Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt?\nAihe: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Pe Helmi 27, 2015 6:06 am\nPuoliksi sulanut lumi läiskähteli pienikokoisen kollin tassujen alla sen askeltaessa metsämaalla. Se kohotti kuononsa ilmaan vetääkseen keuhkonsa täyteen kylmää ilmaa, toivoen saavansa samalla vainun edes jostain riistaeläimestä. Vaikka päivät olivat jo hieman pidenneet sitten pahimman kaamoksen ajan, oli maa yhä suurimmaksi osaksi jäässä. Mitäpä siitä, ei vaaleanharmaa nuorukainen kylmää karsastanut. Se vain sattui tietämään vähemmän riistaa kuin lämpiminä kuina, eikä vasta vajaa kuu sitten uljaiden sotureiden riveihin liittynyt Sumusydän halunnut rakkaan klaaninsa näkevän nälkää. Kolli odottikin innolla hiirenkorvan aikaa, eikä pelkästään helpomman ruoan vuoksi. Hän itse oli näet syntynyt loppulehtikadosta, joten niin monet niistä iloisista veljensä Tuhkaturkin kanssa vietetyistä pentuaikojen muistoista sijoittuivat juuri hiirenkorvaan. Oi niitä aikoja! Mistään ei tarvinnut kantaa huolta ja velipoikakin oli vielä ehtinyt oleskella muidenkin kuin vain kumppaninsa kanssa. Hän oli lähtenyt leiristä heti partiosta päästyään, toiveenaan saada hieman täydennystä tuoresaaliskasaan. Kuin itsestään olivat jalat kuljettaneet kollia halki Meriklaanin maiden ja mantujen, kunnes tämä oli saavuttanut Saarnimetsän rajan. Sen kummempia miettimättä oli soturi tassutellut tiheikköön. Kun hän kerran oli tänne saapunut, niin kaipa sitä voisi täälläkin metsästää.\nSumusydän nosti hailakan keltaisen katseensa paljaaseen oksistoon. Toisin kuin eräät, ei kolli nähnyt oksilla keikkuvassa pikkulinnussa makoista paistia, vaan pienen ja kerrassaan ihastuttavan luontokappaleen. Laululinnut piristivät aina päivää, joskaan tämä nimenomainen otus ei lurauttanut nokastaan ulos edes yhtä ainoaa säveltä. Tiaista tiiratessaan ei Sumusydän tietenkään nähnyt mihin käveli. Epäonnekseen kolli kuuli käpäliensä alla rusahtavan ilkeästi, kun heikoksi käynyt jääpeite murtui hänen painonsa alla. Matalan oloiseen kuoppaan olikin kerääntynyt runsaasti vettä, joka kasteli ohutturkkisen kissaparan etupään läpimäräksi tämän etutassujen luiskahtaessa kuoppaan. Iholle asti tunkeutuva jäinen vesi sai soturin kiljaisemaan kauhuissaan. Sumusydän peruutti käpälät luisuen kunnes oli saanut koko hontelon kroppansa jälleen tukevalle maalle. Päälaelta valui vettä ohuina noroina kollin silmiin ja korviin, sokaisten hänet hetkeksi ympäröivältä maailmalta.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Pe Helmi 27, 2015 10:42 am\nToisinaan tuli elämässä vastaan niitä päiviä, että kaikki tuntui hieman harmaalta ja tylsältä. Klaanivelvollisuudet eivät jaksaneet läheskään joka päivä tarjota loputtomiin iloa. Varsinkin kun niitä puuhia oli kuitenkin tehnyt jo monen monta kuuta päivä päivän perään, niin sitä kyllä huomasi, että silloin tällöin ne hieman kävivät kyllästyttämään. Tietysti varmasti joku vähään tyytyväinen ja tylsistä rutiineista nauttiva kissa jaksoi palvella klaaniaan vaikka koko ikänsä hymyssä suin miettimättä koskaan sen kummemmin, että elämässä olisi toki mukava olla jotain jännittävämpiäkin aktiviteetteja ajoittain. Eikä tässä nyt tarkoiteta jännittävillä aktiviteeteilla niinkään klaanien välisiä taisteluja tai kärhämöintejä vaan jotain todellista irtiottoa arjesta. Seikkailua! Sellaisten järjestäminen oli tietysti klaaniinsa sidotulle soturille melko mahdotonta, ellei sitten ollut todella taitava asioiden järjestelijä. Ja pakko on tässä todeta, että Valoklaanin neuvokas ja charmantti varapäällikkö Haikujuuri jos kuka oli taitava kissa vähän kaikessa. Veikeä varapäällikkö oli viime aikoina nauttinut elämästään monin tavoin. Hän oli muun muassa leikiskellyt hieman salapoliisia ja selvitellyt niin Valo- kuin Tuliklaaninkin päälliköiden katoamis- ja murhamysteereitä. Lisäksi hän oli nyt jo jokusen kuun kouluttanut oppilasta, jonka varalle hänellä oli vaikka minkämoisia suunnitelmia, jopa koulutusmatka jonnekin kauas pois kaikkien klaanien mailta. Sellaisten suurten suunnitelmien ja omalaatuisien toiminnallisuuksien turvin sai Haikujuuri arkensa maistumaan mielenkiintoiselta. Hän oli kuitenkin luonteeltaan melko vaativa mitä virikkeisiin ja aivotyöskentelyyn tuli. Siksi hän oli sinäkin periaatteessa ihan kauniina kevättalvisena aamuna herännyt takaraivossaan ikävystynyt tunne. Ikänsä karttuessa oli Haikujuuri huomannut, että yhä useampi hänen aamuistaan oli sellaisia, että hän heräsi ikävystyneenä ja jotain jättierikoista tekemistä kaipaavana, mikä oli hieman huolestuttavaa. Varapäällikkö oli jopa alkanut hieman pelkäämään, että hän saattaisi ajautua masennukseen. Pahasti depressiivinen varapäällikkö voisi olla klaanilleen suuri rasite, mutta toisaalta, näin ajatteli Haikujuuri hieman kieroutuneesti, eikö siinä sitä vasta olisikin arkea piristävää jännitystä ja vaihtelua, täh...?\nPitäisi siis ehkä ryhtyä masentuneeksi. Varapäällikkö pisti tämän suunnitelman leikkimielellä korvansa taakse muistiin haahuillessaan Valoklaanin ylänkömaita ja hengitellen raikasta ilmaa mahtikauhallisin keuhkoihinsa. Todellisuudessa ongelman kanssa ei ehkä olisi pitänyt leikkiä, mutta Haikujuuri ei kuitenkaan oikein osannut ottaa orastavaa depressiotaan vakavasti, vaikka oikeastaan tiedosti sellaisen olemassaolon aika hyvin. Niin, hän oli sellainen vekkulimainen hetkessäeläjä, eikä mikään turhan murehtija. Sinä aamuna herättyään aikaisin oli varapäällikkö tehnyt itselleen tyypillisen tehokkaan yhdistetyn partio- ja metsästyskierroksen, jonka tuloksena oli hän kärrännyt leiriin tyypilliseen tapaansa sangen kunnioitettavan määrän tuoresaalista. Kun sitten ei oltu vielä edes saavutettu auringonhuippua, oli piripäisen piennisäkkään nopeudella velvollisuutensa hoitava varapäällikkö jo tylsistyneenä lähtenyt kävelemään. Kävellessään hän saattoi miettiä vaikkapa filosofisia ja ekologisia kysymyksiä, mutta niin virkistävää ja elähdyttävää kuin sellainen pohdiskelu olikin, ei depuutti tuntenut itseään mitenkään erityisen tyydyttyneeksi. Harmikseen hän oli sellainen tassuillapuuhaaja ja seikkailija, käytännön ja toiminnan kolli. Haikujuuri aina silloin tällöin pelkäsi, minkälainen hänen elämästään tulisi sitten kun hänen kehonsa ei enää jaksaisikaan riehua ja remeltää. Soturin oli mahdoton kuvitella itseään makoilemaan klaaninvanhimpien pesään ja odottamaan kuolemaa. Mitä varmimmin hän silloin kuolisi tylsyyteen nopeasti, koska hän aina silloin tällöin meinasi tehdä sellaista jo nytkin, vaikka hänen kehonsa oli täysissä voimissaan. Hän olisi toki voinut halutessaan vain sanoa hyvästit kaikelle ja kadota vuorten taa ikiajoiksi seikkailemaan. Se oli aina silloin tällöin houkutteleva ajatus, mutta toisaalta klaanissa syntyneen, kasvaneen ja koko ikänsä viettäneen kissan mielestä sellainen tuntui jo vähän liioittelulta. Sosiaalinen yhteisö oli sitonut Haikujuuren tiukasti kiinni, mitä vapaasieluinen kolli silloin tällöin piti erittäin ristiriitaisena. Se oli pohdinnan arvoinen aihe.\nEhkä hieman vaistonvaraisesti syvissä ajatuksissaan tepasteli Haikujuuri aina Saarnimetsään asti. Suunnanvalinnassa oli toki myös hieman tietoista päätöstä mukana. Kesällä Haikujuuri oli osunut erittäin miellyttävään ja jännittävään kohtaamiseen erään meriklaanilaisen ja vilkasmielikuvituksisen oppilaanpyllerön kanssa. Saarnimetsä oli jäänyt miellyttävänä paikkana mieleen tuosta kohtaamisesta, vaikkei kai valoklaanilaisella periaatteessa olisi pitänyt olla mitään asiaa metsään, joka rajasi kaikkien muiden paitsi juuri Valoklaanin maita, mikä tietysti tarkoitti, että sinne päästäkseen oli pakostikin hieman rikottava klaanirajoja, mutta Haikujuuren mielestä moinen nyt ei ollut niin kauhean vaarallista, kun hän ei kuitenkaan ollut riistavarkaissa tai mitään. Hän oli vain etsimässä päiväänsä piristystä. Jotakin odottamatonta sattumusta ja tapahtumaa, jonka parissa voisi unhoittaa sen, että suurin osa elämästä rutiineineen oli loppujen lopuksi jopa peloittavan tylsää. Saarnimetsän rauhoittava ilmapiiri ja korkealle kohoavat, joskin lehtensä pudottaneet, auringonpaisteelta hieman varjostavat puut loivat melkein heti rauhoittavan tunnelman, johon saattoi uppoutua. Jotakin poikkeuksellista. Uusia ympäristöjä. Ei aina samoja vanhoja klaanitovereiden kasvoja. Niinkin pienet ja yksinkertaiset asiat saivat ajatukset koikkelehtimaan arkisilta urilta. Se oli hyvä, oikein hyvä. Haikujuuri skannaili ympäristöään tarkasti kuin metsästäjä, mutta hänen tavanomaisen ryhdikäs tarpomisensa ei osoittanut merkkejä siitä, että hän olisi ollut riistan perässä. Jännittävää kyllä jo sinänsä, juuri kun Haikujuuri oli tottunut hiljaisuuteen ja vähiten odotti mitään räjähtäviä äänitehosteita, halkoikin yht'äkkiä sellainen ilmaa hämmästyneen kissanrääkäisyn muodossa. Kaiken lisäksi ääni oli kuulunut aivan melkein vierestä. Ainoastaan tuon yhden pensaikon takana. Haikujuuri ei paljoa epäröinyt. Hän römysi pensaan lävitse ja näki parin karhunmitan päässä edessään uitetun näköisen kissan. "Missäs sinä olet pulikoinut?" tervehti varapäällikkö rempseän välittömään sävyyn, "Mahtaa olla melko kylmää puuhaa tällaisilla keleillä. Minä voin tarjota sinulle lämpöäni" Vailla varovaisuuden tai hienovaraisuuden häivääkään lähti Haikujuuri tarpomaan vieraan kissan luokse, mutta hänen askelensa keskeytyivät hänen kuullessaan pahaenteisen räsähdyksen tassujensa alta. Ohut jää petti rotevan varapäällikön astuessa eteensä katsomatta sen päälle ja kävipä niin hupaisasti, että Haikujuurikin mulahti tuohon samaiseen vesikuoppaan. "Griääh!" kirkaisi depuutti ja loikkasi kuivalle maalle kissanmitan päähän jo ennestään värjöttelevästä kissasta. Hän ravisteli tuuhean turkkinsa raivokkaasti kuivaksi äristen samalla muutamia painokelvottomia alatyylisyyksiä.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Maalis 02, 2015 8:39 am\n"Missäs sinä olet pulikoinut?" Sumusydän kuuli vieraan äänen kysyvän aivan läheltään, juuri kun hän oli saanut veden valumaan ulos korvakäytäviensä hämyisistä syövereistä. Pienikokoinen kolli säpsähti odottamattomasta kommentista yllättyneenä. Saadakseen selville kuka moisen vitsin oli murjaissut, soturi ravisteli päätään sen verran että näkisi silmille valuvan veden sijasta jotain tähdellistä. Hämmästyksekseen huomasi nuori soturimme, että vain muutaman ketunmitan päässä seisoi häntä reilusti isompi punaruskea kolli, joka näytti etäisesti tutulta. Ehkäpä tämä oli jäänyt Sumusydämen mieleen niissä parissa kokoontumisessa joissa hän oli ollut osallisena, joskaan hän ei tuntenut muista klaaneista juuri muita kuin johtajat ja heidätkin vain ulkonäöltä sekä nimeltä. Meriklaanin uljaisiin riveihin ei tuommoinen heppu joka tapauksessa kuulunut. Jos kissat osaisivat punastua olisi Sumusydän takuulla tehnyt niin. Sen sijaan hän painoi päätään alemmas nolostuneena siitä, että muukalainen oli ollut todistamassa hänen naurettavaa tunarointiaan. Miltähän hän nytkin näytti, varmaan aivan uitetulta koiralta siinä vettä valuvana kyyristellessään. Pitkäviiksisen kollin askeltaessa lähemmäs huomasi nuori soturi tästä huokuvan Valoklaanin hajun, minkä täytyi tarkoittaa sitä että kissa oli tunkeutunut hänen kunnioitetun klaaninsa pyhille maille. Tai ainakaan Sumusydän ei ollut huomannut ylittäneensä Tuli- tai Yöklaanin rajaa. Niin kauaa, että olisi ehtinyt päättää mitä tunkeilijalle kannattaisi tehdä ei kolli ehtinyt miettiä, sillä kookas muukalainen romautti painollaan loput jäät samaisesta kuopasta, johon hän itse oli pudonnut. Enää tästä ei olisi lämmön tarjoajaksi, eikä klaanilleen kunniallinen Meriklaanilaissoturi edes tiennyt oliko soveliasta päästää vierasta kiinni kylkeensä, tai halusiko hän sitä itse. Punaruskealta kissalta pääsi karjaisu, jonka jälkeen se rupesi, huonoja käytöstapoja osoittaen, sadattelemaan rivosti. Kylmyyden aiheuttaman tärinän lisäksi alkoi Sumusydän nytkähtelemään pidätellyn naurunpyrskähdyksen voimasta, vaikka äskeisen virheensä ansiosta tiesi ettei ollut ollenkaan mukavaa pudota jäihin. ”Nyt tiedätkin jo vastauksen kysymykseesi”, naukaisi soturi niin tyynesti kuin huvittuneisuudeltaan kykeni. ”Mutta tuo mahtaa olla melko kylmää puuhaa tällaisilla keleillä”, vaaleanharmaa kolli siteerasi ehkä liiankin tuttavalliseen sävyyn lyhyet viikset väpättäen. Puolivahingossa nuorukaisen suusta päässyt letkautus saattaisi olla pahakin virhe, jos vanhempi kissa olisi helposti ärsyyntyvää sorttia ja kävisi kimppuun. Tämä tosin oli itsekin puhunut sen verran huolettomaan sävyyn ettei Sumusydän pitänyt sitä kovin todennäköisenä, mutta hän oli joka tapauksessa saattanut loukata itseään kokoneemman soturin kunniaa.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Maalis 02, 2015 1:07 pm\nHahhah. Ahhahhah. Vaikutti siltä, että Haikujuurella oli todellinen huumoriveikko vastassaan. Ei varmasti ollut kissaa, joka ei olisi ollut hieman nyreä yllättävästä jäävesikylvystä, minkä takia yleensä varsin helppomeneväinen ja iloinen varapäällikkökin tunsi alkuun lähinnä närkästystä tuon vieraan kissan nasevista kommenteista. Häneltä ei kuitenkaan kestänyt kauaa tajuta, että heitothan olivat olleet sangen nerokkaita. Juuri sellaisia hän itsekin olisi käytännössä soveltanut, jos olisi ollut tuon toisen kissan tilanteessa. Siinä mahtoi oikeastaan olla melkomoisen hyvä tyyppi. Sitä paitsi Haikujuurella ei oikeastaan tarkemmin ajatellen ollut käytännössä paljonkaan syytä äreillä tai nyrpeillä, sillä hänen tuuhea turkkinsa ei ollut ehtinyt tuon sydämenlyönnin mittaisen vesikosketuksen aikana päästää melkeinpä pisaraakaan kosteutta iholle, joten oikeastaan vahingon haittavaikutukset olivat ainoastaan pienessä säikähdyksessä, joka tietty luonnostaan oli iskenyt. Alkujärkytysten jälkeen oli kuitenkin hyvä tarkata tilannetta hieman analyyttisemmin. Haikujuuri mittaili luonnostaan jo sangen tihruiset silmät sirrillään tuota uutta vitsikästä tuttavuuttaan. Hän haroi mietteliäänä leukakarvoitustaan etukäpälänsä yhdellä terävällä kynnellä ja kallisteli hitaasti päätään kuin olisi tehnyt jonkinlaista huolellista arviota edessään olevasta kissasta. Hän oli nimittäin snaijannut, että taisi olla asemassa, jossa hän olisi voinut halutessaan vaikka suuttua ja hurjistua oikein toden teolla. Haikujuuri oli niitä tyyppejä, joilta ei oma suurikokoisuutensa muihin nähden koskaan jäänyt huomaamatta. Jos hän olisi päättänyt ruveta rähinöimään, hän olisi voinut nitistää tuon sintin alta aikayksikön. Sekös olikin jo vähän houkutteleva ajtus. No ei nyt sentään. Haikujuuri oli täysin rauhan asialla, kuten hänelle tapana oli, olihan hän nyt kuitenkin sellainen lunki veikkonen pohjimmiltaan. Lisäksi jälkeenpäin ajateltuna ei tuo harmaansävyinen melko kuulaan oloinen kaveri olisi juuri parempaa alkuvaikutelmaa voinut tehdä. Juuri tuommoisista tyypeistä Haikujuuri piti. Siltikään hän ei voinut vastustaa kiusausta jäynätä tuota hintelää tyyppiä pienellä hiljaisella hetkellä, jonka tarkoituksena oli juoda kuvitteellista jännitystä ilmaan. Kuin tilanne olisi hetkenä minä hyvänsä voinut laueta kahakaksi.\nMitään kahakkaa ei kuitenkaan saatu aikaiseksi. Viimeistään kumea kehräysten saattelema "Hohhohhoo!" syvältä Haikujuuren kurkusta vaikutti poistavan tämän vaihtoehdon mahdollisuuden. "Minun tapanani tosiaan on hoitaa kyseenalaisiin asioihin varmuus oman kokemuksen kautta. Olen toiminnan kolli", selosti varapäällikkö tuttavallisesti ja ennen kaikkea vakuuttavasti. Hänellä oli hieno taito kuulostaa aina yhtä varmalta ja ammattimaiselta niissäkin tilanteissa, joissa hänellä ei ollut minkäänlaista käsitystä asioista, joista hän puhui. Haikujuuri oli myös todella taitava laskettelemaan suustaan täyttä puuta heinää, jonka hän sai kuulostamaan juuri niin epämääräisesti toden ja epätoden mailla häilyvältä, että kuulijan oli yleensä melkolailla mahdotonta päättää, kummalle kannalle sitä olisi pitänyt asettua. "Tuoksusta päätellen olet kuitenkin", tässä välissä Haikujuuren täytyi vaivihkaa nuuhkaista ilmaa saadakseen selville, mitä sanoa, "meriklaanilainen... ja sehän tarkoittaa, että harrastat pulikoimista paljon, joten oli minulta ihan aiheellista kysyä, ties vaikka olisit pulikoinut meressä" Herra varapäällikkö ei ollut itsekään ihan varma, mitä hän yritti selitellä, mutta kaipa kyseessä oli jonkinlainen puolialitajuinen viritelmä yrittää hajottaa meriklaanilaisen naljailustaan saamaa hupilatausta, luontainen väittelyitsepuolustus tai jotain. Miettiessään omia hämäriä motiivejaan oli Haikujuuri kuitenkin saanut jo idean keskustelun viemisestä aivan uusille laduille, minkä hän tekikin siinä silmänräpäyksessä antamatta meriklaanilaisjuipin vastata mitenkään, mikä olikin hänelle melko tyypillinen keskustelutapa silloin kun hänellä oli paljon ja mielestään mielenkiintoista sanottavaa: "Kuulehan. Esittele itsesi lyhyesti ja kerro sitten, mahtaisiko täällä olla jotain huippujännittävän pienen hupailun mahdollisuuksia jossakin. Minä olen Haikujuuri, Valoklaanin varapäällikkö, tervehdys vain" Depuutti arveli, että asemansa mainitseminen olisi juuri sopivan sävähdyttävä pikku huomautus vaikutukseltaan tuohon sangen käskevään puhetyyliin yhdistettynä, joskaan eihän se toki kaikkiin tehonnut. Oli kuitenkin aina ilo huomata, kuinka moniin kissoihin tittelin voimalla oli aivan selkeä vaikutus.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Maalis 09, 2015 9:15 am\nSumusydän oli juuri avaamassa suunsa naukaistakseen vielä yhden vitsikkään kommentin, kun hän huomasi punaruskean kollin jääneen tuijottamaan häntä. Nyt hän siis oli mennyt liian pitkälle. Toinen oli suuttunut ja mietti juuri parasta taktiikkaa käydä hänen kimppuunsa. Hintelän soturin silmät pyöristyivät kauhusta, sillä hän tiesi vallan hyvin, ettei hänestä olisi tuolle lihaskimpulle juurikaan vastusta. Kookas katti nitistäisi itseään reilusti pienemmän kollin hetkessä, eikä hänestä jäisi jäljelle kuin pelkkä märkä karvainen läntti. Hiljaisuuden yhä venyessä Sumusydän alkoi jo vaistonvaraisesti mielensä perukoilla kehitellä tehokkainta käytettävissä olevaa pakosuunnitelmaa. Hän kuitenkin pakotti hermostuksesta syyhyävät polkuanturansa pysymään aloillaan. Pako onnistuisi vain, jos se tulisi toiselle soturille yllätyksenä. Suuri koko ei näet ollut mikään tae siitä, etteikö punaruskea kissa olisi myös nopea juoksija.\nSamassa Valoklaanilainen alkoi hohottaa. Yllättäen tullut muutos tilanteeseen sai Sumusydämen hämilleen. Oliko kissa vain kiusannut häntä, omaksi ilokseen? Kyseinen epäilys tuntui varteenotettavalta vaihtoehdolta. Miksi muutenkaan Valoklaanin jätti olisi ollut niin pitkään vaiti, häntä intensiivisesti katseellaan mittaillen. Tynkäviiksinen pentufani ei ollut herkästi vihastuvaa tyyppiä, joten hän ohitti välikohtauksen olankohautuksella. Vaaleanharmaa kissa oli kieltämättä ehkä hieman ylireagoinut valmistautuessaan luikkimaan karkuun. Vieras kertoi kumean jylyn sanojaan saatellessa olevansa toiminnan kolli. Siinä tämä kyllä oli oikeassa. Kissan hohotus tarttui myös Sumusydämeen ja syvältä nuoren soturin rinnasta alkoi kummuta tasaista hyrinää. Punaruskea muukalainen oli vainunnut hänen olevan meriklaanilainen ja totesi hieman puolustelevaan sävyyn, että olisihan Sumusydän voinut meressäkin uida. Sinänsä ihan hyvä päätelmä, mutta meri oli lähes vastakkaisella puolella reviiriä ja näin kylmällä harva kissa lähti sinne huvikseen kastautumaan. ”Aiv--”, enempää ei nuori soturi ehtinyt sanoa, kun varsinaiseksi papupadaksi muuttunut heppu jatkoi paapattamistaan. Kohteliaasti Sumusydän lopetti lauseensa, tai oikeastaan sanan, kesken, antaakseen toisen puhua puhuttavansa.\nTämä sai puheenvuorollaan soturin entistäkin kummastuneemmaksi ja se myös takuulla näkyi hänen naamaltaan. Ikimaailmassa hän ei olisi arvannut kissaa varapäälliköksi, tämähän oli Meriklaanin alueellakin. Johtoportaan jos keiden luulisi noudattavan reviirirajoja. Kaipa kolli voisi huomauttaa asiasta hienovaraisesti jossain välissä. Liian innokas rajojen puolustus voisi kuitenkin kääntää tuttavallisen jutustelun suuntaa niin reilusti kaakkoon, ettei niistä jauhaminen olisi ehkä kaikkein viisain veto. Nimenä Haikujuuri kuulosti jokseenkin tutulta, mutta sehän oli luonnollistakin, jos kissa kerran oli Valoklaanin varapäällikkö. Tämä Haikujuuri vaikutti kaikesta huolimatta aika letkeältä tyypiltä. Tutustumisen arvoiselta. Miettiessään kookkaan kollin arvonimeä hän huomasi melkein unohtaneensa vastata tälle. ”Ööh, olen Sumusydän. Hiljan nimitetty soturi, Meriklaanista, kuten huomasitkin”, hän kiirehti naukumaan. Esittäytymiskehotusta seurannut kysymys pisti kollin aivot raksuttamaan. Olihan hänen klaanillaan lehvaskuoppa, mutta sen paljastaminen olisi anteeksiantamaton teko. Olihan Sumusydämen ensisijainen lojaliteetti hänen klaaninsa. ”Jos tarkoitat ´tällä´ Meriklaanin aluetta, jolla muuten olet”, soturi ilmoitti ohimennen, jäämättä sen enempiä puhumaan varapäällikön tunkeutumisesta hänen klaaninsa maille, ”niin pelkäänpä että joudut pettymään. Reviirillämme ei juurikaan ole mitään erikoisen jännittäviä paikkoja. Paitsi tietysti ranta, mutta kaltaisesi kokenut varapäällikkö lienee jo nähnyt meren tyrskyt ja valkeat vaahtopäät. Lisäksi on jokilaakso”, hän ei ollut aivan varma oliko jo tullut paljastaneeksi liikoja klaaninsa alueista, vaikka eivät ne toisaalta lehvaskuoppaa lukuunottamatta kovin salaisia ollet. Kaiken varalta kolli kiirehti lisäämään:”Siellä ei tosin ole tähän aikaan vuodesta juuri mitään näkemistä, vain lunta, kuten kaikkialla muuallakin.” Ajatus reviirinsä esittelemisestä toisen klaanin kissalle oli jokseenkin vastenmielinen, joten toivottavasti Haikujuuri ei vaatisi sitä. ”Jos taas tarkoitat jotain muuta paikkaa, niin minä en ole paras kissa kertomaan Meriklaanin alueen ulkopuolisesta maailmasta. Olen lähinnä roikkunut täällä kotikulmilla.”\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Maalis 09, 2015 12:54 pm\nTämä oli oikein elähdyttävä keskustelu. Vaikkei sitä aivan tiedostanutkaan, juuri jotain tällaista Haikujuuri joka tapauksessa oli ollut hakemassa. Uusia jännittäviä perspektiivejä päivään. Sumusydämeksi esittäytyneen toverin vitsilinja vaikutti senkuin jatkuvan, mikä miellytti herra varapäällikköä. Että ihan Meriklaanin reviirillä vai? Oliko moinen muka tekevinään vaikutuksen? Just joo, Haikujuurtahan ei niin vähällä höynäytetty. Eikös tässä nyt ihan selkeästi oltu jonkinlaisella härmäisellä rajaseudulla? Kyllä depuutti varmasti olisi huomannut, jos olisi jossain kohden ohittanut rajamerkkeinä toimivat tuoksujäljet, eihän hän mikään eilisen teeren poika saati ideuutti kuitenkaan ollut. Tosin, kun asioita nyt hieman mietiskeli, niin oikeastaan Haikujuuri ei ollut tainnut alun alkaen sinä päivänä huomata edes ylittäneensä Valoklaanin rajaa. Eihän hänellä ollut ollut mitään suunnitelmaa tulla sinne Saarnimetsään. Jalat vain olivat kuljettaneet ja no... se oli Haikujuurelle aika ominainen toimintatapa. Pahus sentään, oliko hän sitten todella ajautunut vahingossa Meriklaanin puolelle rajaa? Että pitikin, sehän oli soturilain vastaista ja kaikkea, voi eeeiii. Korskea soturi olisi voinut alkaa tuntea jo melkein hieman pientä pakokauhua. Olisiko hänen pitänyt pyytää anteeksikin? Oi voi, naurussa hänellä ainakin oli pidättelemistä. Haikujuuri nimittäin ei ollut kestää omaa hulvatonta huumoriaan, jolla hän viihdytti korkeimman omatassuisesti ihan vain omaa itseään. Hänkö muka olisi panikoitunut jostain reviirirajojen rikkomisesta ja vielä edes harkinnut moisen anteeksipyytelyä? Hohhohhoo, sille olisi kyllä voinut jo nauraa ihan ääneenkin, mutta kaikkien hämmenyksien välttämiseksi onnistui depuutti kuitenkin pidättäytymään moisista meuhkailuista. Eihän hänen arvolleen nyt ollenkaan olisi sopinut käydä naureskelemaan omille vitseilleen siinä julkisesti ja vieläpä sellaisille vitseille, joita hän ei edes ollut ääneen lausunut. Ja ehkeipä hänen arvolleen sopivaa nyt ollut ihan sellainen kintaalla viittaminen tärkeisiin soturisääntöihinkään, mutta periaatteessa Haikujuurta ei kyllä olisi haitannut, vaikka hän olisikin ollut Meriklaanin reviirillä. Hän nyt oli sellainen villi luonnonlapsi ja reviirirajojakin ylitellyt mielensä mukaan vähän milloin mitenkin. Ja kumma kyllä, siinä hän vielä oli ihan hyvässä elossa ja olossa varapäällikkönä ja kaikkea. Mahtoikohan olla luontaisella charmilla näppinsä pelissä?\nOli kieltämättä aika yllättävää, että Sumusydän heittäysi ihan vakavissaan esittelemään klaaninsa reviirin menomestoja, joita tosin ilmeisesti ei juuri ollut. Haikujuurihan oli tarkoittanut kysymyksensä lähinnä huumorilliseksi heitoksi, mutta totta kai hänen oli myönnettävä, että hän olisi ollut hyvin pettynyt, jos meriklaanilainen olisi vain nyrpeillyt vastaukseksi. Tämä kuvasti aika hyvin Haikujuuren hieman viime aikoina hieman melankolissävytteiseksi kehitynyttä näkemystä elämän asioihin. Jokin, mikä ei ollut pettymyksen tuottavaa, oli yllättävää. Se oli semmoinen tosiasia, jolle ei tainnut oikein mahtaa mitään. Yllättävyyksiä tietysti saattoi yrittää itse tehtailla, ja sehän tässä tavoitteena olikin. Jättäen autuaasti pahoittelematta puolella sanallakaan mistään reviiritunkeiluista totesi Haikujuuri mietiskellen: "Hmm, no ehkä me sitten yritämme etsiä joitakin jännityksiä täältä Saarnimetsästä. Minulla on sellainen kutina, että täältä löytyy vielä jotain todella mysteerillistä ja kiehtovaa" Jostain syystä depuutti puhui aivan kuin he olisivat meriklaanilaisen kanssa tehneet jonkun sopimuksen siitä, että viettäisivät päivän yhdessä tai että se olisi jotenkin itsestäänselvä asia. No, eikös se toisaalta melkein ollut aika itsestäänselvää,että kun kohdattiin mukavalta vaikuttava tyyppi päiväkävelyllä rajaseutumetsässä, sitä oli ihan soveliasta käydä yhdessä vähäsen puuhastelemaan jotain mukavaa. Sehän oli vain kaikkia osapuolia virkistävää ajan viettämistä. Haikujuuren silmiin Sumusydän ei näyttänyt erityisen kiireiseltä. Ja tottahan täysikasvuinen soturi varmaan osaisi omasta tahdostaan jättäytyä matkasta, jos niikseen tahtoisi. Haikujuuren likaisen mielen taka-alalla tosin majaili eräs sangen kierä ajatuksenpoikanen. Jos nimittäin oli totta, että siinä tepasteltiin Meriklaanin reviirillä tai ainakin lähellä sen rajoja, tahtoisi Sumusydän varmasti tulla vahtimaan, ettei valoklaanilaisvierailija tekisi mitään epäilyttävyyksiä, joten oikeastaan Sumusyömmehen oli melkein kuin pakko tulla mukaan, halusi tahi ei. Ja se oli hyvä. Kaksi silmä- ja korvaparia hurvituksia ja maailman mysteerejä etsimässä oli aina parempi kuin yksi. Ei ollut mitään syytä olla panematta hienoa suunnitelmaa saman tien toimeen. Haikujuuri hilppaisi huolettomaan harpontaan kohti Saarnimetsän synkeitä syvyyksiä. Sellaisena valkeuden ja lehdettömyyden vuodenaikana tosin oli ehkä hieman harhaanjohtavaa puhua mistään synkeydestä, mutta tiheästi kasvavat puut nyt olivat aina tiheästi kasvavia puita. Kyllä metsässä sitten oli tunnelmaa, oli vuodenaika mikä tahansa. Tämä olisi voinut olla vaikka Haikujuuren motto. Hänellä olisi kyllä voinut olla aika monia mottoja, ja toisinaan hän jopa letkautteli niitä ääneenkin kuin ne olisivat olleet kovinkin nerokkaita. Tai no olivathan ne tietty. Lähes aina.\nVirkistävä sää, kylmä muttei semmoinen jonka hengittäminen olisi sattunut, kohoitti Haikujuuren pirteää mielialaa entisestään. "Nyt silmät ja korvat tarkkana", kehoitti hän seuralaistaan ja noudatti itsekin tuota kelpo ohjetta terästäen aistinsa. Hieman yllättäen hän kuitenkin aistikin ensimmäisenä jotain kummallista nenällään. Tai ehkei tuo nyt liennyt niin erityisen kummallista, mutta herra varapäälikkö vain ei ollut osannut varautua moiseen. Uusi tuoksu oli melko läpitunkeva ja tunnistettava, mutta Haikujuuri ei silti osannut nimetä sitä. Hän oli kyllä haistanut sen jossain joskus aikaisemminkin, mutta siitä oli niin kauan aikaa ja tuoksu tuli niin harvoin vastaan, ettei siitä siihen hätään osannut sanoa, mikä se oli. Tuo kryptinen lemu veti Haikujuurta puoleensa kuin mehiläispesät hunajaopasta. Onneksi sitä ei ollut ensinkään vaikea seurata. Hajun vähitellen voimistuessa huomasi Haikujuuri maiseman ympärillään muuttuvan hieman aukeammaksi. Sepä mielenkiintoista. He taisivat olla ehtineet jo jonnekin Saarnimetsän härmäisille reunamille. Näinköhän Sumusydän vielä osasi kertoa, minkä klaanin reviirillä he olivat? Edessä näkyi sangen korkea lumikinos, jonka laelle piti ihan kapuilla. Sen juurelta ei siis nähnyt sen toiselle puolelle. Ja tietenkin Haikujuuri tahtoi nähdä toiselle puolelle, joten hän lähti kapuamaan kinoksen laelle. Ja voi minkälainen näky häntä kohtasikaan. Kinoksen takana avautui kivikkoinen aukea, jossa ei ollut lunta. Sen sijaan kivien keskellä oli pienen pieni höyryävä lätäkkö. Mitä ilmeisimmin siinä oleva vesi oli sangen kuumaa. Myös tuo kumma löyhkä näytti nousevan juuri tuosta lätäköstä. Kaikkein hämmentävintä ehkä kuitenkin oli, että lätäkön ympärillä köllötteli kolme kimaltavansolakkaa kissanaarasta, jotka eivät vielä olleet ilmeisesti huomanneet yläpuoleltaan kurkistelevia tarkkailijoita. Haikujuuri tunsi itsensä aivan joksikin vakoilijatirkistelijäksi, mutta hän ei kuitenkaan vielä tohtinut paljastaa itseään. Sen sijaan hän kysyi peittelemättömän hämmästyneenä Sumusydämeltä: "Onko tuo nyt jotain meriklaanilaisten pulikointihuvituksia ja ovatko nuo kenties klaanitovereitasi?"\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Maalis 30, 2015 6:48 am\nHaikujuuri ei ollut joko tajunnut Sumusydämen varovaista vihjausta tai sitten tämä ei vain välittänyt. Se harmitti häntä hieman, sillä jos joku saisi tietää hänen päästäneen vihollisklaanin varapäällikön Meriklaanin maille... Siitä ei hyvää seuraisi. Vaivihkaa vaaleanharmaa kissa vilkaisi ympärilleen, mutta onneksi tuttuja ei näkynyt. Vasta varmistettuaan asian nuuhkaisulla alkoi hän olla varma, että klaanitovereihin ei ollut vaaraa törmätä. Kukapa nyt täällä olisi ollutkaan. Kaikki kynnelle kykenevät oli lähetetty metsästämään lehtikadon vuoksi. Vaikka sen pakkasilmat siirtyisivätkin piakkoin toisaalle oli tähän aikaan aina vaaraa riistan loppumisesta.\nPunaruskea jättiläinen lähti tarpomaan syvemmälle Saarnimetsän syövereihin edes kysymättä halusiko tämän seuralainen mukaan vaiko ei. Kyseessä ei ollut myöskään äänensanomaton kysymys, sillä Haikujuuri tepasteli matkoihinsa odottamatta tippaakaan. Oli kuitenkin selvää että varapäällikkö halusi nuoremman soturin matkaansa. Sumusydän ei ollut oikein varma oliko soveliasta rientää Haikujuuren kaltaisen auktoriteetin kanssa minne tämä saikin päähänsä mennä. Se ainakin oli varma ettei tuota harvinaislaatuisen tuttavallista vihollista voinut laskea yksikseen Meriklaanin maille. Mukava tahi ei, vihollisklaanista kuitenkin. Oliko tämän kuonossa männynneulasia, vai eikä varapäällikkö oikeasti välittänyt rajoista? Tätä pohtiessaan oli nimenomainen neulaskuono ehtinyt niin kauas, että pienikokoisen kollin oli sännättävä puolijuoksua perään. Saavutettuaan matkakumppaninsa hän jättäytyi hieman takaviistoon, vilkuillen samalla lihaskimppua jolla ei vaikuttanut olevan mitään hajua määränpäästään. Kunniakkaana soturina Sumusydän näet seurasi heidän sijaintiaan tarkasti mieleensä piirretyllä epämääräisellä kartalla ja ainakin luuli heidän lähestyvän Tuliklaanin rajaa. Varapäällikön ylläpitämä ripeä tahti sai hänet pian sekoamaan koordinaateissaan. Noh, ainakin Sumusydän osaisi takaisin nuoskalumeen painautuneita tassunjälkiä seuraamalla.\nSumusydän laski kokeeksi käpälänsä yhteen lumeen painautuneeseen syvään muottiin. Hänen siro tassunsa näytti pennun jalalta valoklaanilaisen jättämän jäljen rinnalla. Haikujuuri käski häntä olemaan tarkkana tavalla joka sai hänet puhahtamaan. Kuin puhuisi oppilaalleen. Ainahan soturi oli tarkkaavainen. Seuralaisensa mieliksi hän otti kuitenkin naamalleen keskittyneen ilmeen. Varapäällikkö tuntui havainneen jotain kiehtovaa, sillä tämän epämääräinen mutkittelu vaihtui suoraviivaiseksi reitiksi. Kiihdyttäen askeliaan Sumusydän loikki Haikujuuren kannoilla yrittäen tähyillä tämän leveiden lapojen eteen. Mikä oli kiinnittänyt tämän huomion? Melko pian sai soturi vastauksen kysymykseensä. Ilman täyttävä jokseenkin oksettava löyhkä muutti hengittämisen piinaksi. Ei ollut epäilystäkään etteikö Valkoklaanin neulaskuonon kurssi olisi ollut suoraan hajun lähdettä kohti. Yökh ja pyökh. Niin vastenmielinen kuin sen aiheuttaja takuulla olikin, oli kollin pakko nähdä mistä löyhkä oli peräisin. Koskaan hän ei ollut tälläistä haistanut ja tokihan uusi asia häntä kiinnosti. Kunhan vain ei tulisi liikaa uutta kerralla. Seikkailut eivät olleet Sumusydäntä varten. Hengittäen suun kautta pahimman hajun välttääkseen soturi käppäili etiäppäin toista kissaa seuraten, kunnes Haikujuuri kiipesi korkean kinoksen huipulle. Aukeaksi muuttunut maasto sai kollin hermostumaan siitä, että hän saattoi olla juuri toisen klaanin reviirillä. Niin oli toki Haikujuurikin, jälleen. Ja varapäällikkö oli sentään vähän pahempi kuokkavieras kuin nuori soturi. Juuri kun hän oli ehdottamassa valoklaanilaiselle takaisin kääntymistä tämä kysyi huomattavan hämmästyneen kuuloisena :"Onko tuo nyt jotain meriklaanilaisten pulikointihuvituksia ja ovatko nuo kenties klaanitovereitasi?" Sumusydäntä alkoi mietityttää mikä oli saanut mahtavan varapäällikön noin kummastuneeksi. Asiasta varmistuisi vain näkemällä syyn itse. Tuumasta toimeen. Sumusydän raahautui korkean kasan huipulle irtilumi takatassujen alta livettäen. Kiskottuaan itsensä Haikujuuren vierelle oli myönnettävä että näky oli varsin omalaatuinen. Karmivan löyhkän aiheittaman ruskeavetisen lätäkön ympärillä makoili joukko kaunispiirteisiä naaraita. Nyt oli kyllä peruttava kaikki ajatukset siitä että hänen vieressään seisoskeleva kaveri olisi neulaskuono. Nuo kolme olivat kyllä hajuaistittomuuden huippu. Makoilla nyt kaikessa rauhassa tuollaisen katkun keskipisteessä ja vielä moisessa kivikossa. ”Eivät nuo kyllä Meriklaanista ole. En ole koskaan nähnytkään”, Sumusydämen antama vastaus oli yhtä hämmästyneen kuuloinen kuin kysyjäkin. Selvittääkseen edes jotain naaraiden henkilöllisyydestä hän veti syvään henkeä haistaakseen klaanin paljastavan ominaishajun.\nSe oli kuitenkin ajattelematon teko ja virhe, sillä eihän siinä löyhkämestassa mitään ominaishajuja kyennyt haistamaan. Sen sijaan soturiparan keuhkot täyttyivät nesteestä nousevasta katkusta saaden tämän haukkomaan hätäisesti henkeään. ”Aaattsssights!” aivastuksen ja yskäyksen kummallinen sekasikiö purkautui varsin äänekkäänä kollin suusta.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Maalis 30, 2015 1:46 pm\nSiinä tunnelmassa ja näyssä oli pitemmän päälle arvioituna jotain erittäin mysteerillistä, miltei unenomaista, jos Haikujuurelta kysyttiin. Juuri tämän kaltaisia unia hän aika usein itse asiassa näkikin. Unia, joissa hän tarkkaili salaa hämäräperäisiä kissoja omituisissa paikoissa vaan eipä nyt tässä yhteydessä sen enempää Haikujuuren unista, vaikka ne toki mielenkiintoisia olivatkin. Toisaalta tosin: kuka väitti, ettei tämä ollut sellainen, uni siis? Ainakaan varapäällikön itsensä mielestä ei olisi ollut mitään varsinaista syytä epäillä, etteikö tämä olisi ollut unta vain. Se olisi tosin kyllä latistanut tunnelmaa melkomoisesti. Haikujuuri tahtoi kummallisia seikkailuja valve-elämäänsä, sillä unissa sellaisten kokeminen oli lähestulkoon yhtä tylsä ja arkinen asia kuin tavallisessa rajapartiossa pyörähtäminen päivällä ja hereillä. Sitä paitsi eikö ollutkin aina huonon tarinan merkki, että se loppui toteamukseen: "Kaikki olikin pelkkää unta"? Kyllä näin oli ainakin Haikujuuren mielestä. Hän vihasi sellaisia loppuja. Siksi hän päätti vakaasti olla uskomatta, että tämä, mitä hän nyt paraillaan koki, ei ollut unta vaan jotain erittäinkin todellista mysteerinäytelmää. Kyllä sen vaihtoehdon puolesta puhui jo sekin tosiseikka, että ei Haikujuuri koskaan muistanut unissaan haistaneensa mitään vierasta tuoksua niin voimakkaana kuin sen oudon rikinkatkun. Jos tällaisen näin tymäkän tuoksun olisi unissaan sattunut haistamaan, niin siihen olisi kyllä silloin varmasti herännyt. Samanlainen vaikutus kuin klassisella nipistämistempulla siis. Näin olivat näreet. Kyllä kyseessä oli aivan todellinen valvekokemus. Varapäällikkö huokaisi huomaamattaan autuaasti ja hieman jännittyneenä. Oli kuin hänen villeimmät unelmansa olisivat käyneet toteen. Juuri jotain tällaista hän oli aamulla herättyään lähtenytkin hakemaan.\nJuttu tietysti sakeni entisestään Sumusydämen myöntäessä, että kyseessä ei ollut mitään tavallisia meriklaanilaisia. Kyllä Haikujuuri oikeastaan oli niin arvellut yhtä paljon kuin toivonut jo etukäpäläänkin. Meriklaanilaisethan olivat tunnettuja siitä, että puljasivat meressä, jota kylmempää vesistöä nyt sai hakea. Nuo salaperäiset naaraat kuitenkin kylpivät jossain kuumassa, kuin nyt kuumassa lähteessä konsanaan, vaikkei Haikujuuri tiennytkään, mikä oli kuuma lähde. Ei tuolla luonnon kylpypaljulla kuitenkaan mitään tekemistä meren kanssa ollut, se oli vissi. Yksinkertainen mutta pätevä päättely. Siitä sopi olla jo vähän mairealla mielellä. Aluksi Haikujuuri oletti, että tuo hänen uusi kampraattinsa jostain sairaasta syystä nautti tästä pistävästä aromista poikkeuksellisen paljon, kun kävi niin voimallisesti ilmaa tuoksuttelemaan. Haikujuuri itse ei varsinaisesti kokenut löyhkää mitenkään ongelmallisena, muttei hän kyllä siitä millään muotoa nauttinutkaan. Siksi hän käänsi lähteelläkylpijöihin kiinnityneen toljotuksensa vinon ja hieman huvittuneen hymyn koristamana meriklaanilaista päin. Hän oli juuri kysymäisillään jotain todella nasevasävyistä, kuten "Elättekö te meriklaanilaiset niin lemuisissa läteissä, ettei tämäkään odööri tunnu miltään, kun sitä noin pitää tuoksutella?" Jälkeen päin ehkä yleisen sovun ja kaikkien mielihyvän kannalta arvioiden on vain parempi, että moiset mölyt pysyivät herra varapäällikön yhtä lailla nokkelia kohteliaisuuksia kuin epäkohteliaisuuksiakin suoltavassa kurkussa. Kaikki alkamaan ehtimättömät puheluaikeet nimittäin keskeytyivät kyllä sen siliän tien tuohon valtaisaan aivayskähdykseen, jonka meriklaanilainen ilmoille lennätti. Samalla Haikujuuri tietysti sai vastauksen kärkevään kysymykseensä, vaikka se hieman tylsä vastaus olikin. Ilmeisesti Sumusydän ei kotopuolessaan ollut tottunut vahvoihin hajuihin. Vaan miksi tämän sitten oli pitänyt niin kovin voimallisesti käydä voimakasaromista ilmaa tieten tahtoen nuuhkimaan? Haikujuuri jätti mielelään oikean vastauksen käsittelemättä. Sen sijaan hän ajatteli tämän suuntaisia vaihtoehtoja: Oliko Sumusydämellä kenties hallitsemattomia hengitysvaikeuksia? Vai oliko raukka vain pöljä? Tai masokisti? Hah-hah.\nVitsit sikseen, joutui kuitenkin jopa Haikujuuri sanomaan itselleen. Oli nimittäin selvää, ettei tuo Sumusydämen päästämä voimakkuudeltaan jokseenkin pidättelemätön ääni jäänyt alailmojen kylpijöiltä huomaamatta. Selvää oli myös, että voimakkaana alas kantautunut yllättävä ääni aiheutti jonkinlaista reagointia noissa kissoissa. Eivätkä ne edes olleet mitään aivan vaatimattomia reaktioita. "Iiik! Tirkistelijääh!" mourusi yksi naaraista kimakalla äänellä samalla kun kaikki kolme olivat säikähtäneenä alkaneet juoksennella sinne tänne kuin jossain kaoottisessa piirileikissä. Se oli Haikujuuren mielestä todella huvittavan ja kiehtovan näköistä. Aivan kuin käynnissä olisi ollut jonkinlainen jännittävä rituaalitanssi. Loppujen lopuksi kyseessä taisi kuitenkin olla vain ja ainoastaan spontaani säikähdysreaktio. Nopeasti saivat kylpijänaaraat nimittäin suuntansa setvittyä ja sitten melkein kuin taikaiskusta heitä ei enää ollutkaan näköpiirissä. No, se oli kuvainnollista havainnollistamista. Kyllä oikeasti oli ollut aivan selkeästi nähtävissä, että riistan lailla säikähtäneet kissat olivat piiloutuneet läheisten pensaiden kätkyehen. Haikujuuresta se vaikutti oikein loogilliselta. Kyllä hänkin nyt olisi säikähtänyt, jos olisi kuullut sellaisen valtaisan Sumusydän-aivastuken yhtäkkiä kylpiessään. "Kyllä meidän täytyy nyt tehdä vääryydet selviksi ja mennä kertomaan noille tyypeille, että emme ole yhtään peljättäväiä tai vaarallisia", selosti Haikujuuri toverilleen järkevän selityksen sille, että hän oli lauseensa päätettyään jo melkein kadonnut lumikasan toiselle puolella ja käynyt luistelemaan alas kohti kuumaa ja haisevaa lammikkoa, jossa naaraat olivat kylpeneet. Puoliksi liukuessaan ja puoliksi kävellessään alas mietiskeli Haikujuuri noita mystillisiä sanoja, jotka yksi naaraista oli sanonut. Mikä turskatin "tirkistelijä"? Kyllähän varapäällikkö tietysti ymmärsi, että jonkun mielestä saattoi olla epäkohteliasta tirkistellä toisten toimia salaa, mutta että oliko se nyt syy noin hikeentyä, kuten nuo naaraat olivat tehneet. Vai oliko kyseessä ehkä sittenkin ollut vain jokin hätääntynyt lipsahdus, joka ei tarkoittanut mitään? Vai olivatko nämä tuntemattomat muukalaisnaaraat kenties jostain aivan klaanikissoille vieraasta kulttuuripiiristä? Siitä täytyisi ehdottomasti ottaa selvä. Se oli Haikujuuren toimintaa ohjaavista periaatteista vahvimpia: mysteerit piti selvittää. Nyt hän suorastaan kihisi jännityksestä. Alas höyryävän lammikon tasolle päästyään kajautti Haikujuuri kumealla baritoniäänellään: "Halloota halloota! Me olemma rauhan asialla ja oikein miellyttäviä henkilöitä"\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Pe Huhti 03, 2015 9:04 am\nEipä tuo moneen desipeliin yltänyt, tai siltä se ainakin lätäkköä pälyilevästä Sumusydämestä oli kuulostanut, pärskäys jäänyt kylpijänaarailtakaan huomaamatta. Nämä nimittäin alkoivat juoksennella sinne tänne häntä viivasuorana taakse osoittaen. Kuin superpallot ne kimpoilivat sinne tänne kimmoten näkymättömistä seinistä. Nolona ympärilleen pälyillen hieraisi soturi etutassullaan yhä kutisevaa kuonoaan. Pian hän sai tassulleen muuta käyttöä, sillä naaraiden ryntäilyä seuratessaan kollin oli pakko painaa käpälä suun eteen, ettei olisi äänen hekottanut. Niin kovin kuin hänen tekikin mieli, tiesi kolli ettei se olisi ollut soveliasta. Nauraa nyt toisten säikähdykselle. Superpalloesitys päättyi yllättäen kolmikon sujahdettua pusikon suojiin. Aivan samoin kuin silloin kun jänis oli päänsä pistänyt pensaaseen, myös yhdeltä naaraista oli jäänyt hännänpää näkyviin. Se ei tosin ollut mikään pieni valkea hännäntypykkä, vaan kellanpunainen ja pitkä, sekä hermostuneesti ees taas huitova. Toisin kuin laulun likinäköinen susihukka, huomasi Sumusydän sen heti. Hän ponkaisi pensasta kohti lähteneen Haikujuuren perään. Vähällä oli ettei epäonninen soturi saanut jo toista ei-toivottua kylpyä samana päivänä. Vahvat takajalat olivat tehdä tepposen. Tämä puoli rinteestä oli nimittäin vielä jyrkempi kuin se, jota pitkin hän oli huipulle kiivennyt. Liikaa vauhtia ottanut kolli joutui jarruttamaan joka tassun kynnet esillä, ettei pienimuotoinen lumenvyörymä olisi syössyt häntä suoraa päätä löyhkälampeen. Viimehetken pelastuksen ansiosta kuumalta pulahdukselta täpärästi välttynyt meriklaanilainen tassutteli pensaalle ehtineen Haikujuuren vierelle hännänpää jännittyneesti heilahdellen.\nVarapäällikön mourunta sai kaksi päätä putkahtamaan pensaasta. ”Ai miellyttäviä vai? Miellyttävät henkilöt eivät tirkistele viattomien naaraiden pesuhetkiä tuolla lailla!” kiljui näkymättömiin jäänyt kissa, se jonka häntä yhä viuhtoi pensaan ulkopuolella. ”A-anteeksi. Emme me teitä katselleet. Tai siis tarkoituksemme ei ollut tulla häiritsemään teitä. Halusimme vain saada selville mistä tuo kam-”, noita kummallisia naaraita tuskin saisi puolelleen nimittämällä heidän lammikkoaan kamalaksi. Niinpä Sumusydän korjasi: ”omituinen haju on peräisin.” Pusikosta kuului halveksiva tuhahdus ja viimeinenkin naaras, tiikeriraitainen, kurkisti ulos. Nyt kun he olivat lähempänä höyryävää lampea alkoi häntä toden teolla haitata sen omalaatuinen aromirikas haju. Olivatko naaraat klaanikissoja ensinkään, kun kerran halusivat kylpeä siinä. Varsin kummallisia he ainakin olivat. Koska pienikokoisella kollilla ei ollut pienintäkään halua haistaa ilmaa uudestaan, oli ainut tapa kysyä sitä. ”Mistä päin te oikein tulette? En ole nähnyt teitä ennen”, vaaleanharmaa soturi muotoili kysymyksensä mahdollisimman neutraaliksi. Naaraat kun olivat osoittaneet herkkyyttä ties mitä kohtaan. Paitsi tietenkin hajua. Yökh! Sumusydän tunsi olonsa hermostuneeksi kolmen epäilevän ja jokseenkin vauhkon silmäparin tarkkaillessa häntä tiviisti. Hänen vierellään suurena ja vakaana seisova Haikujuuri rauhoitti kollin mielialaa jonkin verran, mutta heiluvalle hännänpäälleen hän ei voinut mitään. Entä jos he olivatkin jonkun toisen klaanin alueella? Se ainakin oli selvää ettei tämä aukea kivikko kuulunut Meriklaanille sen enempää kuin vaikkapa Yöklaanin leirikään!\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? La Huhti 04, 2015 4:02 am\nMitä kumman pesuhetkien tirkistelyä? Haikujuuri ei nyt edelleenkään tajunnut tästä tapauksesta yhtään niin paljon kuin hänen olisi pitänyt saadakseen tyydytyksen uteliaisuudelleen. Kuinka moni normaali kissa edes peseytyi tuollaisessa omituisessa lätäkössä? Tottahan Haikujuuri jos kuka tiesi, että sellaisen termin kuin "normaali kissa" käyttäminen oli erittäin typerää, mutta hän nyt tarkoitti ajatuksissaan vain sitä, että kyllä tällainen oli aika ennenkuulematonta. Hän tietysti oli hyvin pitkälle vain klaanikissajuntti, joka ei paljon ulkomaailman menosta tiennyt. Sentään Haikujuuri ymmärsi sen, että klaanien ulkopuolellakin oli maailma ja elämää ja kissoja, joilla oli mitä merkillisimpiä elämäntapoja. Kaikki klaanissa syntyneet ja siellä koko ikänsä eläneet eivät tajunneet edes aina sitä. Haikujuresta se taas oli yksi mielenkiintoisimpia asioita, joita nyt vain kuvitella saattoi tutkittavaksi ja tutustuttavaksi. Tutkimusmielialalle hän tulikin, kun pääsi näkemään mystillisiä naarahia lähietäisyydeltä, nyt kun ne tulivat esiin. Ulkonäkönsä puolesta ei näitä olisi voinut pitää mitenkään kummeksuttavina. Kaksi aluksi esillä olevaa olisi aivan hyvin voinut olla vaikka mitä tahansa klaanikissoja. Tosin, näiden turkit näyttivät ehkä hieman liian sileiltä, kuin kotikisujen turkilta, mutta se toisaalta saattoi vain johtua siitä, että naaraat olivat tietysti märkiä kylvettyään. Itse asiassa nuo kylpijät olisi voinut jopa uskoa kotikisuiksi, koska niillähän nyt tunnetusti oli kaikkia outoja tapoja ja raukat olivat kissoiksi vähintäänkin sekaisin, kun joutuivat elämään sellaisten mielipuolisten olentojen kuin kaksijalkojen kanssa. Haikujuuri ei kuitenkaan uskonut näiden naaraiden olevan kotikisuja. Hänen arvioiva silmänsä nimittäin totesi, että kylpijöiden lihakset olivat sen verran kehittyneet ja jäntevät, ettei sellaiseksi voinut kissan ruumis kehittyä kuin ankarassa eräelämässä. Ainakaan koskaan Haikujuuri ei eläissään ollut nähnyt noin virtaviivaisesti muotoutuneita kotikisuja, ja niitä hän kyllä oli elämänsä aikana nähnyt ehkä enemmän kuin keskiverto klaanikissa. Tietysti hän saattoi olla väärässäkin. Kaikki vaihtoehdot oli syytä pitä vielä auki.\nSumusydän taisi selvästi tahdikkuuden salat ja se oli Haikujuuren mielestä oikein hyvä. Juuri tuohon sävyyn hänkin olisi asiansa esittänyt, ja vaikka tuo hänen meriklaanilaiskamunsa saattoikin esittää hieman ujoa ja säntillistä, niin kyllä Haikujuuri oli aivan varma näkevänsä tässä myös saman uteliaisuuden, joka hänessä itsessäänkin kihisi. Eihän Sumusydän nyt muuten olisi moisia kysellyt. Hah-hah, paljastuit veikkosein! olisi herra varapäällikön tehnyt mieli sanoa, mutta jätti sanomatta tietäessään vallan hyvin, että tässä nyt oli tärkeämpääkin puuhaa kuin hänen ja Sumusydämen välinen toverillinen nokittelu. Kaksi aluksi esiin tullutta naarasta siristivät silmänsä aivan kapeiksi viiruiksi noille meriklaanilaisen aivan asiallisille kysymyksille. Vastauksia ei kuulunut ja Haikujuuren mielestä naaraat näyttivät jopa hieman epävarmoilta ja ahdistuneilta, kun olisi pitänyt vastata sellaiseen kysymykseen. Kaksikossa oli kuitenkin havaittavissa selvä helpottunut laukeaminen, kun kolmaskin piilottelija viimein ilmestyi kokonaan näkyville. Haikujuuri epäili välittömästi, että siinä oli jonkinlainen joukon johtaja tai muuten vain arvostetuin puhemies. Eittämättä viimeisenä esille rohkeutuneen kissan turkin voimallisessa raidoituksessa oli jotain kunnioitusta herättävää majesteetillisuutta. Samoin olivat myös tämän kasvonpiirteet melko kopeat ja kylmän analyytilliset. Tirkistelyjä eniten peljännyt kylpijä tuijotti paikalle saapuneita klaanikissoja kylmin, meripihkankeltaisin silmin ja Haikujuuresta oli outoa, että naaras niin kovin oli piileskellyt, muttei nyt vaikuttanut yhtään pelokkaalta. "Se mistä me tulemme", aloitti puhenaaras yllättävän kumealla äänellä, "ei teille kurjille kuulu. Suksikaa kuuhun!" Se oli Haikujuuren mielestä yllättävän töykeätä kielenkäyttöä. Tämä jos mikä oli asia, johon olisi saatava selvyys. Haikujuurella ainakaan ei ollut aietta sivakoida mihinkään siitä ennen kuin hänen uteliaisuutensa olisi tyydytetty.\nTilannetta tarkasti huomioivan Haikujuuren oli onnekseen helppo huomata, että selvästikään nuo kaksi muuta naarasta eivät olleet aivan tyytyväisiä siihen, mitä heidän toverinsa sanoi. Kahden muun hännät näyttivät vispaavan sinne tänne vähintään yhtä villisti kuin Sumusyömmehenkin ja lisäksi toinen näistä hieman steppaili edes takaisin kuin tanssitautinen. Molemmat näyttivät itsevarman (ehkä?) johtajansa takana oikeastaan erittäin hermostuneilta. Haikujuuri näki tässä tilaisuuden, johon tarttua. Rohkeasti hän käveli tuon tiikeriraitaisen uhmakkaan naaran ohitse ja osoitti lempeät sanansa taakse jääneelle kaksikolle: "Kuten sanoin, olemme ystävällistä ja miellyttävää väkeä. Meihin voi kyllä luottaa, jos esimerkiksi tarvitsee apua jossain ongelmassa. Asumme tässä aivan lähellä, näet, joten tunnemme paikat" Siinä missä tiikeriraitaisen silmät olivat huomiotaherättävän meripihkanväriset, olivat näiden kahden muun silmät hyvin tummat, miltei kuin mustat helmet, jollain tapaa epäluonnolliset Haikujuuren mielestä, vaikka eihän hän kaikkia maailman kissojen silmien värejä tietenkään tuntenut. Tiikeriraitainen johtohahmo ei antanut tovereidensa vastata vaan sähähti vihaisesti Haikujuurelle: "Sanoin jo, että painukaa muualle. Te olette alhaisia tirkistelijöitä, joten saatte luvan kunnioittaa meitä korvaukseksi kärsimyksestä sen verran, että poistutte. En nimittäin tahdo alkaa tapella" Viimeisten sanojensa vakuudeksi naaras teki äkkinopean sivalluksen etukäpälällään. Liike oli niin nopea, ettei Haikujuuri edes huomannut sitä. Ainoa, minkä hän huomasi, oli pieni sievä verta valuva viilto poskessaan, aivan silmän alla. Huh, tässähän oltiinkin ihan vaarallisessa seurassa. Herra varapäällikkö teki pikaisen tilannearvion ja naukui sitten asiallisesti: "Oh, ymmärrän tilanteen. Me tästä lähdemmekin. Tule Sumusydän" Haikujuuri lähti rämpimään jyrkkää lumimäkeä takaisin ylös melko rivakkaa tahtia, kunnes oli kadonnut sen taakse ja jättänyt kylpijänaaraat, yhden vihaisesti mulkoilemassa ja kaksi hieman kaihoisasti tuijottamassa, jälkeensä. Kukaan ei ollut huomannut, että lähtiessään hän oli nikannut silmää yhteistyöhaluisemmalle kaksikolle kylpijöistä. Tämä ei tosiaan jäisi tähän.\nVälittömästi lumirinteen toisella puolella laskeutui Haikujuuri ahterillaan liukuen alas tasaiselle maalle, sillä se oli hänestä oikein hauskaa. Sen pitemmälle hän ei kuitenkaan lähtenytkään. Hän ei nimittäin ollut todellakaan aikeissa lähteä minnekään, pois sellaiset hänestä. Sellainen, joka olisi luullut, että Haikujuuri olisi jättänyt kihelmöivän arvoituksen niine hyvineen sinne, ei olisi kyllä tuntenut tuota varapäällikköä vähääkään. Oletettavasti mukana rinteen sille puolelle tulleelle Sumusydämelle lausui Haikujuuri näin: "Muistanet, toveri hyvä, kuinka aikaisemmin sanoin tahtovani etsiä jännittäviä kokemuksia ja kiehtovia rientoja. No, nyt olen sinun kanssasi sellaisen löytänyt. Yritin viestiä kahdelle muulle noista mysteerityypeistä, että tulisivat äksyn pomonsa silmän välttäessä tänne puolelle jutustamaan kanssamme. Haluaisin nimittäin saada niiden kahden muunkin näkökulmaa tästä oudosta tilanteesta. Sinua en voi pakottaa jäämään, voihan sinulla olla velvollisuuksia klaanillesi, mutta minusta ainakin vaikuttaa siltä, että tällaisen mysteerin selvittämättä jättäminen voisi olla klaaneille mitä vaarallisin uhka. Siksipä jään tähän odottamaan, enkä panisi seurasta pahakseni" Puhe oli pitkä ja asiapitoinen, mutta se tuntui Haikujuuresta tarpeelliselta. Sumusydämen seuraa hän kaipasi ehkä enemmän kuin olisi tohtinut myöntääkään. Häntä ei varsinaisesti pelottanut, mutta uppo-omituisen tilanteen ilmapiirissä, tuossa salaperäisessä haisevassa lätäkössä ja tuossa kummallisessa naaraskissojen kolmikossa oli jotain riipivää. Missään ei tuntunut olevan mitään arkijärjellä ja tutuilla kokemuksilla selitettävää. Siksi sellaiset selitykset oli saatava. Haikujuuri ei olisi voinut kuvitella nukkuvansa seuraavaa yötä, jos olisi jättänyt kihelmöivän tapauksen selvittämättä. Siispä hän kävi rennosti makuulleen korkean männyn juurelle, haukotteli ja jäi odottamaan. Johtajansa kanssa eri mieltä olevan kaksikon odottaminen saattaisi viedä pitkäänkin, mutta Haikujuurella oli tunne, että nämä kyllä tulisivat. Oli selvästi asioita, joita nämä olisivat tahtoneet sanoa, mutta eivät vielä olleet ehtineet. Se, mistä oli kyse, oli vielä täysin salaisuuden verhon peitossa.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? La Huhti 04, 2015 11:34 pm\nKun viimeisenä esiin tullut naaras viimein suvaitsi vastata saivat hänen töykeät sanansa Sumusydämen äimistymään. Saattoihan olla he olivat todella keskeyttäneet naaraiden pesuhetken, mutta ei sitä silti tarvitsisi olla noin epäystävällinen. Hänhän oli esittänyt kysymyksensä aivan rauhanomaisin aikein, eikö mokoma äkäpussi sitä ollut tajunnut. Tuo tiikeriraita oli selvästi joukon pää, sen verran kunnioittavan oloisia olivat kaksi muuta kissaa. Toivottavasti eivät olleet ottaneet oppia pomoltaan käytöstapojen suhteen. Olettaen siis että tiikeriraita oli aina samanlainen. Vaaleanharmaan soturin oli aivan pakko kääntää katseensa muualle, pois häntä korventavien meripihkasilmien tulilinjalta. Sopiva kohde löytyikin kun Haikujuuri harppoi hiljaa pysytelleen kaksikon eteen, ohi joukon johtajan. Tämä ei onneksi käynyt valoklaanilaisen kimppuun. Vaikka varapäällikkö olikin naarasta kookkaampi ei tämä näyttänyt kovinkaan heikolta. Päinvastoin, sileän turkin alla väreilivät lihakset joiden voimaa ei ollut syytä aliarvioida. Sumusydän ei nähnyt kaksikon ilmettä Haikujuuren seistessä edessä. Sen sijaan hän kuuli punaruskean kollin lempeät sanat, joihin tämä saikin vastauksen välittömästi. Se ei tosin tullut yhteistyöhaluisemmalta taholta, vaan tiikeriraidalta.\nEttä hekö muka alhaisia tirkistelijöitä? Oliko tuo kissa niin täynnä itseään ja arvovaltaansa ettei edes ollut kuunnellut kun hän oli selittänyt mistä todella oli kyse? Sumusydän alkoi jo ärtyä, mutta pysytteli hiljaa paikoillaan. Tilannetta ei saisi ratkeamaan tekemällä hätiköityjä ja raivon sumentamia päätöksiä. Kolli hengitti syvään saadakseen itsensä rentoutumaan. Hengittelyä ei kuitenkaan tarvittu sillä Haikujuuren perääntymisen seurauksena mieliala vaihtui yhtä nopeasti kuin salama välähtää. Varapäällikön äkillinen suunnitelmien muutos hermostutti soturia. Oliko tuossa pienessä välikohtauksessa ehtinyt tapahtua jotain? Jotain mitä hän ei ollut huomannut. Haikujuuri näet lähti takaisin heidän tulosuuntaansa. Kun tämä oli kadonnut lumikasan huipun taa, singahti tiikeriraidan raivoisa katse välittömästi Sumusydämeen. Pelokkaasti nielaisten hän onnistui sopertamaan: ”Tuota, minäkin ta-taidan lähteä.” Niine sanoineen rupesi soturi pinkomaan valoklaanilaisen jälkiä pitkin, tuntien koko matkan meripihkankeltaisen katseen polttelevan niskakarvojansa. Tuntui kuin ne voisivat hetkenä minä hyvänsä syttyä palamaan. Mikä hyvänsä syy Haikujuurella olikaan ollut tämän halutessa lähteä, oli se varmasti hyvä ja varteenotettava. Haikujuuresta saattoi olla moneksi, mutta pelkuriksi ei meriklaanilainen häntä uskonut.\nLiukastellessaan nietoksen toiselle puolen oli hän törmätä suuren karvaiseen seinään. Punaruskea kissa ei sittenkään ollut lähtenyt. Eipä tietenkään, kovapäinen kun oli. Peruuttaessaan parin askeleen päähän kolli sai vastauksen äkkilähdölle. Haikujuuren poskeen oli ilmestynyt juova, joka ei takuulla ollut siinä ennen kuin he tapasivat kylpijät. Sumusydän ei ollut edes nähnyt mistä se oli tullut, mutta tuoreista veripisaroista päätellen se oli tullut aivan äsken. Kenties vain pari minuuttia kestäneen tapaamisen aikana. Haava ei näyttänyt kovin pahalta, niin siististi sen aiheuttaja oli ihoa viiltänyt, joten soturi ei ruvennut kyselemään toisen vointia. Kyllä nyt niin kokenut kissa kuin klaanin varapäällikkö tiesi milloin piti mennä parantajan pakeille. Toveriltaan hän sai kattavan selonteon tämän suunnitelmista. Tuo yllättä ”riento”, kuten Haikujuuri asiaa nimitti ei kylläkään ollut lähelläkään jännittävää. Lähinnä oleva adjektiivi oli vaarallinen. Perustelu klaanien turvallisuudesta sai silti Sumusydämenkin vakuuttumaan. Jos kylpijänaaraiden seurue olisi noita kolmea isompi, jos näillä olisi oma klaani tuolla jossain, niin he voisivat todellakin saattaa koko metsän vaaraan. Päällikkönsä selän takana pysytellyt kaksikko ei sitä paitsi ollut vaikuttanut agressiiviselta, lähinnä hermostuneelta. Mikäli nämä pääsisivät livahtamaan paikalle ilman tiikeriraitaa, kohtaamisesta tuskin tulisi kovin riskialtis. ”Jaan mielipiteesi kylpijöiden vaarallisuudesta. Jos se kaksikko tajusi vihjeesi ja he onnistuvat tulemaan, voivat näiden antamat tiedot osottautua tärkeiksi. Olettaen että he haluavat puhua,” hän mutisi sydän yhä jyskyttäen ja istuutui alas. Ei Haikujuurta voisi yksinkään näin epävakaaseen tilanteeseen jättää, se oli vissi. Odottamisesta voisi tulla pitkä, joten kolli kietoi häntänsä etutassujen yli pitääkseen varpaansa lämpiminä.\nVaikka Sumusydämen toveri oli jo aikoja sitten asettunut mukavasti makuulleen pysyi kolli itse alati valmiustilassa. Jalat alkoivat jo puutua ja vähällä oli ettei hän nukahtanut, niin tylsää tämä odotus oli. Uni ei kuitenkaan tullut kollin aivojen käydessä ylikierroksilla, niiden yrittäessä saada omituiseen tilanteeseen edes jotain tolkkua. Hän olisi toki voinut aloittaa keskustelun, mutta siinä piili se riski että kylpijänaaraat kuulisivat, eikä soturi muutenkaan ollut oikein juttutuulella. Viimein kuului kinoksen huipulta kaksien tassujen hiljaiset askeleet. Sumusydän ponkaisi jaloilleen ja kohotti katseensa ylös miltei mustiin silmiin, jotka heijastivat länteen laskevan auringon valoa aavemaisesti. Haikujuureen vilkaisten hän odotti kunnes kaksikko oli päässyt alas ja jäänyt seisomaan kylki kyljessä parin metrin päähän heistä. Kolli tervehti naaraita varovasti mihin nämä vastasivat, jos mahdollista vieläkin jännittyneemmmin.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ma Huhti 06, 2015 3:09 am\nOdottaminen oli kihelmöivää. Jokainen hetki koostui vain siitä, että olisi toivonut jo seuraavaa ja sellainen oleminen pitemmän päälle oli aika raastavaa. Yksikään hetki ei kelvannut sellaisenaan vaan koko ajan oli katse tulevaisuudessa ja sen tuomassa täyttymyksessä. Tietysti toiset kissat olivat taitavampia odottelijoita kuin toiset. Tällaiset omituiset tyypit osasivat keskittää ajatuksensa joihinkin kiinnostaviin tai rauhoittaviin asioihin ja täten tehdä odotuksesta siedettävän. Jotkut saattoivat osata jopa käyttää sen hyödyksi. Haikujuuri ei todellakaan ollut hyvä odottelija. Hän vain juoksenteli epämääräisiä kehiä ajatuksissaan ja oi voi kuinka hän malttamattomana olisikaan joka hetki jo tahtonut koittavan sen hetken, jona nuo hänen paikalle kutsumansa kylpijänaaraat saapuisivat. Mitäpä jos hänen merkkinsä olikin ollut liian huomaamaton? Normaalisti ei itsevarman varapäällikön mieleen olisi voinut juolahtaakaan sellainen vaihtoehto, että joku hänen suunnitelmansa tai tunteensa olisi epävarma. Nytkin hänellä oli vain yksinkertaisesti ollut sisällään sellainen vahva tunne, että naaraat kyllä tulisivat. Aivan varmasti näiden olisi pakko, kun Haikujuuri oli niin tulkinnnanvarattomasti näille elehtinyt. Vaan mitäpä jos kuitenkin kaikki olikin mennyt pieleen. Jos Haikujuuren tunne olikin väärä ja jos hänen eleensä oli olut epäselkeä, ja jospa nuo kaksi muuta naarasta eivät alun alkaenkaan edes tahtoneet tulla selvittelemään asioita lisää, koska ei ehkä heidänkään mielestä ollut enää mitään lisäselviteltävää? Sellaiset spekulaatiot olivat sielua raastavia. Haikujuuren olo ei ollut yhtään helppoa sinä hänen mielestään lopttuomalta tuntuneena aikana, jona he Sumusydämen kanssa siinä täyden hiljaisuuden vallitessa vain odottelivat.\nVaan eihän sitä turhaan puhuta odotuksien palkitsemisesta. Haikujuuren häntä ponnahti välittömästi pystyyn ja lihakset hieman jännittyivät hänen huomatessaan korkean lumikasan päällä liikettä ja korvannipukat melkeinpä ennen kuin mitään sellaista sinne oli edes ilmestynyt. No joka tapauksessa sitten kun oli ilmestynyt, oli Haikujuuri innosta piukeana. Juuri tämänhän hän oli koko ajan tiennytkin. Ho-ho-hoo. Ei olisi koskaan pitänyt edes kuvitella epäilevänsä ylivertaisia vaistojaan. Varapäällikkö ei edes huomannut, kuinka hänen katseessaan oli miltei ahnas sävy naaraiden laskeutuessa. Ehkä juuri siksi näiden olemus oli melkolailla kireä, vaikka tietoahan Haikujuuri vain halajasi. "Morgen", tahtoi herra varapäällikkökin tervehtiä lyhyesti, vaikkei ehkä olisi voinutkaan kuvitella, että arvovaltainen varapäällikkö haluaa tervehtiä juuri sillä lailla. Itse asiassa, koska Haikujuuri tahtoi olla puhekolli, nappasi hän kuvainnollisen mikrofonin Sumusydämeltä ja kävi saman tien tosi toimiin: "Jos sallinette minun sanoa, vaikutitte hieman siltä, että teillä olisi ollut jonkinlaisia ongelmia. Minun ja kelpo kampraattini lupaus pitää edelleen. Olemme oikein valmiit tarjoamaan vaatimattoman apumme, sillä kuten mainittua, asumme täällä kulmilla ja tiedämme paikkoja" Naaraiden helmiä muistuttavissa tummissa silmissä loisti edelleen epäluottamus ja -varmuus. Toisen jäsenet jopa hieman vapisivat jännityksestä, mutta aivan ilmeisesti nämä olivat harkinneet pitkään päätöstään tulla puhumaan klaanikissoille. Haikujuuri ymmärsi, että siinä hänen ja Sumusydämen edessä oli kissoja, jotka olivat tehneet viimeisen mahdollisen valinnan, koska mitään muita keinoja näillä ei ahdingossaan enää ollut. Sellainen tunnelma ilmapiiristä oli selvästi aistittavissa.\nViimein toinen naaraista, se kumman jalat vapisivat aukaisi suunsa ja alkoi selittää hyvin hennolla äänellä: "Me olemme matkalaisia... jostain hyvin kaukaa. Niiin kaukaa, ettei sitä edes voi selittää ymmärrettävästi tämän aikak... ömm..." Naaraan puhe katkesi hämmennykseen, aivan kuin hän olisi sanonut jotain sopimatonta, eikä keksinyt keinoa korjata virhettään. Toinen mystillisistä kylpijöistä kuitenkin jatkoi lausetta lähestulkoon identtisen kuuloisella äänellä, niin ettei mitään katkosta selityksessä melkein edes saattanut havaita: "...paikan asukkaille. Meidän johtajamme, jonka jo näittekin, tarvitsee kuitenkin täältä mukaansa erinäisiä asioita, joita meidän kotiseuduiltamme ei saa. Ne ovat..." Tässä välissä naaras sulki silmänsä ehkä yhden tai kahden kokonaisen sydämenlyönnin ajaksi ja jatkoi sitten, "Merilevää. Minkä tahansa laista kunhan se on vihreää. Sen hankkimisessa voisitte auttaa meitä, kun me itse emme tunne paikkoja" Naaras lopetti ja niin hänen kuin toisenkin, aluksi puhuneen, silmät tuntuivat tuijottavan kiinteästi klaanikolleja, joskaan asiasta ei voinut olla aivan varma, sillä niin omituiset olivat nuo silmät, ettei niiden katseen suunnasta voinut mennä täyteen takuuseen. Aluksi Haikujuuri pani merkille, että noiden kissojen naukuna oli aivan toismaailmallisen kuuloista. Hän ei olisi voinut uskoa, että kissan kurkusta edes saattoi lähteä noin utuinen ja kaukaa tulevan kaltainen ääni. Se oli ehkä hieman samanlainen ääni, kuin mitä hän oli kuullut kuvailtavan tähitklaanilaisten puheääneksi, vaikkei hän itse sellaista ollutkaan kuullut. Tiikeriraitaisen johtajan naukuna sen sijaan oli ollut aivan normaalia. Vaan olikohan tällä mitään väliä? Hehän olivat Sumusydämen kanssa tarjonneet apuaan ja nyt heille oli annettu tehtävä, jossa he saattoivat olla avuksi. Haikujuuri ei nähnyt tilanteessa minkäänlaista tulkinnan varaa. Kaiken lisäksihän hänellä oli toverinaan oikea merileväekspertti, sillä olihan Sumusydän nyt kuitenkin Meri(levä)klaanista kotoisin! "Kuule Sumusydän, sinä varmaan tiedät parhaat merilevämestat lähistöllä? Mennäänkö hakemaan?" naukui Haikujuuri rempseästi kamraatilleen. Hän itse ei tiennyt merilevästä paljon mitään muuta kuin että sitä varmaan kasvoi meressä. Oikeastaan hän toivoi vain, että sitä olisi mahdollista löytää jostain puolisulaneiden jäiden alta vielä tähän vuodenaikaan.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? La Huhti 25, 2015 4:24 am\nKylpijänaaraista hermostuneempi alkoi selventää mystisen seurueensa tilannetta, vaikka tämä vaikutti yhä enemmän ja enemmän siltä kuin voisi loikkia hetkenä minä hyvänsä karkuun. Kesken kaiken naaraan puhe tyssäsi kuin seinään. Toinen kylpijöistä jatkoi suoraan siitä mihin edellinen oli jäänyt. Katkos oli niin lyhyt että ellei se olisi tullut keskelle lausetta olisi Sumusydän voinut luulla että kyseessä oli jokin suunniteltu juttu. Näin ei kuitenkaan selvästikään ollut. Heidän ääniensä eksoottisessa ja jokseenkin toismaailmallisessa soinnissa ja tummissa silmissä oli jotain niin samaa, että hän arveli näiden olevan pentuetovereita. Niin läheisen suhteen omaavilta kissoilta saattoi odottaakin tuollaisia puhujanroolin vaihdoksia, mutta silti tuossa oli jotain epäilyttävää.\nKylpijöiden selitys sai klaanikollin mietteliääksi. Vai että matkalaisia. Matkalaisia, jotka saapuivat tänne jostain hyyyvin kaukaa ja perille päästyään ryhtyivät oikopäätä kylpemään löyhkäävässä lätäkössä? Ja että he tarvitsivat merilevää. Kaikista maailmaan asioista juuri merilevää?! Jokin tuossa perin pohjin äimistyttävässä tarinassa ei vakuuttanut soturia. Olkoot miten kaukaa hyvänsä, ei tavallinen kissa voinut olla noin outo. Vai voiko? Mutta tottahan toki oli vieraitakin kissoja ahdingossa autettava. ”Kyllä, tiedän mistä merilevää saa ja voin viedä teidät sinne. Tätä tietä,” Sumusydän ilmoitti yrittäen kuulostaa mahdollisimman ystävälliseltä helpottaakseen vieraiden hermostusta. Hän ei edelleenkään tiennyt missä he olivat, joten kolli lähti johdattamaan joukkiota heidän tulosuuntaansa. Lumeen painuneet tassunjäljet olivat onneksi helppoja seurattavia. Sumusydän kun ei ollut tunnettu suuntavaistostaan.\nPieni letka kulki halki saarnimetsän aina rannikolle saakka. Vaaleanharmaa kolli oli koettanut valita heidän kulkusuuntansa siten, ettei hänen täytynyt viedä Haikujuurta Meriklaanin reviirin sydämeen. Siispä reitiksi oli valikoitunut Tuliklaanin raja. Siinä se nyt oli. Meri paikoin tohjoisten jäälauttojen peittelemänä. Kolli kulki aivan rantaviivalle saakka ennenkuin kääntyi katsomaan taakseen. Kylpijänaaraat olivat olleet koko matkan niin hiljaa että hän oli vallan unohtanut näiden läsnäolon. Nyt he seisoivat kylkikyljessä kuiskutellen toisilleen päälaet yhteen painettuina. ”Siinä sitä nyt on. Punalevää, rakkolevää, rihmalevää, sinilevää, partalevää ja vaikka mitä”, hän osoitteli hännällään summittaisia suuntia kunkin levälajin levinneisyysalueiden suunnista. ”Tarvitsemme vihreää merilevää. Mitä tahansa vihreää”, isompi naaras ilmoitti ympärilleen tiiraillen. Kaksikko lähti yhteistuumin kulkemaan rantaviivaa pitkin, seuraten katseellaan merta. Sumusydän valitsi vastakkaisen suunnan Haikujuureen vilkaisten. Hän luotti varapäällikköön, muttei silti pitänyt siitä miten lähellä Meriklaanin aluetta he olivat. Parasta hoitaa homma nopeasti.Vihreä merilevä ei ollut mikään harvinaisuus, mutta näin alkuvuodesta moista oli hankalaa löytää.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? La Huhti 25, 2015 12:17 pm\nTouhu alkoi totisesti käydä hetki hetkeltä kiihoittavammaksi ja jännittävämmäksi. Haikujuuri nautti tapahtumista joka solullaan. Tällaista ei päässyt kokemaan kuin hyvin harvoina, suorastaan ainutlaatuisina päivinä. Kun lähdettiin tepastelemaan sellaisella isolla seurueella kohti Meriklaanin reviiriä, ei varapäällikön mielestä täydellisestä tunnelmasta puuttunut oikeastaan mitään muuta kuin meren tuoksu, jota ei vielä siihen vuodenaikaan kovin terävänä jäiden alta saattanut tuntea. Toisin kuin Sumusydän ehkä luuli, oli Haikujuuri joskus villeinä nuoruusvuosinaan kyllä käynyt Meriklaanin reviirillä, joskin se oli ollut aika pikainen visiitti ja siitä oli jo monta vuotta. Nuori Haikujuuri oli kavereidensa kanssa ollut melko kova rähinöimään ja he olivat jahdanneet Valoklaanin puolelle puolella askeleella eksyneitä meriklaanilaisia pitkälle näiden reviirille ja lopulta huomanneet, että hehän olivat kaikki ihan hyviä tyyppejä ja ruokailleet siinä sitten yhdessä runsaan kala-aterian. Se oli ollut varsinaista remeltelyaikaa, ja Haikujuuri muisteli sitä mielellään siinä heidän kävellessään lävitse kevättalvisen maiseman. Ehkä hän vain nostalgisuuttaan kuvitteli muistavansa joitain paikkoja, mutta toisaalta hän saattoi hyvin olla väärässäkin. Joka tapauksessa Meriklaanin maat olivat kaunista maastoa, sitä ei käynyt kiistäminen. Haikujuuresta oli aina tuntunut, että jos hän kuuluisi johonkin muuhun klaaniin kuin Valoklaaniin, kuuluisi hän varmasti Meriklaaniin. Se tuntui itsestäänselvältä vaihtoehdolta, vaikka meriklaanilaiset olivatkin kyllä monin tavoin vähän outoja tyyppejä, kuten nyt tuo Sumusydänkin. Mutta toisaalta juuri outoushan Haikujuurta aina oli niin kovasti vetänyt puoleensa.\nVaikka yleensä Haikujuuri oli sangen puhelias ja olisi esimerkiksi hyvin saattanut kuvitella hänen iskevän keskustelua noiden mystillisten kaukomatkaajanaaraiden kanssa, taittui matka meren rantaan kuitenkin syvässä hiljaisuudessa keskustelujen osalta. Herra varapäällikkö ei oikein itsekään tiennyt, miksi vain oli hautautuneena ajatuksiinsa, eikä yrittänytkään avata keskustelua mistään. Sen oli oltava jokin noiden naaraiden läsnäolossa. Ei voinut sanoa, että nuo kaikkinensa olemukseltaan jotenkin omituislaatuiset tyypit olisivat erityisemmin houkutelleet keskusteluun kanssaan. Ilmapiiri oli sanoinkuvaamaton. Haikujuuri ei ehkä olisi kestänyt sitä kovin pitkään älähtämättä jotain hätiköityä, mutta onneksi matka rannalle ei kovin pitkä ollutkaan. Merta ei Haikujuuri ihan joka päivä nähnytkään, ja hän oli kyllä vahvasti sitä mieltä, että oli aina yhtä vaikuttava näky. Silmänkantamattomiin vain mahtavasti vellovaa vettä, joka tosin nyt oli säröisien jääklimppien peitossa. Yksi syy kadehtia meriklaanilaisia vähäsen oli tietysti se, että nämä saivat ihailla tätä majesteetillista näkymää joka päivä, joskin ehkä silloin koko näkymä vain arkipäiväistyisi eikä olisi niin ihmeellinen. Kenpä tuota tiesi. Sumusydämeltä olisi voinut kysyä, mitä mieltä tämä oli merestä, mutta nyt ei tuntunut kyllä yhtään olevan tilanne millekään niin arkipäiväiselle ja tylsälle keskustelulle. Asiallinen meriklaanilaissoturi luetteli levälajeja kuin parhainkin meribiologi. Mahtoivatkohan meriklaanilaiset käyttää leviä ravintonaan? Vai muutenko vain klaanilaisille opetettiin tuntemaan lajeja? No, opetettiinhan tietysti muidenkin klaanien oppilaille tunnistelemaan tiettyjä metsän hyödyllisiä lajeja, mikä oli vain hyvä asia. Tieto oli aina hyvästä Haikujuuren mielestä, vaikka olisi ollut sitten vähän tarpeettomampaakin tietoa.\nVihreää levää siis? Ei ollut vaikea tehtävä. Tai ei sen perusteella ainakaan, että meri oli tuollainen tumman harmaa ja lumesta valkea. Vihreiden asioiden luulisi eroittuvan sieltä helposti, sikäli mikäli siellä sellaisia olisi. Ja ei kai meri nyt aivan levätön voisi olla, jos kerran Sumusydän oli heidät tänne johdattanut hakemaan. Meriklaanilaissoturi näyttikin oikeastaan viittoilevan Haikujuurta avukseen, ja tottahan varapäällikkö siihen oli valmis. Auttaminen oli hänelle kunnia-asia. ”Vihreätä siis, hmm-mm”, mutusteli Haikujuuri ääneen, harppoi Sumusydämen luokse ja siitä sitten saman tien rantaviivaa pitkin kulkemaan pitäen katseensa veteen keskitettynä. Tummista syvyyksistä ja ohuista jäälauttojen välisistä railoista oli oikeastaan erittäin vaikea erottaa mitään sen kummemmin. Tämän ymmärtäen keksi Haikujuuri muutaman pinnan ylle puskevan kiven, jotka kulkivat kuin sattumanvaraisena helminauhana kohti ulappaa. Niiden kivien luokse varapäällikkö loikki kuin innostunut pentu ja pomppasi tyylipuhtaasti rannasta ensimmäiselle kivelle. Hänen neljä jalkaansa mahtuivat siihen vain miten kuten, mutta silti hän otti melko rohkean hypyn seuraavalle, joka oli hieman laakeampi. Eipä sillä, että vesi vielä kovin syvää olisi siinä ollut, mutta jäsenet hyytävää se varmasti oli. Oikeastaanhan niin rannassa jääpeite oli vielä melkein rakoilematon, mutta Haikujuurta ei kyllä huvittanut kokeilla sen kestävyyttä, sen verran suuria kuitenkin olivat railot lauttamaisten muodostelmien väleissä. Koska merestä sojottavilla kivillä oli ihan hauska hyppiä, otti Haikujuuri loikan vielä kolmannellekin kivelle ja siitä neljännelle. Sitä seuraavalla, huomattavasti muita suuremmalla kivellä näki varapäällikkö vihreätä kasvustoa, joskin se oli melko ikävässä paikassa: aivan jyrkästi kalliomaisena nousevan kiven meren jo tässä kohtaa vapaana vetenä vellovaa pintaa kosketellen.\n”Löysin vihreätä levää!” hihkui Haikujuuri kiveltään, joka oli noin muutaman karhunmitan päässä rannasta, ”Sen saaminen voi vain olla hieman hankalaa” Tilanne tosiaan vaati melko tarkkaa arviointia ja suunnittelua. Varapäällikkö yritti mittailla etäisyyksiä sun muita katseellaan, mutta päätyi lopulta ratkaisuun, johon hän kovin usein päätyi: loppujen lopuksi asia selviäsi vain kokeilemalla käytännössä. Haikujuuri ponnisti viidennelle kivelle, käytännössä melkein päin pystysuoraa seinää. Hänen tavoitteenaan kai oli ollut liikkua kuin joku ninjakärpänen konsanaan, tarttua kiven seinämään, napata levät ja pompata kiven laelle. Valitettavasti Haikujuurella ei kuitenkaan ollut kärpäsen kykyä tarttua alustaansa. Hänellä ei ollut edes alkeellisimpia imukuppeja tassuissaan! Siksi hän vain molskahti hyiseen veteen, mutta ei se häntä nyt niin hirveästi haitannut. Pääasiahan oli, että hän oli saanut levät. Hänhän oli sankari eikä mikään nössö. Varapäällikkö riipi hampaillaan levää kiven pinnasta, niin paljon kuin sitä nyt suuhunsa sai, mikä ei ollut kovin paljon. Kylpijänaaraat eivät kai olleet edes kertoneet, kuinka paljon tätä tavaraa tarvittaisiin. No, jos ei muuta, niin tässä ainakin oli hyvä alku. Saatuaan lastinsa täyteen, alkoi Haikujuuri vapisevin jäsenin polskia kohti rantaa. Hän arvioi matkan sujuvan jouhevammin uiden, vaikka se kyllä olikin melko hankalaa kylmän kangistamin jäsenin. Hän ei kuitenkaan edellenkään ollut mikään nössö vaan karaistunut soturi, Tähtiklaani sentään.\nRantavesiä peittävien jäälauttojen luokse päästyään huomasi Haikujuuri kuitenkin, ettei hän tainnut sillä lailla vapisevana omin voimin ylös päästäkään. Hän huomasi sivusilmällään, kuinka kylpijänaaraat olivat pannet rannassa maate. Nämä olivat käpertyneet vieretysten kerälle lämmittämään toisiaan. Eipä olut heidän etsinnöistään paljon mitään tainnut tulla, mutta olihan se ymmärrettävää. Kyseessähän oli vain joitain heikkoja ja avuttomia matkalaisnaaraita, ja nimenomaan Haikujuurelta ja Sumusydämeltähän nämä olivat apua pyytäneetkin, eivätkä näemmä suotta. Ei siinä ollut valittamista. Siinä taasen vähän oli, että kylmyys alkoi vähitellen kihota jo Haikujuuren päähänkin. Hän huomasi, että häntä alkoi hieman pyörryttää ja silmissä sumeta. Koska suu oli täynnä, ei hän kyennyt huutamaan Sumusydäntä apuun. Ja koska näkökentässä jo hämärsi, ei hän ihan hetsillään nähnytkään toveriaan missään. Pieni paniikki alkoi iskeä, hukkumis- ja kalikaksi jäätymis -pelot yht'aikaa. Haikujuuri kävi tamppaamaan etukäpälillään hädissään epävakaan jään reunaa. Tässä tarvittaisiin totisesti meripelastuksen ammattilaista nyt, vaikka olisi kyllä harrastelijakin, ihan kuka tahansa, kelvannut. ”Fumufyfääää!” sai Haikujuuri vaimeasti koristua, kun oikein pinnisti leväntäyteisellä kidallaan. Uhmakkaana hän tuumasi, että jos joutuisi tovinkaan pidempään odottamaan apua, sylkäisisi hän mokomat suukapulat pois. Eikä hän siinä jähmeytyneellä ajatuksenjuoksullaan tajunnut, että olisi voinut pulauttaa ne suunsatukkijat yksinkertaisesti siihen jäälle. Oi voi.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Su Huhti 26, 2015 2:12 am\nSumusydän katseli hetken naaraita ja kääntyi sitten kivillä loikkivan Haikujuuren puoleen. Eikö niin kokenut kissa kuin varapäällikkö nyt tajunnut kuinka riskialtista noin pienillä lohkareilla tasapainottelu oli? Kivien pinnallahan saattoi olla vaikka jääkerros. Niin ei kuitenkaan näyttänyt olevan. Punaruskea jätti onnistui näet liikkumaan vetten ympäröimänä ihmeen sulavasti. Luottaen siihen että tämä osasi pitää huolen itsestään meriklaanilaiskolli jatkoi etsintöjään. Haikujuuren huudahdus keskeytti hänen tutkimuksensa ja kolli tunsi hiljaisen kehräyksen nousevan kurkustaan väristen rinnassa mukavasti. Tämähän oli sujunut vallan helposti.\nSoturi pyörähti kannoillaan huikatakseen kylpijänaaraille etsintöjen tuottamista tuloksista. Kääntyessään takaisin valoklaanilaisen puoleen huomasi hän yllätyksekseen tämän kadonneen. Juuri äsken oli vanhempi kissa tuolla kivellä kököttänyt ja nyt hän näki vain aavan meren siellä missä jää oli sulanut. Eikai Haikujuuri nyt mereen ollut tippunut? Epämääräinen ja vaimea ääni lohkeilleiden lauttojen tuolta puolen vahvisti Sumusydämen epäilykset. Voi hyvänen aika! Osasiko valkoklaanilainen uidakaan. Hän oli tasan yhden kerran kuullut kissasta joka osasi uida vakkei kuulunut Meriklaaniin. Tuliklaanin Loistetassu, jota hän oli taannoin opettanut kalastamaan. Paniikki toisen puolesta iski vahvana kuin myski vasten nuoren soturin empatiantäyteistä ajatusmaailmaa. ”Haikujuuri!” pelonsekainen rääkäisy havahdutti lepäämään asettuneet naaraat jalkeille. Nämä oivalsivat tilanteen vakavuuden hetken pällisteltyään. ”Jos hilaisimme hänet jollain ylös”, utuisen kuuloisella äänellä tehty ehdotus palautti hermoilevan kollin maan pinnalle. ”Niin tuota keppi. Etsikää minulle jokin pitkä keppi!” sen parempaa ideaa ei Sumusydän päähänsä tähän hätään saanut. Naaraita ei voisi vaatia pelastustoimiin. Näillä tuntui olevan jo valmiiksi vilu hyisen merituulen vuoksi eikä ollut mitään takeita siitä että nämä osaisivat hätätilanteen tullen uida.\nYstävänsä pelastavaa keppiä odotellessaan Sumusydän asteli jääpeitteen reunalle. Aivan rannan tuntumassa se oli vielä niin vahvaa että kestäisi takuulla mäyränkin, mutta mitä pidemmälle soturi katsoi sitä enemmän pahaenteisiä railoja hän näki. Nyt olisi edettävä varoen. Oppilaana hänelle oli joskus näytetty miten tuli toimia jos joku joutui jäihin. Silmänsä sulkien yritti kolli kalastella tuota hengen pelastavaa tiedon murusta aivojensa sopukoista. ”Täältä tulee keppi”, matkalaisnaaraat kipittivät paikalle puolentoista hännänmitan pituista risua mukanaan kantaen. Sumusydän nyökkäsi asettuen kyyryyn jäälle, vatsakarvat kylmää jäätä vasten. Hän oli kevyt kolliksi, mutta epäilyttävä kohta olikin se, miten hän saisi itseään lähes puolet kookkaamman toverin vedettyä ylös. ”Anna minä. Osaan kyllä uida”, pienempi naaraista, se jonka jalat olivat aiemmin vapisseet, naukui. Sumusydän mittasi kissaa katseellaan. Koko kolmen matkalaisen kopla oli lihaksikas, äksystä johtajasta puhumattakaan, joten parasta antaa tuon yrittää. Tuntien jonkin sortin kieroutunutta helpotusta siitä ettei joutunut itse asettumaan moiseen vaaraan antoi klaanikolli paikkansa naaraalle. Tämä lähti yllättävän määrätietoisesti ryömimään Haikujuurta kohti keppi hampaidensa välissä, niin määrätietoisesti että olisi voinut luulla tuon harrastavan jäistäpelastusoperaatioita huvikseen joka päivä. Rannalle asti kuuli Sumusydän jäiden narahtelevan niskakarvat pystyyn nostattavasti naaraan kiertäessä pahimmat halkeamat tummat helmisilmät päättäväisyyttä hehkuen. Ainakin toistaiseksi jää oli valituksestaan huolimatta pysynyt kasassa, eri asia oli kestäisikö se lisäksi vielä Haikujuurenkin massan. ”Ota kiinni kepistä”, soturi erotti naaraan sanovan tämän viskatessa kepin jään reunalle toista päätä hampaat irvessä purren. Rannalle jäänyt ehkä-sisar polki maata hermostuneena etutassuillaan niin että lumeen jäi pitkät viirut tämän kynsistä. Voih, kumpa tämä nyt onnistuisikin.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Su Huhti 26, 2015 10:55 am\nNiin, mikäkö oli Haikujuuren, tuon vanhan uimamaisterin, salaisuus? Ei siinä oikeastaan mitään sen kummempaa salaisuutta ollut kuin että kaikenlaisista tiedoista ja taidoista kiinnostunut herra varapäällikkö oli joskus villeinä nuoruusvuosinaan päättänyt opetella uimaan. Ihan omin ehdoin oli päättänytkin. Hän vain oli kuullut, että meriklaanilaisille sellainen taito opetetaan oppilasiässä, ja kun ei Haikujuurelle kukaan koskaan ollut sellaista opettanut, oli hän joskus silloin aikoinaan päättänyt opetella sen itse. Hän oli harjoitellut ahkerasti, ja huomannut, että touhuhan oli oikeastaan aika helppoa. Vedessä sitä huomasi muuttuvansa ikään kuin voimamieheksi, kun siellä vallitsi oma nosteensa, joka oli aivan toista luokkaa kuin maan pinnalla käveltäessä. Vedessä oli oikeastaan erittäin mukava olla, kun siellä saattoi vain kelluksia. Haikujuuri oli tuolloin itsekseen harjoitellessaan huomannut, että ei uiminen oikeastaan ollut mitään muuta kuin sellaista, että mentiin veteen ja polskittiin tassuilla. Vähän sama kuin olisi kävellyt, mutta liikkuminen vain tapahtui hieman eri lailla. Helppoa ja hauskaa, oli nuori Haikujuuri silloin muinoin todennut ja miettinyt, että miksiköhän niin helppoa ja käytännöllistä taitoa ei opetettu kaikissa klaaneissa. Toisaalta, miksiköhän Meriklaanissa vaivauduttiin edes opettelemaan tällaista asiaa, joka oli niin itsestäänselvä, että se tuli ihan luonnostaan? Nyt siinä värjötellessään paleltumisen partaalla taisi Haikujuuri hieman ymmärtää, mitä varten Meriklaanissa kerrottiin oikein harjoiteltavan tätä uimista. Hänestä alkoi nimittäin tuntua siltä, että uiminen saattoi olla vähän muutakin kuin pelkkää epäjärjestelmällistä potkimista ja hutkimista, jonkalaista siis hänen kokematon uintinsa oli. Eihän hänellä mitään tekniikkaa ollut ja oikeastaan oli lähestulkoon vain hyvän tuurin ja vahvan elossapysymisvietin ansiota, ettei koko depuutti ollut jo vajunut pinnan alle. Haikujuuren potkutyyli oli kokemattomalle uimarille hyvin tyypilliseen tapaan hirmuisen paljon voimia tuhlaavaa ja tehotonta ja osaksi senkin takia hän oli niin väsynyt ja nuutunut, vaikka muutoin niin väkevä kolli olikin.\nJos tämä olisi ollut Haikujuuren maallisen matkan päätös, olisi häntä jäänyt kovasti kesken jäänyt tehtävä harmittamaan. Edes sankarillinen kuolema ei olisi lohduttanut häntä selvittämättömien salaisuuksien äärellä. Edes se, että hänestä olisi viimein voinut tulla villisti siellä täällä sielumaailmasa poukkoileva tähtiklaanilainen, ei olisi tarjonnut lohdutusta. Hänellä oli vain yksi tahto sillä hetkellä, ja se oli saada jatkaa vielä sen verran maallista elämäänsä, että olisi nyt ainakin tämän tylsänä alkaneen mutta erittäin hienoksi seikkailuksi äityneen päivän saanut elää loppuun asti. Se oli hänen harras toiveensa ja hän suorastaan rukoili härmäisesti Tähtiklaanilta sen toiveen täyttymistä, vaikka tunsikin joka hetki jäseniensä käyvän jäykemmiksi ja jäisemmiksi. Kauaa ei aikaa olisi. Tämä ei tietenkään ollut Haikujuuren ensimmäinen kerta, kun hän myrskyisän elämänsä varrella oli todellisessa kuolemanvaarassa. Aina se tunne osasi kuitenkin olla yhtä kylmäävä. Se pirulainen.\nMeidän kaikkien Haikujuuri-fanien onneksi ei kuitenkaan Sumusydän, tuo kelpo kampraatti, jäänyt suinkaan toimettomana ihmettelemään, että mihinkäs se varapäällikkön velmu oikein oli kadonnut. Kaiken lisäksi miltei hyödyttömiltä vaikuttavat naaraatkin näyttivät saaneen puhtia auttamiseen, mistä saattoi päätellä, että joko nämä vain uskoivat kissojen väliseen auttamukseen ja hyvään tahtoon tai sitten merilevä oli todella näille erittäin tärkeää. Kummin päin tahansa, havaitsi Haikujuuri joka tapauksessa hämärtyvässä näkökentässään rannasta päin jäätä pitkin ilmestyviä pelastavila tähtienkeleiltä näyttäviä hahmoja. Toki hän heti tiesi, että kyseessä oli Sumusydän, niin jähmeä ei hänen ajatelunsa viellä ollut. Toisaalta kaunis ajatus siitä, että ehkä ne olivatkin häntä hakemaan tulevia tähtiklaanilaisia, käväisi myös mielessä, mutta ei Haikujuuri sellaista kyllä uskonut eikä varsinkaan halunnut uskoa. Ei tuo hontelo silhuetti voinut olla kukaan muu kuin Sumusydän, hänen armoitettu pelastajansa. Vanha kunnon Sumusydän jäikin kuitenkin taka-alalle ja varsinaiseksi käytännön pelastajaksi ryhtyi mitä ilmeisimmin toinen kylpijänaaraista. Mikäpä siinä, jos kerran tällä jotain erikoistaitoja alalle oli. Haikujuurta eivät siinä tilanteessa kiinnostaneet enää sellaiset ritarilliset hyveet kuin että apua tarvitsevan klaanien alueela vierailijan pitäisi kyllä jättää likaiset työt paikallisen väestön hoidettavaksi. Hän oli jo päässyt siihen mielentilaan, että ihan mikä tahansa olisi kelvannut pelastukseksi tukalasta tilanteesta. Naaraan kuonon eteen törkkäämä keppi oli kuin makeinta mannaa taivasten valtakunnasta. Haikujuuren pienet silmät alkoivat miltei loistaa hänen tajutessaan pelastavan oljenkorren olevan siinä nenän edessä. Hänen oli tietysti suu täynnä levää vaikea tarttua oksaan hampaillaan. Onneksi hänen etukäpälänsä olivat kuitenkin jään pinnalla. Hän tarttui oksaan kynsillään molemmilla etutassuilla niin tiukkaan kuin nyt suinkin. Se ei ehkä ollut yhtä kätevää kuin hampailla tarttuminen, mutta Haikujuuri tajusi, että jos hän nyt luopuisi leväsaalistaan, olisi kaikki vaivannäkö ja hengenvaara ollut turhaa, eikä hän oikeastaan halunnut sellaista. Vielä olisi taisteltava.\nSolakka meripelastaja näytti alkuun hieman epäileväiseltä tästä Haikujuuren ratkaisusta, mutta eihän siinä tilanteessa auttanut valittaakaan. Naaras kävi lihakset jännittyen kiskomaan oksaa ja yritti katseellaan viittilöidä Sumusydäntä apuun. ”Vedä vain hänen hännästään”, naukui hieman rannempaan jäänyt naaraista hennolla äänellä meriklaanilaiselle ja otti itsekin pari askelta likemmäs ilmeisesti aikeenaan ottaa sitten kiinni Sumusydämen hännstä, jotta saataisiin muodostettua nätti pelastusletka. Haikujuuri oli aika otettu, vaikkei hän kyllä tiennytkään tällaisten suunnitelmien olevan käynnissä. Hänellä oli täysi keskittyminen kehonsa pinnistämiseen jäälautan päälle. Vähitellen työ kuitenkin tuotti tulosta, ja Haikujuuri huomasi alkavansa nousta. Vaikka hän tietysti olikin kuolettavan kylmissään, tunsi hän sisäisen lämmön tulvehtivan itseensä. Tällaista oli toverihenki! Epäröinnit Haikujuuren massan aiheuttamasta rasituksesta jäälautan heikolle reunalle eivät kuitenkaan olleet mitenkään tuulesta temmattuja. Juuri kun Haikujuuri oli onnistunut vetoavulla kampeutumaan vatsalleen jäälle, niin että enää hänen takakäpälänsä ja matalana roikkuva häntänsä olivat vedessä, kuului ikävä rasahdus, jonka ei voinut väittää enteilevän mitään hyvää. Koko jäälautta kaikkien pelastajakissojen alta petti. Se murtui moniksi pieniksi ja sohkaisiksi jääkappaleiksi, jolloin paljastui, kuinka heikkoa tekoa tuo keväinen jää alun alkaenkin oli ollut. Jos Haikujuuri esimerkiksi olisi osannut uida kunnolla, hän olisi saattanut voida jopa puskea tiensä lävitse heiveröisen jään kuin jäänmurtaja konsanaan. Vaan turhapa sellaisia nyt on spekuloida. Jäällä seisoneiden kissojen oli mahdoton välttyä kylvyltä, elleivät nämä sitten sattumoisin olleet alati pienenevillä jäälautoilla tasapainoilemaan tottuneita jääkarhuja.\nEi kuitenkaan mitään niin pahaa, etteikö ihan vähän jotain hyvääkin. Kaikkein lähimpänä rantaa ollut toinen kylpijänaaraista nimittäin hihkaisi veden varaan jouduttuaan: ”Jalkani yltävät tässä jo pohjaan!” Ranta tosiaan oli aika hitaasti syvenevä, eikä Haikujuurellakaan olisi olut pohjaanvajottavaa oikeastaan kuin ihan jokunen oravanmitta vain siitä paikasta, jossa jään reuna oli hänet pysäyttänyt. Olisihan sekin tietysti ollut aivan riittävä kohtalokkaaseen upoksiin painumiseen. Huolimatta alustan pettämisestä ei kepin päässä ollut naaras ollut irroitanut otettaan. Nyt kun vesi oli jotakuinkin vapautunut uimakelpoiseksi, oli tehtävä oikeastaan paljon helpompi. Vahvoin ja elegantein vedoin, kuin nyt parhainkin meriklaanilainen uimamaisteri konsanaan, puljasi tuo naaras kepin päässä riippuvaa Haikujuurta perässään raahaten niin lähelle rantaa, että tassut jo ylettyivät pohjaan. Haikujuuri, joka värisi kuin horkassa, pääsi vain hädin tuskin jaloilleen, mutta häntä kepin kanssa auttanut naaras tuki häntä avuliaasti kyljellään sen verran, että hän pääsi jotenkuten rämpimään rantaan asti. Kuivalla maalla, tai eihän se lumipeite nyt kovin kuiva ollut, lysähti Haikujuuri täydelleen lyötynä kyljelleen kanveesiin. Sentään hän muisti sylkeä keräämänsä levät maahan ennen kuin huokaisi syvään henkeä. Hänen kehonsa värisi villisti kuin tärylevy ja hänellä oli, ei ehkä mikään yllätys, hirmuisen kylmä. Se naaraista, kumpi oli vetänyt Haikujuuren turvaan kepillä, nuolaisi oitis vihreän limaisen tavaran suuhunsa, ja huolellisesti nuolaisikin: hangelle ei jäänyt murenaakaan. Sitten tämä vaikutti olevan innokas jo lähtöaikeisiin. Niin oli tämän levottomana steppailemaan käynyt toverikin. Molemmat naaraat pälyilivät hermostuneesti ympärilleen kuin olettaen, että heidän seurueensa kolmas, äksyileväisempi jäsen saattaisi ilmaantua hetkenä minä hyvänsä paikalle. Heillä oli kuitenkin ongelma, jonka toinen lausui julki: ”Emme taida muistaa reittiä takaisin” Puhunut katsoi vaativasti Sumusydäntä kuin olettaen itsestäänselvyytenä, että tämä lähtisi johdattamaan heitä nyt just heti takaisin, ja että melkein tiedottomassa tilassa olevan Haikujuuren voisi vain jättää siihen. Varapäällikkö taisi aistia, että hän oli taakaksi muille, koska hän päästi huultensa välistä pienen ”Yyyh” -äännähdyksen, joka kuulosti melko unihoureiselta, vaikka ehkä olikin tarkoittavinaan vain sankarillista ”Jättäkää minut vain tähän” -julistusta.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? La Toukokuu 09, 2015 12:00 am\nSydän tuhatta ja sataa hakaten Sumusydän seurasi kylpijänaaraan etenemistä. Tämän rannalle jäänyt toveri kehotti häntä tarttumaan pelastajan häntään. Luulisi sattuvan, jos hännästä ruvettiin kiskomaan, mutta mikäs siinä jos varta vasten pyydettiin. Ryömien keppiä pitelevän kissan taakse soturi tarrasi tämän hännästä ja tunsi pian omassaan terävät naskalit. Kestäen naaraan hampaiden aiheuttaman piston Sumusydän veti ja kiskoi kaikin voimin. Hitaasti mutta varmasti Haikujuuri kohosi avannosta. Vaan tietenkin kaikki oli mennyt niin hyvin että kohtalon täytyi hieman hankaloittaa pelastushommia. Jää rusahti rikki, eikä se mikään ihme ollutkaan. Ähelsihän sen päällä kokonaista neljä täysikasvuista kissaa ähisten ja puhisten, jos ei nyt ääneen niin ainakin mielessään.\nSoturi luiskahti alas pikkuruiselta jäänpalaltaan miltein samantien kun se irrottautui lautasta. Otteensa kylpijänaaraasta menettäneenä hän polskutti paikoillaan epätietoisena siitä mikä olisi viisain toimintatapa. Ei empatiakykyistä kissaa niinkään oma itsensä huolettanut, vaan Haikujuuri ja se muukalainen joka ilmeisesti oli uimataidoton, tai ainakaan tämä ei ollut maininnut osaavansa uida. Valkean kuoren murruttua rantaan pystyisi uimaan suoraan, mutta Valoklaanin varapäällikkö oli jo lillunut vedessä niin pitkään että oli syytä epäillä riittäisivätkö tämän voimat.\nHelpotuksen huokaisu karkasi Sumusydämen huulilta toisen naaraan ilmoituksen saavuttaessa hänen korvansa. Saukon sulavuudella kolli liukui muutaman kissanmitan matkan rantaa kohden ja toden totta, hänen tassunsa tavoittivat pohjan. Koskaan aiemmin ei meriklaanilainen ollut tässä kohtia uinut, joten ihmekös tuo jos hän ei aiemmin tiennyt kuinka loivasti pohja vietti. Hän asteli kylmästä väristen rannalle, jonne myös muut veden varaan joutuneet olivat turvallisesti päässeet. Pieni tuulenpuuska sai Sumusydämen tärähtämään kuin horkassa, eikä turkin kuivaksi ravistelu kovin paljoa auttanut. Jos hänellä oli näin kylmä tuon pikku pulahduksen seurauksena, kuinka kylmä oli meressä pidempään lilluneella Haikujuurella? Minä voin tarjota sinulle lämpöäni, hän muisteli varapäällikön lausahtaneen heidän ensitapaamisessaan. Juuri nyt soturi olisi tehnyt mitä vain jos hän olisi voinut tarjota lämpöä kelpo toverilleen. Pienikokoisella kissalla vaan ei sattunut olemaan tuota energiamuotoa itselläänkään.\nNaaraille vaikutti tulevan kova kiire nyt kun he olivat saaneet himoitsemansa levät. Pulikoinnin jälkeen Sumusydämestä tuskin olisi oppaaksi kovin pitkälle matkalle, mutta kenet muunkaan kylpijät olisivat tähän hätään saaneet tietä neuvomaan. ”Voin viedä teidät saarnimetsään saakka, se on se paikka jonka läpi me tänne tulimme”, hän lupautui hampaat kalisten. Maahan lyhistynyt varapäällikkö ei näyttänyt olevan missään matkakunnossa, mutta ei tätä tuohonkaan voisi jättää. ”Noniin Haikujuuri, lähdetään”, Sumusydän naukui. Valoklaanilainen olisi saatava omalle reviirilleen, jotta tämä pääsisi leiriinsä lepäämään. ”Et sinä siihenkään voi jäädä. Kuvittele mitä tapahtuu jos partio tulee ja näkee vihollisklaanin varapäällikön täällä? En usko että asia sivuutetaan olankohautuksella”, hän spekuloi. Klaanien välille ei kaivattu enää tippaakaan enempää kitkaa. Nyt kun Yö- ja Tuliklaani olivat liittoutuneet ei olisi hyvä jos kahden normaalia elämäänsä jatkavan klaanin välit muuttuisivat kumpaankaan suuntaan. Punaruskea kissa oli kertakaikkiaan pakko saada omalle puolelleen rajoja. Ja mitä pikemmin, sen nopeammin hän itse pääsisi sotureiden pesään lämmittelemään.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? La Toukokuu 09, 2015 1:39 am\nKommunikaatio ei pelittänyt. Ajatuksetkaan eivät virranneet. Oikeastaan mikän ei virrannut. Kaikki oli yhtä jähmeätä tahmaa. Oliko kuolema käpälillä? Siihenkö kaikki nyt päättyisi: mitä täydellisimpään jäätymiseen ja kaiken elonliikkeen julmaan pysähdytykseen? No ei varmastikaan. Tällaiset tilanteethan olivat Haikujuurelle miltei arkipäivää! Jos joku olisi tullut siihen epäilemään herra varapäällikkön selviytymispuhtia, niin silloin tämä olisi vain maireasti esittänyt kysymyksen: Minkä takia oikein luulette, että olen varapäällikkö, haloo? Niin, Haikujuuri ei tosiaankaan ollut pelkkä suurikokoinen köriläs vaan hänessä piili myös paljon voimaa, niin ruumiillista voimaa kuin tahdonvoimaakin. Olisi ollut suorastaan naurettavaa kuvitella, että joku säälittävä pikku avantopulahdus ja miltei hukkuminen hyiseen mereen olisivat tehneet hänelle paljon sen kummempaa pahaa kuin paarman purema tavalliselle kissalle. Ne nyt vain olivat sellaisia jokapäiväisessä elämässä vastaantulevia pikku vahinkoja ja kömmähdyksiä, eivät sen enempiä. Ainoastaan heikkomieliset nössöt antoivat sellaisten koomillisten kommellusten lannistaa itsensä.\nKuten nyt ehkä arvata saattaa, oli moisessa ylioptimistisessa ylikissa-ajattelussa joltisesti hillittömän ylimitoitettua positiivisuutta. Kyllähän sen nyt olisi nähnyt sokea myyräkin, että Haikujuuren keho värisi kauttaaltaan, ja ettei hän ollut minkäänlaisessa urheilukunnossa. Tässä kuitenkin huomaamme tuon varapäällikön tarmosta myös oivallisen todistuksen siitä, kuinka suurta voimaa kissat pitävät sisällään myös lihasvoimansa ja sen sellaisen konkreettisen voiman lisäksi. Aivan oikein: tahdon voimaa ja sielun sitkeyttä ei koskaan sovi aliarvioida. Luovuttaminen oli luovuttajille ja sellainen ei tuo suuri urho, Haikujuuri ollut, ei missään nimessä. Depuutti kuuli Sumusydämen sanat miltei kuin jonkun härmäisen kaivon pohjalta. Tai itse asiassa hän ehkä itse oli se, joka oli kaivon pohjalla ja hänelle huudeltiin sieltä jostain ylhäältä kaukaa. Järkevä ja tyyni Sumusydän esitti perusteluja, miksi olisi hyvä lähteä. Haikujuuri olisi ehkä kaivannut jotain vähän räjähtävämpää kannustusta, mutta eihän siinä nyt sentään valittamaan sopinut käydä. Tärkeintä oli, että siellä jossain ylhäällä täysin tajuissaan olevien valtakunnassa oli hänellä toveri, joka häneen luotti. Ja olipa vielä tuo toveri niin sanotusta vihollisklaanista. Siinäpä olisikin purtavaa jollekin vanhalle jäärälle, joka oli sitä mieltä, että eri klaaniin kuuluvien ainoa tehtävä oli repiä toistensa lihaa, minkä ehtii. No, ehkei sentään niin radikaaleja ajattelijoita missään ollut, mutta aika lähellä sellaisia kuitenkin. ”Täältä mä tuun”, korisi Haikujuuri ilmoille melko epävakuuttavan ja hiljaisen vastauksen osoittaen kuitenkin välittömästi kaikki epäilyt tyhjänpäiväiseksi ajatteluksi. Hän nimittäin, hieman köykäisesti kylläkin, nousi jaloilleen ja mikä tärkeintä, pysyi pystyssä noustuaan. Siinä hän oli, kaikessa loisteliaassaa mahdissaan. Turkki oli märkä ja pitkistä karvoista roikkui hieman jääsohkaa, mutta sehän nyt vain vahvisti vaikutelmaa voittamattomasta johtajasta.\nOli nimittäin aivan ilmeisen selvää, että Haikujuuren johtamistaitoja tarvittiin jälleen. Hänen olisi vietävä loppuun tämä aloitettu tehtävä, johon hän oli Sumusydämenkin ehkä vähän kuin raahannut mukaan. Periaatteessa Haikujuuri olisi kai voinut kohdata nämä tämän päiväiset seikkailut aivan yksinkin. Oli ollut vain sattumaa tai kohtalon johdatusta, että hän oli sattunut aamupäivällä törmäämään Sumusydämeen, ja sitten vetämään tämän hullutuksiinsa mukaan. Tärkeintä oli kuitenkin, ettei Valoklaanin depuutti katunut tuota sattumaa yhtään. Uusien kissojen kohtaaminen oli aina mukavaa, eikä Sumusydän suinkaan ollut osoittautunut miksikään poikkeukseksi. ”Halojaa, joukot. Aika lähteä paluumatkalle onnistuneen tehtävän jälkeen!” mourusi Haikujuuri jo astetta vahvemmalla, itselleen tyypillisemmällä äänellä, ”Onhan levä mukana?” Hän kääntyi solakoiden naaraiden puoleen ja se, kummalla oli suu niin täynnä levää että posket pullottivat, nyökkäsi. Hienoa. Sehän tarkoitti, että oli aika lähteä. Haikujuuri lähti päättäväisesti marssimaan samaa tietä, jota he olivat tulleetkin, ja vaikkeivät hänen askeleensa ihan teräksenvarmoja olleetkaan, niin onnistui hän silti jonkinlaisen ihan kelpo tahdin pitämään yllä.\nVasta siinä heidän ollessaan jo hyvän matkaa puolivälissä takaisin luminotkolle, jossa kummalta haiseva lätäkkö odotti, tajusi Haikujuuri, että kaipa nuo naaraat nyt sentään olisivat näitä melko selkeitä jalanjälkiä osanneet seurata kahdestaankin. Toisaalta välillä maa muuttui niin sohkaiseksi, ettei jälkiä joiltain osin matkaa näkynyt ollenkaan. Niin, ehkä kylpijät tosiaan tahtoivat vain olla täysin varmoja siitä, etteivät eksyisi. Oli aina niin vaikea kuvitella maastoa sellaisen silmin, joka ei koskaan ennen ollut käynyt sitä lähelläkään, jos kuitenkin itse tunsi maaston ihan hyvin. Haikujuuri nimittäin tunsi tämän Sumusydämen valitseman lähellä rajoja kulkevan reitin kuin omat viiksensä. Hän oli sen verran paljon heilunut klaanien reviirirajoilla, että osasi kyllä suunnistaa kaikkien klaanien rajojen läheisillä seuduilla helposti, vaikka sitten olisikin muodollisesti ollut vieraan klaanin puolella, kuten nyt. Sellaisen asian Haikujuuri pani merkille muuten melko tapahtumaköyhässä matkassa, että kuta lähemmäs lähtöpaikkaa tultiin, sitä hermostuneemmaksi nuo kummalliset naaraat kävivät. Näiden hännät alkoivat vääntyillä yhä levottomammin ja nämä vilkuivat niin toisiinsa kuin ympärilleenkin kuin odottaen jonkun yllättävän vaaran voivan iskeä mistä tahansa nurkasta hetkenä minä hyvänsä. Haikujuuri itse ei aistinut ympäristössä mitään omituista. Ilmapiiri oli aivan rauhallinen ja normaali. Oikeastaan ainoa outo asia hänelle täällä olivat nuo naaraat, joiden alkuperästä ja tarkoitusperistä hänellä ei vieläkään ollut minkäänlaista selkeää kokonaiskäsitystä, näinköhän hän koskaan sellaista saisikaan.\nNaaraiden hermostuneisuus ei ollut ensinkään tuulesta temmattua. Mahtoikohan näillä olla jonkinlainen ylimääräinen vaara-aisti, sillä ainakaan Haikujuuri ei ollut (hän tosin ei ollut terävimmillään) aistinut minkäänlaista läsnäoloa, ennen kuin puun oksalta tehtäväpartion eteen hypähti tuo kolmas noista naaraista, joukon johtaja. Harmi kyllä, tuo lähtöpaikkana toiminut luminotko olisi ollut aivan käpälillä jo melkein, joten oli siinä mielessä sääli, että he jäivät kiinni juuri matkan viimemetreillä. Vaan toisaalta, ei kai tilanne niin paha ollut. Klaanikissathan olivat vain antaneet apunsa ja nyt tuo naaraskolmikko saisi tehdä levällään mitä tahansa, mihin ikinä sitä tarvitsivatkaan. Johtajakylpijä ei kuitenkaan näyttänyt yhtään tyytyväiseltä. Tämän kireillä kasvoilla oli suorastaan murhaavan vihainen mulko, jota tämä jakeli kahdelle alaiselleen välittämättä sen kummemmin klaanikissoista. Silmät aivan kirjaimellisesti näyttivät suorastaan säkenöivän. Haikujuuri olisi voinut vaikka vannoa, että johtajan silmistä sinkoili jonkinlaisia pieniä lasereita, mutta ei hän sitten kuitenkaan tiennyt, oliko se pelkkää hallusinaatiota vain. Joka tapauksessa kaksi muuta naaraista näyttivät erittäin lannistuneilta ja pelokkailta. He värisivät kauttaaltaan, eivätä uskaltaneet ottaa suoraa katsekontaktia johtajaansa vaan tuijottelivat vain varpaitaan sen sijaan. ”Enkö minä aivan selkeästi käskenyt teitä pysymään paikoillanne?” ärisi sädesilmäinen johtajakylpijä pörhistellen lyhyehköjä niskakarvojaan, ”Ja heti kun kävin rumuusunilleni te tulimmaiset tolvanat lähdette humputtelemaan näiden muukalaisten kanssa. Ettekö tajua asemaanne?” Ilmassa oli varsinaista tulikiven katkua. Haikujuuri oli salaa melko iloinen, ettei tuo sapekas naaras tykittänyt raivoaan häneen tai Sumusydämeen. Samalla hän tietysti myös sääli noita kahta muuta, jotka vain olivat yrittäneet auttaa. Suuri draama teki tilanteen seuraamisesta vain entistä jännittävämpää.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Pe Toukokuu 15, 2015 10:53 pm\nHaikujuuri sai pienikokoisen laiheliinin äimistymään. Varapäällikkö oli vasta päässyt vedestä ja nyt tämä näytti olevan jo valmis jatkamaan matkaa. Sumusydän oli kuvitellut toipumisen kestävän hieman pidempään. Hänellä siihen ainakin olisi vastaavassa tilanteessa mennyt, mutta olihan hän nyt voimiltaan ihan eri luokkaa kuin punaruskea köriläs. Tämä otti kurssin kohti heidän tulosuuntaansa kuin mitään ei olisi tapahtunutkaan ja hetkeksi miettimään jäänyt Sumusydän joutui ottamaan oikein muutaman juoksuaskeleenkin saadakseen letkan kiinni. Matka sujui ilman yllätyksiä, vaikka ilmassa leijuikin melkoisen tuoreena tuttujen klaanitovereiden tuoksuja ja läheisessä pensaassa näkyi vaalea karvatuppo. Partio oli kulkenut läheltä hetki sitten, mutta heidän onnekseen se oli jatkanut matkaa. Sumusydän tunsi olonsa jokseenkin rikolliseksi ollessaan mukana operaatiossa, jossa heidän reviirillään kulki peräti kolme "vihollista". Soturin ei auttanut kuin rauhoitella itseään ajatuksella siitä että tämä retki ei olisi kellekään vahingollinen. He auttaisivat naaraita ja sitten kaikki palaisi ennalleen eikä kenenkään ulkopuolisen tarvitsisi koskaan tietää että hän oli luovuttanut kylpijöille tukon arvotonsa merilevää. Liikkuminen lämmitti lihakset nopeasti, joskaan siitä ei ollut suojaa koleaa viimaa vastaan, joka vähän väliä heilutteli saarnien paljaita latvoja. Kylpijänaaraat eivät välittäneet kylmästä, tai ainakaan he eivät näyttäneet sitä ulospäin. Sen sijaan heidän hännänpäänsä vääntyilivät aivan kuin jokin olisi hermostuttanut naaraita. Se oli sinänsä kummallista, sillä tehtävä oli jo lähes kokonaan suoritettu ja sen aiheuttamista vaikeuksista selvitty kunnialla. Keko jonka laelta kaikki oli alkanut näkyi jo edessäpäin. Pian homma olisi purkissa ja hän saisi nurkkua kotipesän nurkissa.\nSumusydän vallan säikähti kun yhtäkkiä puusta pudottautunut johtajanaaras tupsahti heidän eteensä. Tämän läsnäolo sai kollin niskakarvat pörhistymään, mutta kylpijäpomo ei välittänyt klaanikissoista. Tiikeriraitaisen tulisen pistävä katse korvensi tämän alaisten turkkeja niin että mielikuvituksen laukkauksen lomassa meriklaanilainen saattoi melkein haistaa palaneen karvan katkun. Naaraat suorastaan kyyristelivät johtajansa edessä. Se sai Sumusydämen miettimään miksi he oikein seurasivat tätä. Pakottiko raidallinen heidät siihen, vai eikö heillä vain ollut muuta vaihtoehtoa? Jos johtajakylpijä oli aina tuollainen niin tuskin toiminta ainakaan vapaaehtoista oli. Jos Jäätähti olisi ollut yhtä kamala, hän olisi karannut ja Meriklaanin vihaa uhmaten liittynyt vaikka Tuliklaaniin. Mihin tahansa missä olisi oikeudenmukainen päällikkö. Oliko kylpijöiden tilanne siis tosissaan niin huono, etteivät he voineet lähteä? ”M-me toimme levät”, toinen naaras vastasi hiljaa, yhä katse tassuissaan. Johtajakissa jatkoi mulkoiluaan kuin ounastellen että kyseessä olisi vain joku sekunnissa hutaistu tekosyy jolla naaraat toivoivat pääsevänsä pinteestä. Tämä avasi jo suunsa ja kääntyi katsomaan ensimmäistä kertaa kolleja, kun leviä suussaan pitävä avasi kitansa ja nosti päätään sen verran että tiikeriraita saattoi nähdä vihreän, syljestä kiiltävän klimpin. Välittömästi sen jälkeen kun johtajan terävät silmät olivat käyneet levissä, tämän alainen painoi päänsä jälleen maata kohti. Sumusydän toivoi tilanteen raukeavan sillä että leväväite oli osoittettu paikkaansapitäväksi. Hän olisi sitä tyytyväisempi mitä nopeammin he pääsisivät lähtemään kylpijöiden luota, vaikka ajatus naaraiden jättämisestä tuollaisen diktaattorin vallan alle riipaisikin.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ke Toukokuu 20, 2015 1:33 am\nOlisi kyllä ollut aika fantastista, jos jollain klaanilla olisi ollut tuollainen päällikkö. Haikujuuri vain mietti, kuinka kova klaanikuri siitä oikein olisi seurannut. Oli jotenkin hämmästyttävää, että tuollainen rimpulaisen laiha naaras saattoi ylläpitää niin mahtavaa auraa, että se olisi saanut Haikujuurenkin kaltaisen korston polvilleen, jos hän olisi joutunut tuollaisen säälimättömän tenttailun kohteeksi. Sekin oli aika hämmästyttävää, että Haikujuuri suostui myöntämään itselleen moisia häpeällisiä seikkoja. Se oli kuitenkin vain osoitus siitä, että hän tunsi jonkinmoista kunnioitusta tuota auktoriteettista kaukomaiden matkalaista kohtaan. Jos hän vain suinkin olisi uskaltanut kysyä, olisi hän voinut pyytää tuollaista mainiota vahvistusta liittymään Valoklaaniin. Se olisi tosin ollut melkein kuin petos sen hetkistä päällikköä kohtaan, sillä tuota naarasta olisi ollut sangen mahdoton kuvitella missään muussa asemassa kuin suurena ja itsevaltaisena johtajana. Joillekin sellaiset ominaisuudet näyttivät olevan vain luontaisia. Se olisi saanut kenet tahansa soturin vähän kateelliseksi ja näin oli Haikujuurenkin tapauksessa, vaikka pohjimmiltaanhan hän oli kuitenkin sellainen melko rento tyyppi eikä mikään valtaa, voimaa ja kunniaa himoava öykkäri.\nEdelleen koko tämä levänhakutapaus oli Haikujuurelle täysi mysteeri. Hän yritti painaa johtajan ja alaisten jokaiset pienimmätkin eleet mieleensä, kun leviä kuljettanut naaras näytti kantamuksensa, mikä näytti saavan johtajan hieman leppymään kiihkoiluistaan. Haikujuuren ei kuitenkaan onnistunut tehdä mitään merkittäviä havaintoja. Jollain tapaa mystilliset kylpijät näyttivät vain hyvin ilmeettömiltä. Heillä ei selvästikään ollut aikeita antaa ulkopuolisille uteliaille minkäänlaisia vinkkejä. Se häiritsi kovasti Haikujuurta, koska hän nyt oli yleensä uteliaisuudessaan aika omaa luokkaansa. Kun tiikeriraitainen johtaja käänsi katseensa kohti klaanikissoja, oli Haikujuuren suorastaan pakko kääntää omat tarkkailevat silmänsä jonnekin muualle. Siinä oli totisesti vastassa katse, jonka kohtaaminen varsinkin sellaisissa ylenmääräisissä uteluaikeissa oli aivan mahdotonta. Aivan kuin johtajakylpijä olisi suorastaan tarkoituksella karkoittanut katseellaan häiriköivät vakoilijakärpäset ympäriltään. Oli teko ollut suunniteltu ja tarkoituksellinen tai ei, palasi tiikeriraita takaisin alaistensa puoleen. Hän noukki hitaasti levät niitä kantavan alaisensa suusta ja lähti sitten äänettömästi askeltaen kapuamaan takaisin ylös sen samaisen lumikumpareen taakse, jossa heidät oltiin alunperinkin nähty. Alaiset seurasivat johtajaansa säntillisesti, eikä heille ollut tarvinut edes näyttää mitään merkkiä. Kukaan ei katsonutkaan klaanikissoihin päin. Johtajalta kuului ainoastaan hyytävä käsky: ”Älkää seuratko meitä tai en vastaa seurauksista” Sen jälkeen katosivat naaraat taakseen katsomatta kasan toiselle puolen.\nAnnettu käsky oli saanut Haikujuuren hyvin hankalan sisäisen kamppailun äärelle. Yhtäältä hänestä oli aivan selvä, että hänen olisi tyydytettävä uteliaisuutensa ja seurattava katsomaan, mitä kylpijät siellä näkymättömissä lumikinoksen toisella puolella tekisivät. Olihan hän ollut näille suureksi avuksi ja ollut tähänkin asti tapahtumissa mukana. Hänen sisäinen himonsa saada asioihin selvyys ja järkevä taustatarina oli suorastaan sietämätön. Hän ei voinut kuvitella jättävänsä tätä tapausta mysteeriksi. Toisaalta kuitenkin käskyn voima oli ollut suuri. Haikujuurella oli omat pienet aavistuksensa, että noissa omituisissa kylpijöissä saattoi olla jotakin selittämätöntä, jotakin yliluonnollista. Uskottiinhan klaaneissakin yleisesti Tähtiklaaniin, jota kuitenkaan monet tavalliset soturit eivät koskaan nähneet. Silti Tähtiklaani oli olennainen osa klaanikissojen elämää. Mitä uskomatonta olisi sitten ollut siinä, että nuo naaraat olisivat olleet jotenkin tästä tutusta arkitodellisuudesta erottuvia? Haikujuurella ei ollut aavistustakaan, miten nuo naaraat voisivat olla yliluonnollisia, mutta hänellä oli aika vilkas mielikuvitus, jonka turvin hän oli jo kehitellyt kaikenlaisia teorioita aikamatkaajista muinaisiin aaveisiin ja ulkoavaruuden muukalaisista yliluonnollisia voimia hallitseviin noitakissoihin. Olisi tietenkin ollut erittäin mukavaa saada tietää, mikä näistä arvailuista, jos nyt oikeasti mikään, olisi ollut edes vähäsen lähellä sitä yhtä ja ainoaa totuutta. Johtajanaaraan sanoilla tuntui kuitenkin olevan jotenkin suurempikin vaikutus kuin pelkkä sanallinen kehoite. Haikujuuresta tuntui melkein, että hän ei yksinkertaisesti olisi saanut tassujaan liikkeelle, vaikka olisi tahtonut. Ei hän mitenkään konkreettisesti jähmettynyt ollut tai mitään. Hän kyllä pystyi pyörittelemään varpaitaan ja jopa ottamaan hieman hermostuneita askeleita ees taas. Hänen estyneisyytensä tuli aivan puhtaasta järjen harkinnasta. Hänestä tuntui, ettei hän tahtonut ottaa sitä riskiä, että selvittäisi, mitä tuon johtajakylpijän uhkaamat seuraukset olisivat. Hänestä yksinkertaisesti tuntui, että heille oli Sumusydämen kanssa annettu käsky, jota oli syytä noudattaa tai seuraamukset todella voisivat olla hirvittävät, huomattavasti paljon kamalemmat kuin se hyöty, mikä seuraisi nenäkkään uteliaisuutensa tyydyttämisestä. Haikujuuri ei osannut sanoa, mistä se tunne tuli, mutta se eli hänessä vahvana.\nAikaa kului määrittelemättömän hetken verran, eikä Haikujuuri vieläkään ollut saanut itseään liikkeelle. Hän oli niin ajatuksissaan, ettei ollut edes saanut mitään sanottavaa suustaan. Lopulta hänen kärsivällisyytensä kuitenkin loppui. Hän astahti päättäväisesti eteenpäin ja tokaisi: ”Kuule Sumusydän. Sinut oli erittäin mukava tavata. Minä olen päättänyt, että käyn nyt kurkistamassa tuonne kinoksen toiselle puolelle. Jos sinä et tahdo tulla, minkä ymmärtäisin kyllä hyvin, ja jos minulle sattuisi käymään jotain, niin kerro minusta sankaritarinoita tuleville polville” Tämän päällisiksi hän naurahti kumeasti ja lähti sitten määrätietoisin askelin tarpomaan ylös lumista rinnettä. Hän ei mitenkään saattanut kestää sitä epätietoisuutta. Vaikka hänelle olisi tapahtunut mitä hirveyksiä, olisivat ne olleet pienempi paha kuin suuren selvittämättömän mysteerin kanssa eläminen. Aivan kinoksen huipulla jännitti ehkä vähäsen, mutta Haikujuuri ei silti enää ollut valmis peräytymään. Hän kurkotti varmana harjanteen toiselle puolen, missä he olivat naaraat ensimmäisen kerran nähneet ja hän toden totta sai hämmästyä. ”Ei mitään!” huudahti varapäällikkö ällistyneenä. Ja kun hän sanoi ”ei mitään”, hän todella tarkoitti sitä. Naaraista ei näkynyt jälkeäkään. Ei ollut jälkiä lumessa ja mikä kaikkein hämmästyttävintä, ei ollut enää tuota löyhkäävää lähdettäkään. Samalla paikalla oli yksinkertaisesti vain koskematon lumen peittämä, aivan arkinen maisema. Ei mitään epänormaalia missään. Haikujuuri alkoi epäillä, oliko tämä sama lumivalli ensinkään, mutta huomasi sitten vähän matkan päässä vieressään painaumat, jotka hän ja Sumusydän olivat aikaisemmin siellä vakoillessaan jättäneet. Samaten näkyivät myös jalanjäljet, jotka hän ja hänen meriklaanilaiskampraattinsa olivat tänne tullessaan jättäneet. Ne jatkuivat jonnekin syvälle Saarnimetsän syövereihin. Oliko kaikki sitten ollut unta? Ei se mitenkään voinut olla mahdollista. Ei sellaisia unia ollut, eikä Haikujuuri mielestään missään vaiheessa ollut nukahtanut tai mitään. Ja olihan Sumusydänkin lisäksi kokenut kaiken. Varapäällikkö käänsi katseensa meriklaanilaiseen ja julisti melko juhlavasti tälle: ”Luulenpa, että olemme olleet tekemisissä joidenkin tuntemattomien korkeampien voimien kanssa” Ei asioille voinut olla mitään muuta selitystä. Mitä ikinä nuo naaraat olivatkaan olleet, eivät he olleet tästä maailmasta. Ja sekös vasta oli mielikuvitusta kiihoittava ajatus.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ti Toukokuu 26, 2015 10:26 am\nYksikään naaraista ei puhua pukahtanutkaan sen jälkeen kun levät oli näytetty ja ilmeisesti oikeiksi todettu. Oli kuin heidän tarkoituksensa ja yhteinen, sanaton sopimuksensa olisi ollut olla antamatta ulkopuolisille minkäänlaisia vinkkejä siitä mitä seuraavaksi tulisi tapahtumaan. Se saattoi tosin olla äänettömän sopimuksen sijaan kovalla huudolla kahden alaisen kalloon taottu kultainen sääntökin. Vaikka Sumusydän yritti kovasti ymmärtää, sai kylpijöiden ilmeettömyys hänet vielä entistäkin epäilevämmäksi. Ainoa mikä johtajassa liikkui olivat tämän silmät, jotka neulanterävinä kääntyivät klaanikollien puoleen ja pakottivat kollin vaaleankeltaisen katseen hänen omiin tassuihinsa. Niiden tutkinnan alla soturi tunsi olevansa jälleen kerran se nuhdeltu pentu, joka oli sotkenut klaanin tuoresaaliskasan pöllyttämällä siihen veljensä kanssa painiessaan hiekkaa. Ainoana erona oli että naaras ei sanonut sanaakaan. Eivätkä he Haikujuuren kanssa olleet tehneet mitään rangaistavaa.\nYhä katsettaan maassa pitävä Sumusydän ei ollut edes huomannut naaraiden kavunneen kinoksen päälle. Vasta niskakarvat kihelmöimään saava käsky sai kollin huomaamaan sen. Naaraskaksikko ei edes häntäänsä hyvästiksi huiskauttanut kadotessaan nietoksen taa, vaikka toisaalta he olisivat voineet saada uuden läksytyksen moisesta pikku eleestä. Harmaa meriklaanilainen oli sitä tyyppiä jota jopa kuusikuinen oppilas kykeni käskyttämään, joten hänen mieleensä ei edes tullut että oli olemassa jokin vaihtoehto kiltisti paikalleen jäämiselle. Että heillä olisi mahdollisuus vain yksinkertaisesti lampsia perään. Haikujuuren mieleen tuo vaihtoehto selvästi tuli, sillä tuo kertoi päättäneensä tehdä juuri niin. Kollia puistatti ajatus siitä että hänen uusi ystävänsä joutuisi tuntemaan kummallisen tiikeriraidan koston tottelemattomuudestaan. Ja vieläpä ypöyksin. Oli ollut selvää ettei kylpijä aikonut levittää salaisuuksiaan koko metsän tietoon. Vähäisen rohkeutensa kokoon keräten hän hiippaili varovasti varapäällikön kintereillä kasaa pitkin ylös. Puolessä välissä ajatus alkoi kuitenkin arveluttaa Sumusydäntä sen verran että matka tyssäsi siihen.\nHaikujuuren ”ei mitään” sai kuitenkin kollin uteliaisuuden viemään voiton. Jos se kerran oli ”ei mitään” niin ei se voisi olla vaarallistakaan. Kylkiin liimautunut märkä turkki sai kissan näyttämään tavallistakin pienikokoisemmalta hänen kavutessaan jännityksestä väristen Haikujuuren vierelle. Ja tosi kuin vesi! Suu hämmästyksestä auki loksahtaneena Sumusydämen täytyi todeta varapäällikkön osuneen aivan nappiin. Naaraista ei näkynyt hännänpäätäkään, eikä lätäköstä sen puoleen ollut jäljellä karvan vertaa. Sen aamiaisen ylös nostava hajukaan ei enää leijunut ilmassa. Ei vaikka kuinka koitti nuuskuttaa. Katsahtaessaan taakseen ei Sumusydän nähnyt enää edes niitä tassunjälkiä, jotka naaraat olivat jättäneet kun he olivat yhdessä palanneet mereltä. Jäljellä olivat vain heidän kahden jäljet. Valoklaanilaisen täytyi siis olla oikeassa puhuessaan yliluonnollisuudesta. Mitään luonnollista selitystä kun ei vain löytynyt. Koko kylpijäjoukko oli kertakaikkisen paranormaali-ilmiö, jonka äkillinen katoaminen oli jotain hänen käsityskykynsä ylittävää. Toisaalta oli rauhoittavaa tietää että naaraat olivat nyt kadonneet. Kaikkein vähiten soturi olisi halunnut saada sen rökityksen, jota johtajanaaras oli käskynsä rikkojalle povannut. ”O-olet varmasti oikeassa”, hän totesi kykenemättä peittämään ällistystään äänestään. ”Mutta miten voi olla mahdollista että he vain... Katosivat! Ihan noin vain. Teleporttaamalla jonnekin? Vai oliko se lätäkkö jokin aikakone?” Sumusydän kyseli epäuskoisena viisaammaltaan, vaikka tiesikin ettei välttämättä koskaan saisi tietää vastausta. Aikakoneidea oli toisaalta vallan nerokas ja järkeenkäyvä heitto. Kukaan ei arvaisi löyhkäävän lammen olevan mitään muuta kuin... Löyhkäävä lampi. Eikä kukaan haluaisi tehdä sen kanssa lähempää tuttavuutta. Aikakone olisi varmassa suojassa lätäköksi naamioituneena. Koko scifihömppä sai kollin pään vallan sekaisin. Kenties he eivät enää ikinä kuulisikaan koko kylpijäpoppoosta. Miksi siis vaivata päätään? Tällä hetkellä hänen mielessään pyöri kaikkein päällimmäisenä kysymys: mitä nyt.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? To Toukokuu 28, 2015 2:41 am\nHmm-m, Haikujuurella tosiaan oli tapana olla oikeassa tällaisissa asioissa. Hänen mielestään oli kovin mukava kuulla se vielä Sumusydämenkin myöntämänä. Hän nyökytteli päätään hyväksyvästi meriklaanilaisen aikakonespekulaatioille, olihan hän itsekin ajatellut jotain sen suuntaista yhtenä mahdollisena selitysvaihtoehtona tälle mysteerille. Ainoa selvä totuus taisi harmi kyllä olla se, että täydellisen varmaa selitystä näille oudoille tapahtumille ei voinut saada. Tai ken sitä tiesi? Ehkä nuo toismaailmalliset naaraat olivat nyt saaneet Haikujuuresta ja Sumusydämestä kontaktinsa tähän maailmaan. Mistä ikinä naaraat tulivatkaan, toisesta ajasta tai rinnakkaisesta ulottuvuudesta tai mistä lie, ehkä he vielä joskus palaisivat. Silloin he mahdollisesti ottaisivat jälleen yhteyttä samoihin kissoihin, vaikka eihän sitä tietenkään voinut tietää, olivatko nuo naaraat aikaisemmin kenties olleet yhteydessä jo joihinkin muihin tämän maailman kissoihin. Joka tapauksessa Haikujuuri tunsi itsensä aika etuoikeutetuksi. Tämä olisi tarina, jota ei kannattaisi kertoa kenellekään, koska ei kukaan sitä uskoisi. Sillä ei kuitenkaan ollut väliä. Tämä oli ollut hänen ja Sumusydämen välinen jännittävä kokemus, ja hän uskoi, että heille molemmille siitä oli koitunut paljon elähdyttäviä elämyksiä ja opettavaisia kokemuksia. Niin voimakkaita kokemuksia, että heille kyllä riittäisi niistä nautintoa, vaikka ei pääsisikään tarinoinneillaan huomion keskipisteeksi ja saisi kaikkien klaanitovereiden kateellisia katseita osakseen. No, oikeastasan Haikujuuri ei kyllä aikonut käydä neuvomaan harkitsemiskykyistä meriklaanilaistoveriaan, miten toimia. Eiköhän Sumusydän voisi ihan itse tehdä sen valinnan, kertoisiko näistä kokemuksista kenellekään. Jotenkin varapäälliköstä vain tuntui, että tuo hillitty meriklaanilainen ei ollut niitä tyyppejä, jotka olivat tuoresaaliskasalla juorupiirien mekastavimpana keskipisteenä.\n”Niin, kyllä kyseessä saattoi hyvinkin olla aikakone tai sitten he vain tulivat jostain vieraasta rinnakkaismaailmasta. Hieman kuten tähtiklaanilaiset”, jatkoi Haikujuuri vielä keskustelua omalta osaltaan tuijotellen edelleenkin hieman hajamielisesti tyhjää aukiota, ”Mutta tähtiklaanilaisia nuo eivät kyllä olleet, siitä olen varma. Jotain ehkä hieman samantapaisia vain. Luulen, ettemme saa siihen selitystä, elleivät nuo tyypit joskus itse tahdo sitä antaa” Depuutti raaputteli leukakarvoitustaan mietteliäänä ja nousi sitten jaloilleen. Nyt kun suurin jännitys ja hämmästys oli laantunut, huomasi hän taas olevansa äärimmäisen viluissaan. ”Kuule Sumusydän. Oli erittäin miellyttävää kohdata sinut. Jos sallit, pidän sinua toverinani klaanirajoistamme huolimatta”, lausui Haikujuuri juhlallisesti eikä ensinkään epävarmasti. Hän oli oikeastaan vannotellut yksiä sun toisia niin sanottuja vihollisklaanilaisia tovereikseen, koska hän nyt oli sellainen melko sosiaalinen ja välitön tyyppi siitäkin huolimatta, että oli lopulta ylpein juuri omasta klaanistaan. Toveruus ja klaanien väliset tilanteet olivat varapäällikön mielestä helposti toisistaan eroitettavia tekijöitä ja niissä tilanteissa vallitsi aivan erilaiset suhteet kissojen välillä. Hänen mielestään vierasklaanilaisen kanssa ystävystymisessä ei ollut mitään ongelmaa, mutta hän oli kuitenkin tapansa mukaan aina yhtä charmantin huomaavainen ja ilmoitti siksi asiastaan Sumusydämelle niin muodollisesti.\nVaikka olisikin ehkä ollut tyylikästä jäädä siinä vielä hengailemaan loppupäiväksi keskustelemaan asioista juuri julkisesti julistetun toverinsa kanssa, totesi Haikujuuri, että se olisi voinut olla hänen terveydelleen hyvin haitallista. Uimaretki siihen aikaan vuodesta ei ollut ollut mikään miellyttävin kokemus ja varapäällikkö uskoi, että olisi ehkä parempi päästää Sumusydänkin jo kotiinsa lepäilemään, vaikka meriklaanilaiset nyt kai olivatkin vähän karaistuneempia mitä vesileikkeihin tuli. Haikujuuri oli kuitenkin päätöksensä tehnyt. Oli hänen aikansa lähteä takaisin Valoklaanin kotoisaan leiriin lämmittelemään ja nautiskelemaan voimaannuttava ateria. Vaikkei hän varsinaisesti ollutkaan tainnut tehdä klaaninsa hyödyksi mitään sinä päivänä, oli hän saanut juuri sitä, mitä oli aamulla lähtenyt hakemaankin ja vielä huomattavasti suuremmassa mitassa kuin mitä olisi uskaltanut edes toivoa. Hän oli kokenut seikkailuja, suorastaan ällistyttäviä seikkailuja, ja ne olivat piristäneet hänen pientä orastavaa arkimelankoliaansa tavalla, jota oli vaikea käsittää. Depuutti tunsi itsensä kuin uudesti syntyneeksi. Lisäksi hän oli saanut uuden mainion toverin. Saattoi siis sanoa, että hän oli tehnyt klaanilleen palveluksen voimaannuttamalla Valoklaanin mainiota varapäällikköä entisestään elähdyttävillä kokemuksilla. Huomenna hän olisi taas valmis metsästelemään ja partioimaan klaanilleen vaikka kolmen tavallisen ruippanakissan edestä. Sitä hän voisi jatkaa muutaman päivän, kunnes sitten mitä varmimmin taas kyllästyisi arkirutiineihinsa ja ehkä häntä silloin jo odottaisi jonkinlainen uusi kihelmöivä seikkailu nurkan takana. Sitä oli hyvä toivoa. ”Luulenpa, että tässä on itse kunkin hyvä lähteä jo kotiin lepäilemään. Pitäkäämme nämä jännittävät ja ainutlaatuiset kokemukset syvällä muistoissamme”, virkkoi Haikujuuri ja alkoi kevyttä tahtia tepastella kohti Saarnimetsän syövereitä, jota kautta hän pääsisi takaisin Valoklaanin maille, ”Mutta kulkekaamme toki yhtä matkaa niin pitkälle kuin voimme. Toivon kyllä, että tiemme kohtaavat vielä muutenkin tulevaisuudessa” Ja niin sitä lähdettiin. Kohti uutta arkea ja uusia hämästyttäviä seikkailuja. Kuinka kaukana tulevaisuudessa ne mahtoivatkaan jo piillä?\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt? Ke Kesä 10, 2015 5:10 am\nAutio aukio suorastaan pisti silmään tavanomaisuudellaan. Jos kuka tahansa klaanikissa nyt sattuisi tälle paikalle ei tämä osaisi arvatakaan millainen näky siellä oli aiemmin samana päivänä lumikinoksen päällä kököttäviä kissoja kohdannut. Se näytti niin tyhjänpäiväiseltä että ellei Sumusydämellä olisi ollut niitä kummallisia kokemuksia niin tuoreena päässään ja ellei Haikujuuri olisi seissyt hänen vierellään niin todellisena kuin olla ja voi, hän olisi voinut mennä vannomaan että se kaikki oli ollut pelkkää harhaa. Tapahtumien todellisuuden puolesta puhuivat kuitenkin myös vilunväristykset, jotka kulkivat soturin turkilla ja saivat hänet tärisemään aavistuksen verran. Luultavasti olisi viisainta antaa asian vain olla. Jos mystiset kylpijänaaraat haluaisivat joskus jossain hämyisässä tulevaisuudessa antaa vielä kuulua itsestään he myös tekisivät sen eikä klaanikissoilla ollut asiaan nokan koputtamista.\nSumusydäntä ilahdutti että Haikujuuri halusi heidän pysyvän tovereina vielä tämän tapauksen jälkeenkin. Hän itse oli aivan samaa mieltä, olihan valoklaanilainen osoittautunut vallan mukavaksi seuralaiseksi. ”Kuin myös sinut, Haikujuuri. Kohdatkaamme vielä joskus toistekin”, kolli naukui ensimmäistä kertaa heidän tuttavuutensa aikana tavalla jota normaalisti pidettiin soveliaana puhutella johtoporrasta. Se oli yksi niitä asioista joista meriklaanilainen punaruskeassa köriläässä piti, tämä ei ollut turhan tiukkapipoinen varapäällikkö. Omille kotikonnuille lähtemisestä soturi oli yhtä mieltä valoklaanilaisen kanssa. Niinpä hän lähti tallustamaan tämän vierellä takaisin metsän syövereihin, kohti pientä lätäkköä josta tämä suuri seikkailu oli saanut alkunsa. Kaikeksi epäonneksi Meriklaanin leiri oli aikalailla vastakkaisessa suunnassa Saarnimetsästä katsottuna kuin Valoklaanin. Niinpä kahden kissan tiet haarautuivat toisaalle melko pian. Sumusydän heilautti harmaata häntäänsä hyvästiksi uudelle toverilleen kääntyessään jatkamaan matkaa kohti omaa leiriään, ja kutsuvana odottavaa sotureiden pesää.\n//Tämä lienee nyt tämän pelin loppu. Kiitos mukavasta pelistä, vaikka se vuokseni hieman hitaanpuoleisesti kulkikin.\nAihe: Vs: Ja naama edellä lätäkköön, ei kai kukaan vain nähnyt?