukseen ennen 2,5 vuotta, jolloin myös silmät pitää tutkia (ennen 2,5 vuoden ikää oleva tulos ei kelpaa). Urosten kohdalla suositus on myös 2,5 vuotta, joskin jos jalostusvaihtoehtoja on vähän ja yhdistelmä on perusteltu ja hedelmällinen old line jalostuksen kannalta, siitä voidaan tinkiä. Tutkimustulos saa olla vain vuoden vanha viiteen ikävuoteen asti, josta eteenpäin koira pitää tutkia kahden vuoden välein. Gonioskopiatutkimus täytyy tehdä vai kerran koiran elämän aikana.\nJotta pentue pääsee välitettäväksi Old line pentuvälitykseen ja se hyväksytään old line jalostukseen, sen tulee olla jalostusneuvonnan hyväksymä ja täyttää annetut jalostusehdot. Kasvattaja on velvollinen myös antamaan uusille pennunomistajille Old line infon.\nYhä useampi harrastaja haluaa arktisen old line siperianhuskyn, ja on tullut myös uusia, aloittelevia old line kenneleitä. Näin myös jalostustyö antaa enemmän mahdollisuuksia ja vaihtoehtoja. Mutta on tärkeää muistaa olla tinkimätön ja vastuullinen kasvattaja, jotta onnistuisimme parhaalla mahdollisella tavalla tässä arvokkaassa jalostustyössä. Kysy neuvoa jalostusneuvonnalta pentuetta suunnitellessasi, etenkin jollet tunne riittävästi jalostukseen käytettävien koirien taustoja. Voit kysyä esim. terveystietoja.\nElena Potselueva, neuvonantaja\nAura Kaunisto, biologi ja fil.maisteri


Mangos For Flamingos: Linnanjuhlat Recap\nJokavuotinen itsenäisyyspäivän viihdeannos - linnanjuhlat.\nMinusta on hauskaa, että tämän vuoden juhlien pukusuosikkini ovat miehiä - Teemu Selänne ja Elastinen. Elastiselle pisteet superasiallisesta ja tyylikkäästä Tom Ford valinnasta. On hienoa huomata, että viihdetaiteilijan ei välttämättä tarvitse olla tennarikapinallinen tai tunnentun logobrändin varaan laskeva tunteakseen olonsa kotoisaksi linnanjuhlien catwalkilla. Elastisen paras asuste on kyllä hymy - minä ainakin olen heikkona hymyileviin ihmisiin aina. Hymyilevä Ela hyvin istuvassa puvussa - silmää miellyttävä näky. Osui ja upposi.\nTeemulle puolestaan pisteet suomalaisuuden vaalimisesta. Totuushan on, että Teemun olisi mielellään näihin juhliin vaatettanut mikä tahansa maailman tunnetuista muotitaloista ja siitä viis, Teemu teki rohkean valinnan pukeutumalla kotimaisen vaatetuskonsernin luomukseen. Turo Talor on minusta hiukan alihuomioitu ja vähän arvostettu suomalainen tuotemerkki. Yrityksellä on pitkät perinteet ja hyvä kotimaisuusaste - ansaisisi mielellnä kokonaisuutena jo kyllä enemmän avostusta.\nHieno valinta tuo Turo Talor kokonaisuus Teemu!\nPidin kovasti rouva Jenni Haukion puvusta. Puku sopi leikkaukseltaan Jennin vartalolle todella hyvin ja puvun herkkä värimaailma toi Jennin kaunosieluisen runotyttöolemusta hienosti esille - puku oli kaikin puolin uskollinen Jennin tunnusomaiselle tyylille. Minä olen vankkumaton sellaisen tunnistettavan persoonallisen pukeutumistyylin ihailija ja vaikka Jennin pukeutuminen eroaakin valtavati minun mieltymyksistäni on minusta mikä tahansa omaperäinen ja tunnistettava tyyli pukeutumisessa aina äärimäisen ihailtava juttu.\nJennin lisäksi Anni Sinnemäki nousi jälleen kerran yhdeksi suosikeistani. Annin tyyli on omaperäinen, selkeä ja tunnistettava. Annin puku oli tänäkin vuonna Signature Style -uskollinen - heti ensivilahduksesta kättelijonossa tiesi, että tuota asua kantaa Anni. Linnan nuorin juhlija Anna Rukko Mert Otsamon hänelle suunnittelemassa puvussa oli kerrassaan ihastuttava. Puku oli kaunis ja maltillinen - kultaisella sydämellä varustettu nuori hyväntekijä hehkui kimaltavassa asussaan.\nkuva luotu Polyvore sivulla\nLinnan juhlien kättelyparaatia ja kaikki niitä ihania juhlapukuja katsellessani leikittelin ajatuksella siitä, miten itse olisin pukeutunut linnanjuhliin. Lähdin liikkeelle ajatuksesta, että minä - siis ihan arkinen tavisminä juuri tälläisenä ja tässä kohden elämääni - olisin syystä tai toisesta päätynyt kutsutuksi juhliin. Todennäköisesti olisin päätynyt linnaan tavattuani presidenttiparin jossakin - kenties olisin onnistunut nappaamaan presidenttiparin karanneen koiran Naantalissa ja palauttanut koiran onnellisesti ehjänä kotiin - kutsun syys olis siis jotakin sellasita tavallista ja arkista jokatapauksessa.\nKoska minä olen tavis, eivät suunnittelijat tuki sähköpostiani juhlapukutarjouksillaan - on siis turvauduttava johonkin valmiiseen ratkaisuun. Puvussani on kolme oleellista kohtaa - musta väri, pitkät hihat ja tietenkin etiketin vaatima helmanpituus. Vaikka miten tatuointejani rakastankaan, en koe luontevaksi kulkea tatuoinnin esillä hienoissa etiketin velvoittamissa juhlatilaisuuksissa - siksi puvussani tulee olla tatuoinnin peittävät hihat.\nPuvuksi tämän ajatusleikin asukokonaisuuteen valikoitui pitkähihainen kapea musta mekko Vivienne Westwoodin Anglomania kokoelmasta. Puvun alle tietenkin tulisi korsetti - minähän kuljen arkipäivät korseteissa, joten tälläistä tilaisuutta ja juhlavaa tunnelmaa en voisi ajatellakaan korsetittomana. Kengät ovat helpoin valinta, Minna Parikan mustat kiiltonahkaiset Raquelit.\nJuhla-asuni juju - se juttu - on Lady Gagalta inspiraation löytänyt turbaanipäähine - helppo valinta kun turbaanit muutenkin ovat minun juttuni. Kaunista ja vähän erikoista. Sanotaan että hiukset ovat juhlivan naisen kruunu, näin lyhythiuksisena minä luon turbaanin avulla illuusion muhkeasta juhlakampauksesta - kruunu kuin kruunu, tukkaa tai turbaania.\nKäsilaukuksi metallinhohtoinen Westwood clutch - tyylikäs ja kokonaisuuteen sopiva.\nKorujen suhteen sujauttaisin korviini yksikiviset pelkistetyt korvakorut - siinä kaikki.\nAsu on hyvin minun näköiseni - My Signature Style.\nMusta, pelkistetty ja päähineen wow tehoon luottava.\nMillaisia ajatuksia nuo linnanjuhlat teissä herättävät?\nKatselitko juhlia? Löytyikö asujen joukosta paljon inspiraatiota sinulle?\nKenen puvusta tykkäsit eniten?\nTunnisteet: inspiraatio, myStyle, vanha


Tammerkosken lukio [Tampereen kaupunki - Varhaiskasvatus ja koulutus - Lukiokoulutus]\nGalleriamme löydät osoitteesta Ulkoinen linkkitamlu.net\nTammerkosken lukio instagramissa:\nUlkoinen linkkiTammerkosken lukion esittelyvideo https://www.youtube.com/watch?v=osb9VGSYIaM\nUlkoinen linkkiTammerkosken lukion uusi esittelyvideo https://youtu.be/Go8-hlpo7GE\nTammerkosken lukion ylioppilasjuhlat la 4.6.2022\nKlo 9 ryhmät 18I-K ja 19A-D:\n- abien kokoontuminen kotiluokkiin klo 8.30\n- yleisö pääsee juhlasaliin klo 8.40\n- vieraaksi pääsee 3 henkeä/abiturientti\nKlo 11 ryhmät 19E-I:\n- abien kokoontuminen kotiluokkiin klo 10.30\n- yleisö pääsee juhlasaliin klo 10.40\nYO-infoa toisen vuoden opiskelijoille (pdf)\nTammerkosken lukion kuvataide ja design -linjan ennakkotehtävä 2022 (pdf)\nWanhojen päivän ohjelma 13.5.2022 (pdf)\nABI-info 26.1.2022 (pdf, 1.99 Mt)\nChanging Cities, Future Citizens virtuaalikokous 24.-27.1.2022 (pdf)\nLukuvuoden 2021- 2022 aikataulut\nKoulumme sijaitsee keskeisellä paikalla hyvien liikenneyhteyksien varrella. Valoisat ja viihtyisät tilat on varustettu nykyaikaisella esitysteknologialla, joka vastaa esimerkiksi sähköistyneen ylioppilaskokeen asettamiin vaatimuksiin. Kaikkein tärkeintä meille on kuitenkin myönteinen ja suvaitsevainen ilmapiiri. Tamluun on helppo tulla!\nTammerkosken lukiossa voit valita opintoja laajasta opintojaksovalikoimasta ja nauttia opiskelusta moderneissa ja hyvin varustetuissa luokissa. Harva lukio voi luokkatilojen lisäksi tarjota mahdollisuuden näyttämön, kahvilan, auditorion, kuntosalin ja kaupungin sivukirjaston käyttöön.\nTalossamme toimii yleislukio ja valtakunnallisen erityistehtävän saanut kuvataide ja design -linja. Tamlussa on tarjolla yleislukion aineita ja halutessasi voit valita opintojaksoja laajasta kuvataiteen ja designin tarjonnasta.\nTammerkosken lukion keskeisiä arvoja ovat oikeudenmukaisuus, yhteisöllisyys, yhdenvertaisuus ja kestävän kehityksen mukainen elämäntapa. Näiden lisäksi toimintaamme ohjaavat totuus, tasa-arvo, tulevaisuudenusko, joustavuus ja kohtuullisuus. Arvostamme tietoa ja sivistystä sekä taitoa, luovuutta ja kulttuurimyönteisyyttä.\n- Opiskelijoita noin 830\n- Opettajia noin 50\n- Aloituspaikkojen määrä (yleislukio) 180\n- KUDE-linjalla aloittaa joka vuosi 75 opiskelijaa\n- Laaja kielivalikoima\n- Koulumme on esteetön\n- Sijaitsemme Tampereen maantieteellisessä 0-pisteessä\nA1 kielet: englanti, kiina, saksa, venäjä, ranska (yhteistyössä Tampereen lyseon lukion kanssa), espanja (yhteistyössä Sammon keskuslukion kanssa)\nB2 kielet: saksa, ranska\nB3 kielet: espanja, kiina, ranska, saksa, venäjä, latina (yhteistyössä Klassillisen lukion kanssa)\nTämän sivun lyhytosoite on tampere.fi/tammerkoskenlukio


Arvostelussa Bounty Battle | Fintendo\nArvostelussa Bounty Battle\nNintendo 64:n Super Smash Bros. loi ilmestyessään oman aligenrensä taistelupelien sisälle, eikä alkuperäisen innovaattorin valtaistuin ole liiemmin heilunut, vaikka Nintendon tähtimäiskintä on inspiroinut nousevia kehittäjiä ympäri maailmaa. Kuninkaan syrjäyttämiseen eri riitä pelkkä Super Smash Bros. Meleen pelimekaanikkojen kopiointi, jos hahmogalleria on persoonaton ja kengännauhabudjetti rajoittaa julkaisun jälkeistä jatkokehittämistä. Vastaavasti erinomaisesta hahmokattauksestakaan ei ole kuin ensikiinnostuksen herättäjäksi, jos peli on muuten lyöty roiskaisten kasaan. Dark Screen Gamesin Bounty Battle on malliesimerkki jälkimmäisestä pelistä. Rosteriin kuuluu viisi studion omaa hahmoa ja peräti 25 kohtalaisen tunnettua indiesankaria Axiom Vergen Tracesta SteamWorld Digin Rustyyn. Lainalisenssit neuvotellut työntekijä ansaitsee taputukset olalle, sillä juuri mitään muuta hyvää Bounty Battlessa ei ole.\nBounty Battle käynnistyy nätillä piirrosanimaatiolla, joka esittelee lyhyesti taikaportaalien kautta mättökarkeloihin saapuneet indietähdet. Siihen kerronnallinen osuus päättyykin, sillä pelissä ei ole minkäänlaista tarinatilaa, hahmokohtaisia introvideoita tai avattavia tekstitiedostoja, jotka kertoisivat taistelijoista ja universumeista lisää informaatiota. Ainoat avattavat asiat ovat jokaisen hahmon viisi vaihtoehtoista skiniä sekä matalaresoluutioinen taidekuva, jota ei voi edes katsella toistamiseen gallerian puuttumisen vuoksi. Värivaihtoehtoja voi ansaita ainoastaan läpäisemällä Tournament-tilan haasteita ilman kuolemia. Jos oma suosikkisankari sijaitsee hahmovalikon häntäpäässä, tulee avaamisprosessista erittäin tuskainen, sillä uusi hahmokohtainen viiden tehtävän rypäs aukeaa vasta edellisen pomotaistelun suorittamisen jälkeen. Kaikkia tehtäviä ei ole onneksi pakko läpäistä, mutta botit muuttuvat aggressiivisemmiksi ja kestävämmiksi pidemmälle edetessä. Sisällöllisesti haasteet noudattavat samaa ”tapa tai pudota kaikki viholliset” -tyyliä hahmosta riippumatta. Juoksukilpailuista, selviytymistappeluista ja hiekkasäkkien lyömisestä voi vain haaveilla.\nChallenge-pelitilaa ei tekisi mieli edes mainita. Kyseessä on tylsä putkitaistelutila, jossa kohdataan vuorotellen jokainen hahmo. Tällä kertaa pelaaja saa valita oman suosikkinsa, mutta koska ennätystulosta ei edes tallenneta minnekään, on pelimuoto yhtä tyhjän kanssa. Kaksi muuta yksinpelitilaa ovat Tutorial ja Training Room. Ensimmäisessä käydään läpi näppäinkomennot muutamassa minuutissa, mutta kaikki oppitunnit esitetään yhdessä pötkössä, eikä epäselvään kohtaan voi pikakelata. Training Room ei ole yllättäen täysin kelvoton, sillä se tarjoaa vähintään tyydyttävät asetukset harjoitusvastustajien ohjelmointiin. Hahmojen erikoisominaisuuksien opettelu jätetään puhtaasti pelaajan vastuulle.\nKontrolleiltaan ja toiminnaltaan lähin Bounty Battlea muistuttava peli on Nintendo 64:n Super Smash Bros., sillä liikkeitä on rajallinen määrä. Näppäinasettelu kuitenkin poikkeaa hieman, eikä peli tunne esimerkiksi sellaista taistelupelien perusominaisuutta, kuten muokattavat pelaajaprofiilit. Prosenttien sijaan taistelijoilla on kuitenkin energiapalkit, ja peliin on lainattu myös Dragon Ball FighterZ -tyylinen yhden napin autokombosysteemi. Jostain syystä peli myös rankaisee oletusasetuksilla Bounty-pisteiden menetyksellä samojen liikkeiden käytöstä, ja vahvempien erikoisiskujen määrää rajoitetaan latautuvilla energiapalloilla. Pisteillä voi ostaa muutamaksi sekunniksi taustatueksi apulaishahmon, droonin tai jonkin muun kohtalaisen hyödyttömän härvelin.\nMoninpelitiloja on vain yksi: saman konsolin Versus. Kentälle mahtuu kerrallaan neljä pelaajaa, mutta ruudunpäivitys ei ole lähelläkään 60 kuvaa sekunnissa edes kaksintaisteluissa, joten suuremmat karkelot kannattaa unohtaa. Kuolemien yhteydessä pelissä käytetään kummallista hidastusefektiä, joka tekee pelistä hetkellisesti täysin pelikelvottoman. Osa frame dropeista menee myös joidenkin kenttien häiritsevien sumu- ja vesielementtien piikkiin, jotka ovat selvästi aivan liian voimakkaita Switchille käsiteltäväksi. Kentistä mieleeni jäi lähinnä Battlefieldin kopio ja arcadetikun päälle rakennettu taistelutanner, jonka taustalla soi myös pelin ainoa tarttuva biitti. Osa kartoista sijoittuu lainasankarien universumeihin, mutta en bongannut yhtäkään oikeasti ikonista maisemaa.\nGraafinen toteutus on oikeastaan ala-arvoista kaikkialla hahmomallien ulkopuolella. Eniten silmiini pisti järkyttävän ruma päävalikko, joka on fontteineen tyylillisesti jostain 2000-luvun alun PlayStation-pelistä. Tietyt pelimuodot myös ohjaavat pelaajan takaisin aloitusruutuun taistelun päättymisen jälkeen, vaikka oikea osoite olisi hahmovalinta. Hahmojen nimet eivät jää mieleen, sillä kaikkialla korostetaan ensisijaisesti pelisarjojen logoja. Pienistä elämäpalkeista ja muista mittareista ei saa selvää etenkään käsikonsolitilassa, ja ruudun yläosassa näytetään täysin turhia kommentteja ottelun etenemisestä.\nHahmotasapainoa en voinut testata kunnolla nettiominaisuuksien totaalisen puuttumisen takia, mutta koin etenkin projektiilipainotteiset ja lyhyen kantaman hahmot selvästi pitkiä miekkamiehiä tehottomimmiksi. Jousipyssyä käyttävällä Azellilla pelaamisesta ei meinannut tulla mitään seinättömillä kentillä, sillä nuolien teho ei riitä heittämään vihollisia ulos areenalta. Botteja vastaan pelatessa vanha kunnon jugglaaminen vaikuttaa rikkinäiseltä strategialta.\nEn ole aivan varma siitä, halusivatko kehittäjät tehdä Super Smash Brosin vai sarjakuvataistelupelin kloonia. Lopputuloksena on sekalainen sillisalaatti, johon on otettu vaikutteita vähän kaikkialta, ja joka ei toimi kummankaan lajityypin säännöillä. Viimeistelemättömyys ja suunnitelmattomuus paistaa läpi lähes jokaisella Bounty Battlen osa-alueella. Lopputekstit ovat aktivoitavissa jostain syystä muuallakin kuin päävalikossa, ja jotain kertonee sekin, että alkuintron kohdalla lukee enemmän nimiä kuin varsinaisen pelin ohjelmointi- ja taidepuolella.\n– Kiinnostava hahmovalikoima\n– Muutama hyvä kenttä\n– Suunnitelmattomuus paistaa läpi\n– Hirveä käyttöliittymä\n– Ei kustomoitavia kontrolleja\n– Surkea ruudunpäivitys taistelupeliksi\n– Ei nettipeliä\nAzell (Bounty Battle)\nAtlas (Bounty Battle)\nLazarus (Bounty Battle)\nLilith (Bounty Battle)\nTyran (Bounty Battle)\nSheriff Lonestar (Awesomenauts)\nGully (Battle Chasers: Nightwar)\nThe Penitent (Blasphemous)\nTetrobot (Blocks That Matter)\nRudy (Blubber Busters)\nHarry (The Bug Butcher)\nThe Prisoner (Dead Cells)\nAgent of Death (Death’s Gambit)\nThe Unslain (Doko Roko)\nShield Maiden (EITR)\nCaptain Flinthook (Flinthook)\nStargrove (Ruin of the Reckless)\nStruggles (Super Comboman)\nHermetic Champion (Tower of Samsara)\nJos kopioit parhaalta, kopioi kunnolla.\nKiitokset Evolve PR:lle arvostelukappaleesta.\nKehittäjä: Dark Screen Games\nPBC:n Mario-viikko – Osa 1: NES