KYMENLAAKSON AMMATTIKORKEAKOULU Restauroinnin koulutusohjelma Eveliina Malmi\nDownload KYMENLAAKSON AMMATTIKORKEAKOULU Restauroinnin koulutusohjelma Eveliina Malmi\nSEURASAAREN VAIVAINEN PALUUMUUTTAJA: Haapaveden vaivaisukon\nelämänvaiheet ja palauttaminen osaksi ulkomuseon perusnäyttelyä\nSEURASAAREN VAIVAINEN PALUUMUUTTAJA:\nHaapaveden vaivaisukon elämänvaiheet ja palauttaminen osaksi ulkomuseon perusnäyttelyä\n75 sivua + 14 liitesivua\nRakennuskonservaattori Jani Puhakka\nvaivaisukot, kansantaide, kirkkotaide, puuveistokset, Haa-\npavesi, paikallishistoria, Seurasaari, ulkomuseot, ennaltaehkäisevä konservointi\nHaapavedeltä tuotu vaivaisukko (S1361) on ollut osa Suomen kansallismuseon kokoelmia vuodesta\n1912 lähtien. Vuoteen 2001 asti veistosta pidettiin Kansallismuseon organisaatioon kuuluvassa Seurasaaren ulkomuseossa ulkosalla, Sauvosta siirretyn Karunan kirkon kellotapulin seinustalla. Sittemmin vaivaisukko on konservointilaitoksen toimesta konservoitu, ja nyt se odottaa palautusta\nulkomuseoon. Kohdetta ei voida nykytietämyksen varjolla palauttaa entiselle paikalleen sään armoille, joten uudeksi sijoituspaikaksi on ehdotettu kellotapulin pohjakerroksessa olevaa näyttelytilaa. Tässä työssä selvitetään, miten näytteillepano tapulissa olisi monilta osin paras toteuttaa.\nKellotapuli on näyttelytilana hankala, sillä siellä vallitsevat kosteat ja hyvin vaihtelevat olosuhteet.\nPuuesineen säilyvyyttä uhkaavat tilassa lukuisat riskitekijät, ja rakennuksen saavutettavuuskin on\nmelko huono. Näihin ongelmiin on ollut tärkeintä löytää ratkaisuja. Lisäksi vaivaisukon informaatioarvoa on pyritty kasvattamaan selvittämällä esineen historiaa.\nTietoa on löytynyt laaja-alaisesti niin painetuista kuin painamattomistakin kirjallisista lähteistä.\nErinäisiä museoalan ammattilaisia on myös konsultoitu työtä varten.\nVaivaisukko on dokumentoitu tarkoin, ja palasia sen menneisyydestä on koottu yhteen. Veistoksen\nkuntoa museoympäristössä uhkaavat tekijät on tunnistettu ja eritelty, ja toimenpiteitä riskien minimoimiseksi on pohdittu. Työssä esitellään lisäksi tapoja, joilla näyttelytilasta ja näytteillepanosta\nsaataisiin helpommin saavutettavat. Näytteillepanoa varten on ideoitu teline, joka olisi niin esineen\nsäilyvyyttä kuin tulkittavuuttakin ajatellen käytännönmukaisin.\nExhibit of a Poor Man Statue at Seurasaari Open-Air Mu-\n75 pages + 14 pages of appendices\nJani Puhakka, building conservator\npoor man statues, alms boxes, men-at-alms, sculptures,\nfolk art, church art, Haapavesi, Seurasaari, open-air museums, preventive conservation, exhibitions\nPoor man statues are a form of folk art native almost exclusively to Western Finland. They are\nwooden alms boxes in the form of men, commissioned by the church to collect money for the poor.\nA poor man statue from Haapavesi was obtained by Seuraari open-air museum in 1912. It was\nplaced outdoors against a wall, and left there for nearly a century. Only recently has it undergone\nconservation and is now waiting to be returned to Seurasaari. The aim of this study is to help this\nBecause of its weathered condition, the artifact can no longer be returned to its original location\noutdoors. Instead, the plan is to exhibit the poor man statue inside the museum building it was previously leaning on – the bell tower of the Karuna church. This, too, has proved to be problematic\nbecause of multiple reasons. Not only are the conditions in the building hazardously humid and ever\nfluctuating, but the exhibition space is also poorly lit and difficult to access. An effort has now been\nmade to solve these issues and ensure the preservation of the museum object. The statue’s history\nwas largely unknown, so some research on its background was done as well.\nA variety of print and non-print publications were used to acquire the needed information. Several\nstaff members of the National Museum of Finland were also consulted.\nAs a result all risk factors endangering the preservation of the sculpture have been recognised and\nvaluated. A plan for a safe and functional display of the object has been conceived and explained. In\naddition, some previously unknown facts about the artifact’s past have been discovered.\n3 HAAPAVEDEN VAIVAISUKKO\n3.1 Ukon vaiheet\n3.4 Kunto ja konservointi\n4 PALAUTUS SEURASAAREEN\n4.2 Esineen säilyvyyttä uhkaavat tekijät\n4.2.1 Vääränlainen suhteellinen ilmankosteus\n4.2.2 Vääränlainen lämpötila\n4.2.6 Mekaaniset vaurioittajat\n4.5 Yhteenveto tarpeellisista toimenpiteistä\nLiite 1. Mittapiirrokset vaivaisukosta\nLiite 2. Kuvat vaivaisukosta\nLiite 3. Kuva ukon selustasta\nLiite 4. Ukko vuosien varrella\nLiite 5. Vaivaisukon yksityiskohtia\nLiite 6. Tapulin ensimmäisen kerroksen pohjapiirros\nLiite 7. Kuvat näyttelytilasta\nLiite 8. Riskianalyysi-taulukko\nLiite 9. Näyttelytilassa tehdyt mittaukset\nLiite 10. Ehdotus näyttelytelineeksi\nITE on lyhenne sanoista itse tehty elämä. Termiä käytetään nykykansantaiteesta, eli itseoppineiden taiteilijoiden tuotoksista. (ITE-taide, 2014.)\nKansanomaista, taiteessa kouluttamattomien luomaa taidetta ja ornamentiikkaa. Historiallisesti esimerkiksi koristeellisia käsitöitä tai käyttöesineitä. (Kallio et al. 1995: 290.)\nMyös mikrobi tai pieneliö. Mikroskooppisen pieniä eliöitä, joita löytyy\nKohteen esilläolo näyttelytilassa (Heinonen & Lahti 2001: 152).\nNäytteillepano yhdistettynä tulkintaan. Kohteelle on luotu konteksti esimerkiksi lisäämällä siihen jotain tai liittämällä se osaksi suurempaa kokonaisuutta. (Heinonen & Lahti 2001: 152.)\nMuseon kiinteä näyttely, joka pysyy yleensä kutakuinkin muuttumattomana vuodesta toiseen.\nSuhteellisen ilmankosteuden lyhenne. Tulee englanninkielisestä termistä\nMyös tasainen korroosio. Metalliesine korrodoituu yhtäaikaisesti koko\nVaivaisukot ovat tämän vuosituhannen puolella olleet paljon pinnalla. Niiden olemassaoloa, kohtelua ja kohtaloa on tarkoituksellisestikin pyritty nostamaan tapetille.\nUkoista on julkaistu uusia kartoituksia (ks. Santaholma 2001; Kantokorpi 2013a) ja\nnäyttäviä artikkeleita (ks. Kivipelto 2014), joilla on herätelty aihetta henkiin. Veistoksia on myös koottu yhteen väliaikaisia näyttelyitä varten ainakin Seinäjoelle (2001),\nHelsinkiin (2001) ja viimeisimpänä Kerimäelle (2013). Yhä useampi kansalainen tuntenee puu-ukot nyt kiehtovana ja nostalgisena, mutta alati katoavana kansantaiteen lajina.\nKoko maamme kulttuurihistoriallisen perinnön tallettajan ja esittelijän, Suomen kansallismuseon kokoelmiin kuuluu ainoastaan yksi vaivaisukko. Haapaveden vaivaisukko liitettiin Kansallismuseon kokoelmiin jo vuonna 1912. Veistos sijoitettiin vasta perustetun Seurasaaren ulkomuseon alueelle, Karunan kirkon kellotapulin seinustalle,\nmissä se sai sivistää vierailijoita ympärivuotisesti lähes vuosisadan ajan. Vuonna 2001\nvaivaisukko päätettiin poistaa näytteiltä ja kunnostaa. Sen konservointi saatiin päätökseen vuonna 2006, minkä jälkeen veistos on ehtinyt vierailla muun muassa edellä\nmainitussa Kerimäen vaivaisukkonäyttelyssä. Haapaveden ukon palautusta Seurasaaren ulkomuseoon on kaavailtu jo jonkin aikaa, mutta asia on toistaiseksi jäänyt toteuttamatta. Nyt palautus on kuitenkin vihdoin otettu päiväjärjestykseen; vaivaisukko aiotaan liittää osaksi ulkomuseon perusnäyttelyä kesään 2015 mennessä.\nVeistosta ei voida enää palauttaa entiselle paikalleen kellotapulin oven pieleen, missä\nse olisi väistämättä sään ja ilkivallan armoilla. Sen sijaan vaivaisukko on suunniteltu\nsijoitettavan turvallisempaan paikkaan tapulin pohjakerroksessa olevaan näyttelytilaan. Tämäkään vaihtoehto ei ole täysin ongelmaton etenkään siksi, että tapulin olosuhteet ovat tähänastisten mittausten perusteella kosteita ja ailahtelevia läpi vuoden.\nPuumateriaalin säilyvyyden kannalta vaihteleva lämpötila ja korkea suhteellinen ilmankosteus eivät ole lainkaan ihanteellisia. Näyttelytila on lisäksi vaikeasti saavutettava: sinne johtavat rappuset ovat huterat ja jyrkät, ja sisällä tilassa on hyvin hämärää.\nTämän työn pyrkimyksenä on edistää palautuksen toteutumista ja varmistaa, että vaivaisukko säilyy näyttelyolosuhteiden haasteellisuudesta huolimatta seuraavillekin sukupolville. Aihevalintaan on vaikuttanut oma kiinnostukseni puuveistosten konservointiin ja restaurointiin, sekä ennen kaikkea käsiteltävän asian ajankohtaisuus työn\ntoimeksiantajan, Museoviraston kannalta. Mikäli vaivaisukon näytteillepano ulkomuseossa todella tahdotaan toteuttaa ensi kesään mennessä, on valmistelut aloitettava pikimmiten. Täydellisen näyttelysuunnitelman laatiminen, saati sellaisen toteuttaminen,\nei opinnäytetyön puitteissa ole mahdollista. Olenkin rajannut käsittelemäni aihealueen\nmelko tiukasti (kaavio 1).\nKaavio 1. Käsitekartta keskeisistä tutkimusongelmista\nTyössäni selvitetään alkuun Haapaveden vaivaisukon historiaa niin itse esineen kuin\nsen edustaman esineryhmänkin taustatutkimuksen kautta. Veistos on dokumentoitu\ntarkoin sekä kuvallisesti että kirjallisesti. Esineeseen yhdistettäviä arvojakin on tulkittu, jottei vaivaisukon merkittävyys museoesineenä jäisi epäselväksi. Tämän lisäksi\ntyössä pohditaan, miten näytteillepano tapulissa sijaitsevassa tilassa voidaan esineen\nsäilyvyyttä vaalien toteuttaa. Näytteillepanoon liittyvät riskit on kartoitettu, ja ratkaisuja niiden minimoimiseksi ja ehkäisemiseksi on ehdotettu. Vaivaisukko tarvitsee\nomaperäisen ripustus- ja lukitusmekanisminsa takia irrallisen telineen, jotta se saadaan\nmuseorakennusta vahingoittamatta esille näyttelytilaan. Tähän tarkoitukseen veistokselle on suunniteltu sopiva teline, joka lisäksi edesauttaisi esineen säilyvyyttä ja tekisi\nkohteesta helpommin tulkittavan. Saavutettavuusongelmaan ehdotetaan vielä ratkaisuja, jotka toteuttamalla näyttelystä saataisiin mahdollisimman esteetön mahdollisimman\nhuomaamattomin lisäyksin. Myös kellotapuli itsessään on kuitenkin museokohde, ja\ntäysin esteetöntä näyttelystä ei valitettavasti rakennuksen julkisivua haittaamatta voida\nVaivaisukkoihin yleisesti liittyvää tietoa löytyi kiitettävästi kirjallisista lähteistä. Varhaisimmat puu-ukkoihin liittyvät julkaisut ovat kansanperinnettä tutkineen Samuli\nPaulaharjun ja arkeologi Aarne Tallgrenin käsialaa. Kyseiset herrat dokumentoivat\nvaivaisukkoyksilöitä ja selvittelivät niiden historiaa jo 1910-luvun alkuvuosina (ks.\nPaulaharju 1911; Tallgren 1912). Vuosikymmeniä myöhemmin veistoksista kiinnostui\nvalokuvaaja Markus Leppo, joka intoutui valokuvaamaan ja kartoittamaan säilyneitä\nukkoja. Hän julkaisi ottamistaan kuvista ja keräämistään tiedoista kirjan vuonna 1967.\nTämän jälkeen vastaavat, tosin aina edeltäjäänsä kattavammat teokset on toimittanut\narkkitehti Kaija Santaholma (2001) ja toimittaja Otso Kantokorpi (2013). Mitään perinpohjaista tutkimusta vaivaisukoista ei ilmeisesti ole vielä tehty, mutta mainituista\njulkaisuista sain ammennettua aivan riittävät taustatiedot työtäni varten. Nimenomaan\nHaapaveden vaivaisukon taustaa valottivat muutamat Haapaveden paikallishistoriaan\nliittyvät teokset sekä vanhat aikakauslehdet. Lisäksi syyskuussa 2014 paikallinen\nHaapavesi-lehti julkaisi avuliaasti artikkelin, jonka välityksellä yritin tavoittaa paikkakunnalla mahdollisesti säilynyttä perimätietoa vaivaisukon historiasta. Tämä ei juurikaan poikinut yhteydenottoja, mikä ei toisaalta ole ihmekään − ukko kuitenkin hyvästeli kotikuntansa jo reilu vuosisata sitten.\nEsineen turvallista näytteillepanoa edistävää riskien kartoitusta ja analyysia varten tutustuin tarkoin sekä kohteeseen että näyttelytilaan. Riskitekijät tunnistaakseni ja luokitellakseni nojauduin lähdemateriaaliin. Ennaltaehkäisevään konservointiin, eli kokoelmista huolehtimiseen liittyvää kirjallisuutta tavoitin lähinnä englanninkielisenä. Erityisen hartaasti aiheeseen on paneuduttu kanadalaisessa konservointilaitoksessa (Canadian Conservation Institute, CCI). Siellä työskentelevistä konservaattoreista varsinkin Stefan Michalskin nimi mainitaan tiheään aiheeseen liittyvissä julkaisuissa. Yhtälailla paljon siteerattu ennaltaehkäisevän konservoinnin uranuurtaja on Robert Waller,\nkanadalainen hänkin. Painettujen lähteiden ohella hyödynsin CCI:n internetsivuilla\njulkaistua materiaalia, joka oli osittain jopa tuoreempaa kuin painetuissa teoksissa.\nKonsultoin myös Museoviraston henkilökuntaa aktiivisesti asian tiimoilta. Työtäni ohjasi toimeksiantajan puolelta ulkomuseon rakennuskannasta vastaava rakennuskonservaattori Jani Puhakka, joka vaivaisukkoa opinnäytetyöni aiheeksi alun perin ehdottikin. Hänen lisäkseen työni sisältöön on vaikuttanut Seurasaaren ulkomuseon intendentti Mikko Teräsvirta, joka on kautta prosessin edustanut museon kantaa ja toiveita\nesineen näytteillepanoon liittyen. Suuri apu on lisäksi ollut vaivaisukon taannoin konservoineesta Matti Aaltosesta. Hän muun muassa mahdollisti paraikaa Helsingin uumeniin varastoidun puu-ukon tapaamisen ja luovutti käyttööni esineen konservointikertomuksen.\nKirkonäijä, fatipyssy, vaivaispoika – veistetyllä ukolla on monta nimeä. Vaivaisukot\novat vahvasti länsisuomalainen kansantaiteen muoto, jonka historian katsotaan ulottuvan 1600-luvulle. Niitä saattaa edelleenkin nähdä pystytettyinä kirkkojen lähipiiriin.\nOsa on kuitenkin päädytty uudelleensijoittamaan museoihin tai varastojen suojiin.\nPuisten ukkojen tärkeänä tehtävänä on ollut tukea seurakuntansa sosiaalihuoltoa keräämällä varoja köyhille ja vaivaisille. Nykyisellään niiden keräämiä ropoja saatetaan\nkäyttää diakoniaan, lähetystyöhön tai maakuntamuseoissa vaikkapa museon ylläpitoon. Vain muutamia vaivaisukkoja on tavattu Suomen ulkopuolella ja nekin Ruotsissa, jonne ne ovat hyvin voineet levitä suomalaismuuttajien mukana. Siellä esimerkiksi\nsatuhahmo Nils Holgerssoninkin tapaamasta Rosenbom-nimisestä kirkonäijästä tehty\nkopio yhä anoo almuja erään Karlskronan kirkon edessä. 1700-luvulta peräisin oleva\nalkuperäisukko on siirretty sisätiloihin suojaan. Noita jokusia naapurimaassa asuvia\npoikkeuksia lukuun ottamatta nämä kansan veistotaiteen outolinnut ovat kuitenkin\nuniikkeja Suomelle. (Tallgren 1912: 335, 340; Leppo 1967: 11; Santaholma 2001: 7;\nKantokorpi 2013b: 11; Sevärdheter i Karlskrona 2014.)\nVaivaisukkoperinteen juuret yltävät katoliselle keskiajalle. Köyhäinhoito oli tuolloin\nkokonaisuudessaan kirkon vastuulla, ja sitä rahoitettiin erilaisin keräyksin. Viimeistään 1300-luvun alussa kerrotaan paavin käskyn käyneen sijoittaa kirkkoihin varsinaiset lippaat suorittamaan rahankeruuta erinäisiin tarkoituksiin. Näiden keruulippaiden\nhankintaa koskeva määräys tuli ensimmäisen kerran vuonna 1308, ja toistui vielä 1333\nja 1343. Rahalippaat olivat onttoja tukkeja, jotka lukittiin visusti usealla rautalukolla.\nTällaisia anekauppaankin liitettyjä tukkeja lienee nikkaroitu paljonkin, kunnes niiden\nkäyttö kiellettiin uskonpuhdistuksen myötä 1527. Jos näissä varhaisissa keräyslippaissa oli alun perin maalauksia tai veistoksia ollut, lienevät ne tuhoutuneet muiden pyhimyskuvien tavoin uskonpuhdistuksen aikoihin. Vuoden 1571 kirkkoasetus näet määräsi joka ikisen kuvan poistettavaksi, mutta tukkien käytön rahan keruussa ja säilytyksessä jatkuvaksi. Niihin kertyneet varat suunnattiin sairaaloihin, vaivaisille. 1600luvulla vaivaistukkeja toivottiin taas sijoitettavan julkisiin tiloihin niin hallitsijan kuin\nkirkonkin taholta. Mainintoja tuolloisista vaivaislaatikoista ja -tukeista löytyykin useita, joten niiden voi olettaa olleen melko yleisiä. (Tallgren 1912: 341−342; Santaholma\nSe, miksi vaivaistukkeja on päätetty alkaa koristella, ja vieläpä veistää äijän muotoon,\non askarruttanut tutkijoita jo vuosisadan ajan. Vaivaistukkeja on kuitenkin ollut kaikkialla Ruotsi-Suomessa, mutta vaivaisukkoja niistä kehittyi pääosin vain Länsi-Suomessa. Vaivaisukoista kiinnostunut Markus Leppo (1967: 9) on arvellut, että ihmishahmojen olisi koettu puhuttelevan lukutaidotonta ja taikauskoista kansaa pelkistettyjä\nvaivaistukkeja enemmän. Armeliaisuuden osoittaminen on epäilemättä tuntunut rituaalimaisemmalta, kun almun on päässyt lahjoittamaan puu-ukon valvovan katseen alla. Vaivaisukkoihin on niiden muotokielen perusteella uskottu otetun vaikutteita laivojen keulakuvista. Laivoja länsirannikolla valmistettiinkin monessa kolkassa. (Leppo\n1967: 11.) Koska pyhäinkuvien käyttö oli kiellettyä, alettiin tukkeja luultavasti aluksi\nmuokata muiden raamatun henkilöiden muotoon. Ainakin Hauhon vaivaisukko, jonka\non arveltu olevan säilyneistä ukoista vanhin, esittää Markuksen evankeliumista tuttua\nBartimeus-nimistä kerjäläistä. Varhaisin maininta Bartimeus-ukosta on vuodelta 1713.\n(Tallgren 1912: 342.) Särkisalon kirkosta taasen löytyy yhä pieni Lasarus-ukko, joka\npaiseisena anelee ropoja lippaaseensa. Lasaruksen iästä ei ole varmuutta, mutta vanhimmasta päästä on sekin. (Kantokorpi 2013a: 228.) Myöhemmin Suomen sodan\n(1808−1809) jälkeen valmistetut vaivaisukot muistuttivat usein aikansa sotainvalideja,\njoille lippaisiin tiputetut varat uskottavasti päätyivätkin. Suurin osa tähän päivään säilyneistä ukoista on peräisin juuri 1800-luvulta. Tähän on varmasti vaikuttanut sodan\nseurauksena lisääntynyt avun tarvitsijoiden määrä. Toisaalta moni vanhempi vaivaisukko on saattanut saada tuhonsa samaisissa taistoissa. (Leppo 1967: 11−12; Kantokorpi 2013b: 11.)\nSäilyneet kirkonäijät on taannoin pyritty jakamaan alueellisesti kolmeen tyyppiin: etelä-, keski- ja pohjoispohjanmaalaiseen. Jaon mukaan eteläpohjanmaalaiset ukot ovat\ntyypillisesti pienehköjä (100–150 cm) ja hatuttomia. Ne eivät useinkaan ole kokonaisia hahmoja, vaan kohoavat taustalaudoituksestaan reliefin tavoin. Keski-Pohjanmaan\nukot taas ovat keskimääräisesti hieman suurempia (120–180 cm) ja niin ikään paljaspäisiä. Eteläisestä tyypistä poiketen ne ovat kuitenkin kokonaisiksi veistettyjä. Pohjoisimmat vaivaisukot ovat muita kookkaampia (160–195 cm) ja useimmiten hattupäisiä.\nNe saattavat nojata seinustaan, tai joskus jopa seisoskella tien poskessa itsekseen.\n(Leppo 1967: 14.) Vaivaisukkojen kuvia selaillessa eteläiset ukot todella näyttävätkin\nolevan muita useammin reliefimäisiä (muun muassa Lapuan, Ylihärmän ja Nurmon\nukot) ja pohjoiset ukot lähes poikkeuksetta hattupäisiä (muun muassa Haapaveden,\nKalajoen ja Saloisten ukot). Mielestäni jako ei ole kuitenkaan enää nykytietoihin pe-\nrustuen toimiva, sillä luokiteltujen ukkojen seasta löytyy myös runsaasti poikkeuksia.\nEsimerkiksi pohjoisten vaivaisukkojen joukossa on paljon lyhyitäkin yksilöitä. Pohjanmaaksi mielletyn alueen rajatkin olivat jaottelun julkaisuvuotena 1967 vielä epävirallisia, mikä osaltaan vaikeuttaa tulkintaa. Nykyinen maakuntajako virallistettiin vasta myöhemmin, 1990-luvulla (Luokituksen kuvaus, 2014), ja se poikkeaa etenkin Pohjanmaan kohdalla suuresti niin kutsutusta historiallisesta maakuntajaosta. Nykyisten\nPohjanmaan, Etelä-Pohjanmaan ja Pohjois-Pohjanmaan maakuntien lisäksi historialliseen Pohjanmaahan lukeutuu myös Kainuun alue ja suuri osa Lapista. (Forsman 1927:\n850.) Ongelmallista on myös se, ettei tyyppijaossa ole huomioitu lainkaan niitä lukuisia vaivaisukkoja, jotka asustavat nykyisillä Keski-Suomen, Pirkanmaan ja Satakunnan alueilla. Vaivaisukoille ei ole ainakaan tähän mennessä onnistuttu kehittelemään\nmuutakaan perusteltua tyyppijakoa.\nAlueesta riippumatta lähes kaikille vaivaisukoille yhteistä on yleensä rinnan alueella\nsijaitseva rahareikä sekä puusta veistetyn miehen ulkokuori - yhtä akkaa lukuun ottamatta. Rahasäiliö saattaa sijaita ukon rinnassa tai joskus jopa veistoksen selkää vasten\nolevan seinän toisella puolella. Tässäkin on poikkeuksia; esimerkiksi aiemmin mainitsemani pieni Särkisalon Lasarus seisoo rahalippaansa päällä. Usean vaivaisukon yhteyteen on myös kiinnitetty plakaatti, johon on valikoitu ohikulkijoiden armeliaisuuteen vetoava raamatun sitaatti. ”Joka köyhää armahtaa hän lainaa herralle” lienee variaatioineen lausahduksista suosituin. Monesti kehotukset ovat tietenkin ruotsinkielisiä.\nVanhempia ukkoja yhdistää lisäksi se, että ne kaikki ovat – tai ovat ainakin joskus olleet – pintakäsiteltyjä. (Leppo 1967: 12, 14−15.) Silloin tällöin uusittu maalikerros onkin luultavasti se, mikä on auttanut veistoksia säilymään tähän päivään niinkin ehjinä\nkuin ovat. Maali suojaa puuta sateen ja säteilyn aiheuttamilta kulumiselta ja haurastumiselta. Useimmiten vaivaisukon säänsuojana on lisäksi jonkinlainen katos tai koppi.\nModernimmista, viime vuosisadalla veistetyistä vaivaisukoista moni on ammattitaiteilijan käsialaa. Vanhempien vaivaisukkojen valmistajista ei kuitenkaan useimmista tiedetä kuin nimi, jos sitäkään. Näiden veistäjät ovat yleensä olleet paikallisia puuseppiä,\nrakennusmiehiä tai tilallisia kotinikkareita – eivät siis varsinaisia taiteilijoita. (Leppo\n1967: 13; Tallgren 1913: 338.) Tästä syystä iäkkäiden vaivaisukkojen on nyttemmin\nmielletty edustavan varhaista ITE-taidetta (Kantokorpi 2013b: 13).\nVaivaisukot ovat saaneet kansan keskuudessa taikauskoisia piirteitä, vaikka ovatkin\nkirjaimellisesti kirkon äijiä. Niihin on ollut tapana laittaa rahaa paitsi hyvää tehdäkseen, myös onnea saadakseen. Ukoille on myös esitetty toiveita ja tehty lupauksia. Jos\nlupauksista ei ole muistettu pitää kiinni, on vaivaisukko tavalla tai toisella kostanut.\nEivät sietäneet puu-ukot ivailuakaan. Kertoman mukaan muuan juopunut mies halvaantui pakotettuaan Vimpelin vaivaisukon tanssiparikseen. Kostotaruistakin huolimatta ukkoja alati mukiloitiin ja ryöstettiin. (Knuuttila 2013: 25-27; Saarikoski 1971:\nViimeisimmän kartoituksen mukaan vaivaisukkoja on edelleen jäljellä noin 145 yksilöä. Lisäksi Soinista löytyy ainoa säilynyt vaivaisakka. (Kantokorpi 2013b: 11.) Suurin osa ukoista on edelleen seurakuntien omistuksessa, eli niiden säilyvyydestä jälkipolville vastaa kirkko. Ilmeisesti mitään perusteellisia ohjeita vaivaisukkojen hoidosta\nseurakunnille ei ole kuitenkaan annettu. Kirkkohallituksen julkaisemassa Arvoesineistön hoito seurakunnassa -oppaassa kyllä mainitaan esineryhmä, mutta veistosten huoltoon annetut ohjeet ovat melko epämääräiset. Oppaasta on tulkittavissa, että paras\npaikka vaivaisukoille on sisätiloissa. Sisälle siirron jälkeen ukot tulisi vain ympäripyöreästi korjata, jahka ne ovat ensin kuivaan sisäilmaan tottuessaan halkeilleet ja rapistuneet. (Lempa 2009: 66.) Näitä ohjeita olisi syytä tarkentaa ja päivittää, jotta mahdollisimman monen vaivaisukon elämää saadaan pidennettyä. Kun puuveistokset totutetaan sisätilojen alhaiseen suhteelliseen ilmankosteuteen kontrolloidusti, voidaan tarpeeton halkeilu aivan hyvin välttää. Perinteistä johtuen puu-ukkojen korjaus saattaa\nmyös helposti päätyä paikallisten puuhamiesten tehtävälistoille – heidän edeltäjiensä\nkäsialaahan moni veistoksista on. Vaivaisukkojen arvoja kunnioittavaan korjaamiseen\nvaaditaan kuitenkin konservointi- ja restaurointialan tuntemusta.\nHaapaveden alkuperäisen vaivaisukon tunnettu historia on varsin vajavainen. Etenkin\nvuonna 1912 tapahtunutta museointia edeltävältä ajalta on säilynyt tietoa vain niukasti. Unholaan ovat vajonneet niin ukon valmistusvuosi, veistäjä kuin ryöstäjätkin. Vaivaisukon elämä kuitenkin alkoi Haapavedellä ja jatkui Seurasaaressa.\nVaivaisukko on ilmeisesti valmistettu Haapaveden seurakunnan vanhan, tosin järjestyksessä kolmannen, puukirkon yhteyteen. Nykyinen Haapaveden kaupunki sijaitsee\nPyhäjoen varrella Pohjois-Pohjanmaalla (Koskela 1973: 15) (kuva 1). Kristinusko järjestäytyi seudulla taannoin muun läntisen Suomen tavoin verrattain varhain. Haapaveden alue oli ensin osa vuonna 1329 perustettua Saloisten seurakuntaa, johon kuului\ntuolloin laaja alue Oulujoen ja Kalajoen väliltä. Pyhäjoen varren kattava alue erkani\nomaksi kirkkoherrakunnakseen, Pyhäjoen seurakunnaksi, vuonna 1573. Kirkko sijaitsi\ntuolloin Pyhäjoen suulla, jonne oli sittenkin Haapavedeltä kovin pitkä matka. (Sariola\nKuva 1. Suurpiirteinen kartta Haapaveden tienoista (Malmi 2014)\nVihdoin vuoden 1650 vaiheilla Haapavedelle, joka tuolloin vielä tunnettiin Haapajärvenä, muodostui oma kappeliseurakuntansa. Jo tällöin Haapavedellä sijaitsi pieni kappeli, jonka paikalle rakennettiin vuosisadan lopulla hieman suurempi kirkko. Lopulta\nkolmas vieläkin suurempi kirkko rakennettiin edelleen kutakuinkin samalle paikalle,\nja vihittiin käyttöön vuonna 1784 (kuva 2). (Sariola 1948: 33−34.)\nKuva 2. Haapaveden kolmas kirkko ja sen kellotapuli (Suomen Muinaismuistoyhdistyksen VII taidehistoriallinen retkikunta 1899)\nHaapaveden kolmannen puukirkon suunnitteli ja rakennutti läheiseltä Kalajoelta kotoisin ollut Siimon Jylkkä. Ristinmallisen kirkon rakentamisessa hyödynnettiin osittain edellisen kirkon puita. Luultavasti myös saarnatuoli ja muita interiöörin elementtejä säilytettiin. Kolmas kirkko oli neljä kertaa edeltäjänsä kokoinen, jykevä ja koristeellisesti veistetty. Sen viereinen kellotapuli oli valmistunut vuonna jo 1750, siis hyvän aikaa uutta kirkkoa aikaisemmin. Ilmeisen rakastettu kirkkorakennus paloi liki\n200-vuotiaana vuonna 1981, mutta sen kellotapuli säästyi tuholta. Syyksi todettiin\nmyöhemmin tuhopoltto. Nykyinen seurakuntakeskus rakennettiin 1980-luvun aikana\nlähelle vanhojen kirkkojen paikkaa. (Sariola 1948: 34; Historia, 2011; Kirkkojen kohtalona tuhotyö tai salama, 2006.)\nTuon nyt jo tuhoutuneen puisen pyhätön kellotapulin eteläisellä seinustalla seisoi\nHaapaveden vanha vaivaisukko ennen muuttoaan Helsingin Seurasaareen (Pettersson\n1974: 508). Siitä, kuinka kauan se ehti kotikunnassaan päivystää, ei ole täyttä varmuutta. Museoviraston esinekortissa arvioidaan veistoksen valmistuneen 1800-luvun\nloppupuolella. Ukkoon oli kuitenkin ehditty jo ennen museointia tehdä sen verran\nmuutoksia, että se voisi mielestäni olla vanhempikin. Lisäksi sen kotikirkon inventaarioluetteloihin on jo vuosina 1836−39 merkitty kellotapulin seinässä kiinni oleva ”Fattig Stock” (vapaa suomennos: ”köyhä tukki”). Jopa niinkin aikaisin kuin vuonna 1766\non jonkinlaisen rahankeruutukin lukkoa korjattu Haapaveden seurakunnassa. (Petters-\nson 1974: 508.) Vieläpä on vuonna 1913 eräs toimittaja kuvaillut Seurasaareen saapuneen ”kammottavan näköinen ”vaivaisukko” jota varkaat ovat satojen vuosien kuluessa kaiverrelleet” (Matkailulehti 1913: 28). Voi tietenkin olla, että ukko on vain viettänyt nuoruutensa poikkeuksellisen ankarissa olosuhteissa, ja on siksi vaikuttanut ikäistään vanhemmalta. Myöskään vaivaisukon tekijästä ei ole tietoa.\nTuntemattomista syistä ukko on päätynyt Suomen kansallismuseolle vuonna 1912.\nEsineen tietoihin on kirjattu ainoastaan sen lahjoittaja: ”hra Lindström Haapavedeltä”\n(Esine S1361, 2014). Lahjoittajan etunimeä ei mainita, mutta kyseessä voisi olla kerääjä K. A. Lindström (Kuurne 2014). Koneenkäyttäjä K. A. Lindström aloitti esineiden keräilyn vuonna 1894, ja oli aktiivinen ainakin vielä vuonna 1918. Tuona aikana\nhän ehti toimittaa museoille satakunta lähetystä, jotka sisälsivät kaikkiaan lähemmäs\ntuhat esinettä. K. A. Lindströmin kerrotaan kylläkin toimineen ennen kaikkea EteläSuomessa, mutta silloittainen pyrähdys Pohjanmaan suuntaan ei liene ollut mahdoton.\n(Tallgren 1918: 8.)\nRunsas vuosisata sitten vaivaisukko siis matkasi Haapavedeltä Helsinkiin, missä se sijoitettiin vasta perustettuun Seurasaaren ulkomuseoon. Ulkomuseon oli perustanut\nkansatieteilijä Axel Olai Heikel vuonna 1909. Mallia hän oli ottanut Tukholman Skansenista. Ideana oli kerätä museoalueelle suomalaista rakennusperinnettä ja -historiaa\nmahdollisimman kattavasti edustava kokoelma niin yksittäisiä rakennelmia kuin kokonaisia pihapiirejäkin. Seurasaaren ulkomuseo siirtyi valtion omistukseen ja osaksi\nniin ikään tuoretta Suomen kansallismuseota vuonna 1913. Viimeistään tällöin vaivaisukkokin saarelle siirrettiin. Ensimmäinen saarelle tuotu rakennuskokonaisuus oli\nKonginkankaalta pelastettu Niemelän torppa. Tätä nykyä rakennuksia on kertynyt jo\n87. (Järvelä-Hynynen 1992: 6; Tietoa museosta, 2014.)\nKarunan kirkko, jonka kellotapulin seinustalle ukko asetettiin, on yksi ensimmäisiä\nsaarelle hankittuja rakennuksia (kuva 3). Samaten on kirkko koko museon vanhin rakennus; se valmistui Sauvon pitäjän rannikolle vuonna 1686. Kirkon rakennutti paroni\nArvid Horn, joka omisti myös paikallisen Karunan kartanon. Tapuli on hiukan nuorempi, valmistunut vuonna 1767. Vuosisatoja myöhemmin vanha kirkko jäi seurakunnalleen tarpeettomaksi uuden kivikirkon myötä. Puukirkko lunastettiin Seurasaaren\nulkomuseolle yksityisen rahoituksen avulla 1911. Kirkkoa koristivat alun perin lukui-\nsat taidehistoriallisesti merkittävät öljymaalaukset. Näistä moni oli jo ennen rakennuksen siirtoa liitetty muihin kokoelmiin, mutta osa muutettiin kirkon mukana Seurasaareen. Puukirkon ja tapulin purkaminen aloitettiin Sauvossa kesällä 1912, ja jo samana\nsyksynä rakennukset komeilivat koottuina nykyisillä sijoillaan. (Järvelä-Hynynen\n1992: 15−16; Karunan kirkko, 2014; Historiallinen Aikakauskirja 1916: 32.)\nKuva 3. Karunan kirkko Seurasaaren ulkomuseossa. Kellotapuli häämöttää puiden takana kirkosta vasemmalle. (Malmi 2014)\nVaivaisukko on tiettävästi ollut tapulin sisätiloissa jo ainakin tammikuussa 1913. Ukko on mainittu tuolloin julkaistussa aikakauslehdessä Karunan kirkon julkistamiseen\nliittyvässä tekstissä. Jutun kirjoittanut tosin kertoo olleensa paikalla kirkon vihkijäisissä ”tämän kuun 10. päivä”. Tämä voisi tarkoittaa joulukuuta, jos lehti on julkaistu aivan tammikuun alussa. Jos taas kaikki kirjoittajan tekemät havainnot ovat tuolta vihkijäispäivältä, on vaivaisukko asuttanut tapulia heti sen avajaisista asti – ehkä jo vuoden\n1912 joulukuusta. (Matkailulehti 1913: 27−28.)\nMyöhemmin samana vuonna toinen toimittaja (Krohn 1913) on kirjoittanut vaivaisukon lymyävän tapulin nurkassa vain väliaikaisesti. Siellä se kirjoittajan mukaan\nodottelee, ”milloin se pääsee virkaansa toimittamaan entiselle kunniapaikalleen, kirkon seinämälle”. Voi olla, että ukko suunniteltiin siis alkujaan sijoitettavan itse kirkon\nPari vuotta myöhemmin, marraskuussa 1915 ulos tulleessa Eläinten ystävät -lehdessä\nLinnunpesä. Seurasaarella Karungin kirkon sisäänkäytävän viereen on\nasetettu vaivaisukko, jonka rintaan kirkossakävijät vanhaan hyvään aikaan ovat saaneet uhrata roponsa. Tämä puu-ukko on nyt, kuvainnollisesti puhuen herännyt eloon, sillä onnellinen varpuspari on sen rinnassa\nlöytänyt hauskan kodin ja pienet poikaset visertävät niin tyytyväisinä\nsiellä, kun kurkistaa sisään reijästä. (Eläinten ystävä 1915: 20.)\nTämän perusteella vaivaisukko untuvaisine asukkaineen totta tosiaan olisi seissyt alun\nperin kirkon ovella. Samaa tukisi äskeistä jo aikaisemmin, maaliskuussa 1915, julkaistun lehtikuvan kuvateksti (Pääskynen 1915: 15). Tekstin mukaan retkikunnan yhteiskuva vaivaisukon kanssa (kuva 4) olisi otettu Karunan kirkon edessä. Verrattuani kyseistä kuvaa tapulin seinustan ympäristöön (kuva 5) vakuutuin kuitenkin kuvatekstin\nvirheellisyydestä. Maastonmuotoihin, kasvillisuuteen ja jopa kiviaidan yksityiskohtiin\nperustuen kuva vaikuttaisi olleen otettu tapulin edessä. Myös ukolle museon toimesta\nvalmistama katos näyttää olevan täysin samalla paikalla kuin mistä se on jouduttu tapulin ulkolaudoituksen korjaamisen tieltä hiljattain purkaa. Museoviraston kuvakokoelmista löytyy sama otos eri rajauksella. Siellä kuva on päivätty 11.10.1914 ja kuvaajaksi mainittu pelkkä ”Pietinen”.\nKuvat 4 ja 5. Vaivaisukko kuvattuna vuonna 1914 (Pääskynen 1915) ja tapulin seinusta nykypäivänä (Malmi 2014)\nNäiden tietojen avulla vaivaisukon voi ajoittaa vaihtaneen paikkaansa tapulin sisänurkasta ulos oven pieleen joskus vuoden 1913 heinäkuun ja vuoden 1914 lokakuun välisenä aikana. Katoksenkin on tällöin täytynyt valmistua viimeistään syksyllä 1914.\nUkko sai seistä kutakuinkin näillä sijoillaan vuoteen 2001 asti, jolloin se päätettiin\npoistaa näytteiltä huonon kuntonsa vuoksi. Veistos siirrettiin tuolloin taas kerran tapulin sisätiloihin odottelemaan – tällä kertaa konservointia.\nHaapavedelle valmistettiin vuonna 1957 uusi vaivaisukko alkuperäisen ukon mittojen\nmukaan (kuva 6). Jäljennöksen tekijöiksi kerrotaan taiteilija Aarno Jääskö ja maanviljelijä Heikki Niittykoski (Haapaveden vaivaisukko, 2014).\nKuva 6. Haapaveden nuorempi vaivaisukko melko vastikään veistettynä (Nurkkala\nKerran uudesta vaivaisukosta päätettiin tehdä edeltäjänsä näköinen, voisi olettaa Jääskön ja Niittykosken tehneen jonkinlaista taustatutkimusta alkuperäisen ukon ulkonäöstä. Tuolloin lienee osa haapavetisistä vielä muistanut, miltä vanha ukko aikoinaan\nnäytti. Niinpä saattavat esimerkiksi kopioukon kasvot olla jokseenkin samanlaiset\nkuin alkuperäisellä. Uudella herralla on muhkeat viikset ja tummat kulmakarvat, jotka\nnäyttäisivät vanhalta ukolta kuluneen pois. Toisaalta uudemman ukon mittasuhteillakin on leikitelty, joten alkuperäisukon ulkonäköä ei ole välttämättä muiltakaan osin\ntäysin täsmällisesti jäljennetty.\nTämä ukko keräsi aluksi ropoja kellotapulin länsiseinustalla, missä sen edestä kulki\ntie. Jatkuvan ilkivallan takia se siirrettiin lopulta rauhallisempaan paikkaan kirkon sisäänkäynnin viereen. (Nummela 2011: 235.) Kun kirkko vuonna 1981 paloi, saatiin\nveistos täpärästi pelastettua. Se ehti kuitenkin osittain vaurioitua palossa. Haapaveden\nRotary-klubi otti myöhemmin asiakseen kunnostuttaa ukon, ja korjauksen suoritti paikallinen entisöijä Juho Tulppo. Uutta vastaava vaivaisukko palautettiin seurakunnalle\nvuonna 2004. Tätä nykyä se seisoo uuden kirkon aulassa, turvassa tihutöiltä. (Leppo\n1967: 138; Haapaveden vaivaisukko, 2014.)\nHaapaveden alkuperäinen ukko on vaivaisukoksi suhteellisen massiivinen, 1785 mm\nkorkea (Esine S1361). Kookkaana ja hattupäisenä se edustaisi Markus Lepon jaottelun\nmukaan pohjoista tyyppiä (Leppo 1967: 15). Tarkempia mittoja voi tarkastella liitteen\n1 mittapiirroksista, jotka on tehty osittain Aaltosen (2006) ja osittain itse ottamieni\nmittojen pohjalta. Vaivaisukon kuvat taas löytyvät liitteestä 2.\nUkko on veistetty lähestulkoon kokonaan yhdestä puusta. Materiaaliksi on arveltu\nmäntyä. Vain kädet ja selän luukku ovat erillisiä puukappaleita. Vasemman käden\nkiinnitykseen on käytetty kolmea puutappia. Oikean käden taas lävistää hartiavyötteen\nalapuolelta kaksi puutappia ja yläpuolelta kaksi rautanaulaa. Oikea käsi ei ole aivan sijoillaan, vaan roikkuu muutaman sentin liian alhaalla. Rautanaulat on varmaankin lisätty jälkeenpäin estämään kättä luisumasta täysin paikoiltaan. Vaihtoehtoisesti käsi\non ehkä irrotettu tai kokonaan vaihdettu, eikä sitä ole saatu enää istumaan oikeaan\nkohtaan. (Aaltonen & Kehusmaa 2006: 1.)\nRintaa on kaiverrettu ontoksi rahasäiliötä varten. Solisluiden välissä, missä kravatin\nsolmu sijaitsisi, näkyvät jäänteet poikki murtuneesta puisesta vaarnasta. Samanlaisen\nvaarnan mentävä aukko lävistää ukon lantion. Kohdan peittää nyt metallivyöte (Aaltonen & Kehusmaa 2006: 1). Ukko lienee alun perin varmistettu seinään kahdella puisella vaarnalla nykyisen metallisen sijaan.\nRipustus- ja lukitusmekanismi\nNykyinen ripustus- ja lukitusmekanismi on kokonaan metallinen. Ulkoisen tarkastelun\nperusteella materiaali näyttäisi olevan rautaa. Metalliosat ovat ennen suojakäsittelyä\nolleet punertavan niin kutsutun yleisen korroosion peitossa, mikä on raudalle tyypillistä (Lastras Pérez 2013). Etupuolelta vaivaisukkoa kiertää neljä vyötettä: hartioiden,\nvyötärön, vatsan ja lantion korkeudelta. Kaksi ylintä vyötettä tukevat paikoilleen metallilevyjä, jotka muodostavat ukon rintaan kuin haarniskan. Näistä levyistä keskimmäisessä on joskus ollut rahareikä, josta kolikon on voinut tiputtaa rinnan sisäiseen\nrahasäiliöön. Reikää on kuitenkin ryöstömielessä suurennettu. Alempi vatsan vyöte\nkoostuu kahdesta osasta, joiden avulla vatsan lävistävän metallivaarnan saa lukittua\nniille sijoilleen. Lukko ei ole alkuperäinen, vaan peräisin Kuortaneelta (Esine S1361,\n2014). Alin vyöte peittää vanhan vaarna-aukon. Kukin vyöte on kiinnitetty puuukkoon usealla suurella rautanaulalla.\nVyötteet eivät ulotu selkäpuolelle. Selässä on kylläkin painaumia, joiden perusteella\nhartiavyöte olisi joskus ulottunut molemmin puolin lapaluiden tienoille. Samoin vyötärövyöte näyttäisi sijainneen joskus alempana, tai vatsavyöte ulottunut pidemmälle.\nKeskellä selkää on saranallinen luukku, jonka kautta rinnan rahasäiliön on voinut tyhjentää. Luukku lukitaan pienemmän metallivyötteen avulla. Tähän ei tosin enää ole\nlukkoa. Vasemmalla puolella lapaluun ja takareiden kohdalla on kaksi metallilenkkiä,\njoista vaivaisukon saa ripustettua tappien varaan. Ripustussysteemi on saranamainen –\nukkoa voi ripustuksissa ollessaan liikutella irti seinästä. Ukon ollessa seinää vasten\npystyy metallivaarnan työntämään sen vatsan läpi seinään ja lukitsemaan etupuolelta\npaikoilleen. Tällöin veistosta ei saa enää käännettyä irti seinustasta, eikä rahalippaan\nluukkuun pääse käsiksi. Selässä olevat painaumat, tyhjennysluukku, ripustusmekanismi samoin kuin aikaisempien puuvaarnojen reiätkin erottuvat liitteen 3 kuvassa.\nUkon pintakäsittely on kulunut monin paikoin pois, mutta varsinkin selkäpuolelta ja\nmuista suojaisista kohdista voi vielä erottaa värikerroksia. Vaivaisukon hattu ja jalki-\nneet ovat mustat, ja lienevät olleet sen väriset alun perinkin. Kulmakarvat ja silmät\novat lähes kokonaan kuluneet pois, ja suun alue on lohjennut irti. Lohkeaman muodon\nperusteella nenän alta voisi puuttua viikset. Tummanruskeiden hiusten maalattu muoto\npoikkeaa veistetystä (kuva 7). Ne voisivat siis olla joskus maalattu ja muotoiltu uudelleen. Kasvoilla ja kaulassa on säilynyt ihonväristä maalia, joka on sekin luultavasti ainakin osittain päällemaalausta. Maalia oli nimittäin myös posken kitillä tasoitetun halkeaman päällä. Mahdollinen päällemaalaus on hieman tummempaa kuin alempi kerros, joka saattaa toisaalta myös olla pohjamaalia. Myös käsissä voi erottaa kaksi ihonväristä maalikerrosta. Ensimmäinen on maalattu suoraan puulle, ja sen päälle on sivelty valkoinen pohjustus sekä uudempi kerros ihon sävyä. (Aaltonen & Kehusmaa\nKuva 7. Lähikuvassa erottuu hiusten veistetty muoto (Malmi 2014)\nVaatteiden selkäpuolen väritys on ilmeisesti alkuperäinen. Hännystakki on punainen\nja housut harmahtavan vaaleansiniset. Punainen sävy saattaisi olla punamultaa. Paidan\nkauluksessa on jäämiä siniharmaasta maalista, joka voisi olla samaa sävyä kuin housut. Etupuolella alkuperäisvärejä ei erota, sillä niitä peittää tummanruskea kerros joko\nmaalia tai tervaa. (Aaltonen & Kehusmaa 2006: 1.)\nNäiden havaintojen perusteella tein hahmotelman siitä, miltä vaivaisukon etupuoli on\nkenties joskus näyttänyt (kuva 8). Lisätyt viikset ja kulmakarvat mukailevat kasvojen\nKuva 8. Hahmotelma vaivaisukon puuosien alkuperäisestä värityksestä (Malmi 2014)\nVaivaisukon asu koostuu polvitaipeisiin ulottuvasta takista, kauluspaidasta ja pitkistä\nhousuista. Lisäksi herralla on päässään korkeahko silinterin mallinen hattu ja jalassaan\nyksinkertaiset kengät. Jälkimmäisistä ei kylläkään ole paljon jäljellä, sillä jalkaterät\nUkon takki näyttäisi olevan sortuukin (myös sortuutti) tyyppinen − tosin ilman sellaiselle ominaista pitkää takahalkiota. Samanlaisia pidempiä kauluksellisia takkeja näkee\nuseammillakin vaivaisukoilla. Ranskassa muodikkaaseen surtout-takkiin pohjautuva\ntakkimalli levisi matkustelevien sotilaiden ja varakkaamman väestön mukana Suomeen 1700-luvun puolella. Eritoten Länsi-Suomessa sortuukit yleistyivät nopeasti talonpoikien juhlatakkeina ja parempina nuttuina. Ne pysyivät siellä muodissa ainakin\n1800-luvun loppupuoliskolle. Takin helman pituus saattoi vaihdella alueittain – ja\nkankaan hinnan vuoksi varmaankin myös varakkuuksittain – puolireidestä sääreen as-\nti. Kaulukset olivat ensin pystyt, mutta erilaisia alas kääntyviä variaatioita kehittyi\nmyöhemmin niiden rinnalle. Näin ollen vaivaisukon takki ei ole aivan sitä varhaisinta\nsortuukkimuotia, tai ainakaan kotimaista sellaista. (Kaukonen 1985: 239.)\nKauluspaidasta ei ukolla näy kuin kaulukset, jotka ovat ilmeisesti pystyt. Paitojen pystykaulukset olivat pyhävaatteissa suosittuja jo 1700-luvulla, minkä jälkeen niitäkin\nalettiin taivutella alaspäin (Kaukonen 1985: 229).\nHousut ovat niin pelkistetyt, ettei niiden voi väittää olevan oikein minkään tyyppiset.\nPitkiä housuja Suomessa on käytetty jo kauan (Kaukonen 1985: 225). Niiden sinertävälle värille sen sijaan löytyy selitys. Siniset miestenvaatteet nimittäin herättivät ihastusta Ruotsi-Suomessa 1700-luvun alusta lähtien. Suomen puolella värin suosio aloitti\nleviämisensä lännestä. Sinisiä vaatekappaleita siis yksinkertaisesti arvostettiin enemmän kuin minkään muun värisiä. (Kaukonen 1985: 224.) Synteettisesti valmistettu\npreussinsininen oli tällöin tuore keksintö ja tästä syystä melko arvokas väriaine. 1800luvun alkuvuosina opittiin tuottamaan myös laadukasta synteettistä kobolttisinistä, joka niin ikää lienee ollut aluksi kallista. (Takala 2003: 325.) Näitä aiemmin sinisiä\npigmenttejä on saatu yksinomaa luonnosta, missä niitä esiintyy hyvin vähän. (Kallio\n2008: 23.) Sinisävyjen arvostuksen takana on näin arvatenkin ollut se, että siniset\npigmentit olivat pitkään harvinaisia ja täten arvokkaita.\nKorkeita huopahattuja alkoi nähdä suomalaismiesten päälailla jo 1600-luvulla. Vuosisadan lopulla hatut madaltuivat ja lierit levenivät. Vaivaisukon päätä koristava silinterin mallinen hattu yleistyi vasta 1800-luvun alussa isäntien kirkko-asusteena. (Kaukonen 1985: 249.)\nHaapaveden ukko olisi näin ollen liitänyt paikallismuodin harjalla jo 1800-luvun alkupuolella. Olettaen että herra on tosiaankin ollut valmistuessaan ajankohtaisesti pukeutunut, voisi sen ajoittaa olleen veistetty silloin. Tätä tukisivat myös luvussa 3.1\nesiin tuomani kirkonkirjat, joissa mahdollisia mainintoja ukosta on jo vuodelta 1836.\nUlkonäkö vuosien varrella\nPäivänselvää on, ettei ukko ole juuri komistunut vanhetessaan. Kaiken kaikkiaan se on\nnykyisellään varsin rujo ilmestys. Sen kasvoja on runneltu, rintalippaaseen on tunkeuduttu ja jalkaterät saatettu kadotukseen. Nämä rakenteelliset vauriot ja puutteet olivat\nymmärtääkseni vaivaisukolla jo sen saapuessa Seurasaareen, eli ne on aiheutettu kotopuolessa Haapavedellä. Siellä vaivaisukko seisoskelikin miltei seuraajansa ensimmäisellä rauhattomalla päivystyspaikalla, kellotapulin seinustalla tien varressa. Alkuperäisukko oli sijoitettu tapulin eteläiselle (Pettersson 1973: 508) puolelle, kun taas kopio läntiselle seinämälle. Tuossa kolkassa joutui myöhemmin kopioukkokin useamman tihutyön uhriksi, ja kirkon seinustalla ollessaan melkein paloi poroksi. (Nummela\n2011: 235.) Tämä ei ole vaivaisukoille suinkaan poikkeuksellista kohtelua, vaan vielä\ntänä päivänäkin niitä aika ajoin ryöstetään ja vahingoitetaan (ks. Oravaisten kirkon\nvaivaisukko ryöstettiin, 2013; Raution varastettu vaivaisukko löytyi Kannukselta,\nPintakäsittelykerrokset ovat asia erikseen – niitä myös ulkomuseon olosuhteet ovat\nvarmuudella kuluttaneet pois. Liitteestä 4 löytyviä kuvia tarkasteltuani huomauttaisin,\nettei kulumista ole sittenkään tapahtunut niin paljon kuin voisi odottaa. Vaivaisukon\ntuli kuitenkin patsasteltua sään ja säteilyn armoilla kesät talvet liki 90 vuotta. Vähiten\nkulumia on veistoksen sivuilla. Eniten ovat kärsineet ukon etummaiset pinnat: hatun,\nhihojen, käsien ja housujen etupuolet. Selustan aikaisemmasta tolasta ei ole dokumenttia, johon nykytilaa voisi verrata. Onnekkaasti sekä takin että housujen väritystä\non joka tapauksessa säilynyt laajoja alueita. Selustasta tekee koko ukon värityksen\nselvittämisen kannalta merkittävämmän se, ettei sitä ole päällemaalattu tummanruskealla. Selkäpuolen pintakäsittelyiden kuluminen on tapahtunut tavalla, joka viittaisi\nukon päälle vuotaneen vettä seinustan ja katoksen välistä. Tämä on voinut tapahtua\njoko Haapavedellä tai Seurasaaressa. Edellä mainittujen kuvien perusteella monet\npuun vauriot, kuten hatun lierin lohkeamat ja vasemman jalan halkeama, ovat nekin\nolleet olemassa jo vuosikymmeniä. Alahuuli näyttäisi tosin olleen kokonaan tallella\nvielä 1920-luvulla. Museon väen vaivaisukolle rakentama katoskoppi onnistui ajamaan asiansa suojaamalla veistoksen sivuja ja ainakin osittain selustaa. Se olisi kuitenkin voinut ulottua vielä huomattavasti pidemmälle eteen.\nVarhaisia vaurioita ja korjaustoimenpiteitä en ole onnistunut ajoittamaan. Näillä tarkoitan muiden muassa rintahaarniskan runtelemiseen johtanutta ryöstöä, oikean käden\nsijoiltaan menemistä, jalkaterien katoamista ja rautavyötteiden sekä ukon lävistävien\nseipäiden uusimista tai muokkaamista. Kirkonkirjojen mukaan jonkin saman kirkon\nvaivaistukin ulkolukitusta on korjailtu vuonna 1766 (Pettersson 1973: 508). Tämä\nmerkintä täsmäisi sisällöllisesti vaivaisukon lukitussysteemin kunnostamiseen, mutta\ntapahtumavuosi vaikuttaa turhan aikaiselta. Kyseessä lienee ollut jokin ukkoa edeltänyt keruulipas. Uudempia maalikerroksiakaan ei voida varmuudella ajoittaa, mutta\nniillä voisi olla jokin yhteys itse kirkon ja sen tapulin korjaushistoriaan. Seinustalla\nolevan vaivaisukon huoltomaalaus on luultavasti tuntunut loogiselta suorittaa varsinaisten julkisivukorjausten yhteydessä. Näin on meinannut tapahtua aivan vastikäänkin toisaalla Pohjanmaalla. Kirkon rakennuksen julkisivua remontoineet työmiehet ehtivät rapsuttaa seinää vasten nojailleesta iäkkäästä vaivaisukosta aikalailla maalia pois\nennen kuin virhe huomattiin. Myös Kantokorpi (2013b: 11) on arvellut huoltomaalauksissa käytettäneen yleisesti sitä maalia, mitä on tarjolla – soveltui se tehtäväänsä\nHaapaveden kirkon ja alkuperäisen vaivaisukon väritys- ja korjaushistorioita tutkiessa\ntuleekin vastaan muutamia yhtäläisyyksiä tai yhteensattumia. Kuten esineen maalikerroksista selviää, on sen takin alkuperäissävy mahdollisesti punamullan tapainen punainen ja housujen, sekä ehkä kauluksenkin, sinertävän vaaleanharmaa. Sinisten pigmenttien sijaan jälkimmäinen väri saattaisi olla sävytetty edullisemmalla kimröökillä,\njoka valkoisiin pigmentteihin sekoitettuna vivahtaa siniseen (Räsänen 2014). Vaivaisukon takin lisäksi myös Haapaveden puukirkko on ollut alun perin punamullalla\nmaalattu. Ensimmäisen kerran ulkovuoraus maalattiin punaiseksi vuoden 1806 tienoilla, ja toisen kerran 1844. Sattumoisin seinistä tuli myöhemmin myös jotakuinkin ukon\nhousujen väriset; kirkko päätettiin 1904 maalata vaaleanharmaaksi. (Pettersson 1973:\n489, 497.) Ainakaan jälkimmäisellä yhtäläisyydellä tuskin on myöhäisen ajankohtansa\ntakia todellista yhteyttä ukon alkuperäiseen värimaailmaan. Vaivaisukon takki, housut\nsekä ehkä hattu ja kengätkin on myöhemmin maalattu etupuolelta tummanruskeiksi.\nTämä tummanruskea saattaisi sisältää tervaa (Aaltonen 2014). Jos näin on, voisi se olla sivelty kirkon paanukaton tervauksen yhteydessä. Haapaveden kirkon katto oli\nkautta aikain paanutettu (Pettersson 1973: 488, 497). Huoltotervauksien on näin ollen\ntäytynyt tapahtua harva se vuosi. Koska niin vaivaisukon kuin säilyneen tapulinkaan\nmaalikerroksia ei ole tutkittu tarkemmin pigmenttien ja sideaineiden osalta, on näitä\nväritysten yhteneväisyyksiä ainakin tällä hetkellä mahdotonta tieteellisesti varmistaa.\nVaivaisukon konservoi Kansallismuseon konservointilaitoksen konservaattori Matti\nAaltonen kesällä 2006. Veistos tuotiin tapulista laitokselle kuitenkin jo lokakuussa\n2004. Tuolloin pohdinnan alla olivat Karunan kirkkoa vaivaava tuholaisongelma ja\npuu-ukon kosteus. Kirkkoa ja sen irtaimistoa ovat jo vuosikymmeniä järsineet tuhohyönteiset, joita ei ponnisteluista huolimatta ole saatu hävitettyä. Myös ukon asuttama\nkellotapuli on myrkytetty 1958 ja 1965 (Kellotapulin korjaushistoria, 2014). Päällisin\npuolin ukossa ei näyttänyt olevan merkkejä hyönteisistä, mutta niiden olemassaolo oli\nmahdollista, ellei jopa todennäköistä. Veistoksen kosteuden takia sitä ei voinut jäädyttää, mikä olisi ollut tehokas keino eliminoida tuholaiset. Kostean puumateriaalin jäädyttäminen voi näet aiheuttaa halkeamia. Pelkkä kostean puuveistoksen tuominen kuivaan varastotilaankin voi johtaa liian nopeaan kuivumiseen, kutistumiseen ja halkeiluun. Ukko päätettiin sulkea ilmatiiviiseen, kolmikerroksiseen pussiin, jonka avulla\nesineen kuivumista saattoi hidastaa ja kontrolloida. Samoin mahdolliset hyönteiset pysyisivät pussin sisällä, eivätkä pääsisi leviämään muihin kohteisiin. Marraskuussa\nukolle valmistettiin vielä turvallista siirtämistä ja säilytystä varten seisontajalusta. Jotta saranoista, metallivyötteistä ja vaarnasta koostuva ripustus- ja lukitusmekanismi\nsaataisiin toimimaan, täytyi ukon vatsalla oleva lukko saada aukaistua. Avain oli ajan\nsaatossa kadonnut, joten lukko päädyttiin tiirikoimaan auki. Samalla siihen valmistettiin uusi avain. (Aaltonen 2006; Aaltonen 2014.)\nKunto ennen konservointia\nEsineen kunto tarkastettiin ja vauriot kartoitettiin ennen konservoinnin aloittamista.\nUkko oli tällöin kauttaaltaan likainen. Metalliosat olivat ruosteen peitossa, ja rintalevyssä joskus ollutta kolikkoaukkoa oli suurennettu väkivalloin (liite 5 kuva 1), mahdollisesti kirveellä. Myös metallilevyn alla oleva puulevy oli tämän seurauksena vahingoittunut. Rinnan rahasäiliössä oli kuitenkin kolikoita. (Aaltonen & Kehusmaa\nPuuosista oli lohjennut pois paloja muun muassa nenästä, suun alueelta, hatun lieristä\nja sormista. Jalkaterätkin loistivat poissaolollaan (liite 5 kuva 2). Lisäksi erilaisia kulumia ja reikiä oli lukuisia ympäri veistosta. Puun kuivumisen ja siten kutistumisen\nseurauksena pinta oli monin paikoin halkeillut. Vasemmassa reidessä ennestään ollut\nhalkeama oli kaiketi vanhan kittauksen perusteella suurentunut. Maali oli alueittain irtoilevaa päässä, käsissä ja nivusissa. (Aaltonen & Kehusmaa 2006: 2.)\nKohde puhdistettiin mekaanisesti imuroimalla, sivellintä apuna käyttäen. Irtoilevat\nmaalipinnat kiinnitettiin tämän jälkeen sampiliimalla (4 %) japaninpaperin läpi. Liimaa aktivoitiin lämpölusikalla. Krakeloituneet maalialueet esikäsiteltiin etanoli-vesiseoksella (9:11). Lopuksi kaikkiin puuosiin levitettiin suojaava kerros retussivernissalakkasprii-seosta (3:1). (Aaltonen & Kehusmaa 2006: 4.)\nMetalliosien ruostuneille pinnoille siveltiin Tannox-merkkistä ruosteensuoja-ainetta.\nSelkäpuolella olevan rahasäiliön luukun saranat olivat rikkoutuneet. Mekanismi korjattiin uusien saranatappien ja silmukkaruuvien avulla (liite 5 kuva 3). (Aaltonen &\nKehusmaa 2006: 4.)\nKonservointi on näin ollen tehty hyvinkin hienovaraisesti, säilyttäen kaikki historian\nkerrokset. Mitään restauroivia toimenpiteitä, kuten paljaiden maalialueiden retusointia\ntai puuttuvien puuosien rekonstruointia ei ole tehty, vaan kohde näyttää pitkälti samalta kuin ennen konservoinnin aloittamista. Jäljellä olevien materiaalien säilyvyyttä on\nvain pyritty kohentamaan.\nArvo on abstrakti ominaisuus, jolla esineitä ja tekoja kuvaillaan. Koska arvokäsitykset\npoikkeavat suuresti muun muassa kulttuurista, sosiaaliryhmästä ja ajankohdasta riippuen, ovat tässä luvussa esittämäni näkemykset Haapaveden vaivaisukkoon liittyvistä\narvoista väistämättä sidonnaisia henkilökohtaiseen tulkintaani ja tähän nimenomaiseen\nhetkeen. Arvojen moninaisesta luonteesta huolimatta museokohteen arvottaminen on\npäätöksenteon perustana tärkeää. (Ashley-Smith 1999: 81−82.) Konservointitoimiin ja\nsäilytysolosuhteisiin esineen arvon ei tulisi Kansallismuseon kokoelmapoliittisen ohjelman mukaan vaikuttaa (Järvinen 2010: 9). Vaivaisukon arvottaminen voisi kuitenkin vastata muutamaan näyttelyn kannalta relevanttiin kysymykseen: Miksi juuri tämä\nvaivaisukko liitetään ulkomuseon perusnäyttelyyn? Mitä informaatiota se välittää yleisölle? Mitä esineen näytteille asettamisessa kannattaa ottaa huomioon, jotta olennainen viesti välittyy?\nHaapaveden vaivaisukon erottaa monesta muusta kollegastaan se, että se on taannoin\npäätetty museoida. Tavanomaisen, arkikäytössä olevan objektin elämänkaari on yk-\nsinkertainen: ”synty”, ”elämä” ja ”kuolema” seuraavat toisiaan objektin valmistushetkestä sen käyttöönottoon ja materiaaliseen tuhoutumiseen. Museoitaessa tämä jatkumo\nkeskeytetään. Objekti valikoidaan esineryhmänsä edustajaksi, ja sitä pyritään suojelemaan ja tutkimaan uuden museoarvonsa mukaisesti. Museo-objektilla mielletään olevan kolme mahdollista vaihetta: ensisijainen, museologinen ja arkeologinen konteksti.\nEnsisijaisella kontekstilla tarkoitetaan museointia edeltävää vaihetta, jolloin kohde on\nvielä tarkoituksenomaisessaan käytössä. Museologisella kontekstilla taas viitataan aikaan, jolloin objekti on jo päätynyt museon suojelukseen. Arkeologinen konteksti\nsaattaa olla ollut esimerkiksi esihistoriallisilla objekteilla, jotka ovat jo kerran unohtuneet, mutta arkeologisten kaivauksien yhteydessä jälleen löytyneet ja päätyneet museoon. Haapaveden vaivaisukkoon voi yhdistää näistä kolmesta vaiheista kaksi. Ensisijaisen kontekstinsa se jätti taakseen lähtiessään Haapavedeltä, ja museologisessa kontekstissa se on ollut siitä hetkestä lähtien. Kontekstin muuttuessa muuttuivat merkittävästi myös esineeseen liittyvät arvot. (Kinanen 2007: 168, 175.)\nHaapavedellä ollessaan vaivaisukon tärkein arvo oli sen käyttöarvo. Ukko veistettiin\nensisijaisesti rahankeräyslippaaksi, ei koristeeksi. Veistoksen esteettiseen olemukseenkin tietenkin panostettiin, mutta myös vetoavalla ulkomuodolla pyrittiin ennen\nkaikkea kasvattamaan ukon ansaitsemaa kolehtia. Myöhemmin, sukupolvien ajan tapulin seinustalla palveltuaan, muodostui vaivaisukolle varmasti myös tunnearvoa monen haapavetisen silmissä. Ukko on sijainnut keskeisellä paikalla ja ollut taatusti jokaiselle paikalliselle tuttu ilmestys.\nMuseon hoiviin siirtyessään vaivaisukko on menettänyt käyttöarvonsa, mutta saanut\nerityisesti nyt ajansaatossa monia uusia arvoja menetetyn tilalle. Kaikki ukon nykyiset\narvot kontribuoivat sen niin kutsuttuun museoarvoon – merkityksellisyyteen museoesineenä. Nykyarvoja luettelisin olevan vaivaisukon historiallinen arvo sekä informaatio- ja harvinaisuusarvot. Esineen arvoon vaikuttavat myös sen ikä, aitous, laatu ja\nkunto. (Ashley-Smith 1999: 85−87.)\nHistoriallista arvoa lisää esineen tunnettu tausta. Tähän lukeutuvat esimerkiksi tiedot\nkohteen valmistajasta, valmistusajankohdasta, valmistuspaikasta, omistajuussuhteista\nja korjaushistoriasta. Taustatiedot tuntemalla kohteeseen osataan liittää inhimillinen\nelementti; millainen kulttuurihistoriallinen rooli sillä on käytännössä ollut (Heinonen\n& Lahti 1996: 152). Haapaveden vaivaisukon tausta on monilta osin tuntematon. Tä-\nmä johtuu ensisijaisesti huonosta dokumentoinnista esineen vastaanoton yhteydessä\n1912. Tästä ei ole suinkaan ketään syyttäminen. Museolaitos oli tuolloin vasta nuori,\nja pääpainoa laitettiin kaiken katoamisvaarassa olevan kulttuurihistoriallisen esineistön pikaiseen keräilyyn. Tavaraa oli paljon, eikä luetteloinnissa meinattu pysyä perässä. Niinpä suuri osa alkuaikoina haalituista museo-objekteista jäi vaille perusteellista\ndokumentointia. (Heinonen & Lahti 2001: 90.) Vaivaisukosta tunnetaan nyt kuitenkin\npaitsi sen tietoihin kirjatut kotikunta ja lahjoittajan nimi, myös kotikirkko ja alkuperäinen sijainti tapulin seinustalla. Myös valmistusvuotta on pyritty tarkentamaan, joskaan sitä ei ole vieläkään ratkaistu. Pelkkä esineen ulkoinen tarkastelukin on tuottanut\ntietoa vaivaisukon alkuperäisasusta ja korjaushistoriasta. Näitä tietoja ei tosin onnistuttu sen tarkemmin taustoittamaan. Ukon vauriot kuitenkin kertovat tarinaa myös selittämättöminä.\nVaivaisukon informaatioarvo onkin ehkä historiallista arvoa suurempi. Historian tunteminen tietenkin lisää esineen välittämää informaation määrää, ja kaiketi joidenkin\nmielestä myös laatua. Tämä inhimillinen museo-objekti kertoo kuitenkin tarinaa,\nvaikkei sen taustaa tunnettaisi lainkaan. Osaltaan vaivaisukon välittämän tiedon määrää kasvattaa sen suhteellisen alkuperäinen, korjailematon asu. Poikkeuksellisesti jopa\nalkuperäisväritystä on näkyvissä, vaikka useilla ukoilla se on peittynyt lukuisten maalikuorten alle. Tässä suhteessa veistoksen ”heitteillejättö” on oikeastaan vain säilyttänyt sen informaatioarvoa. Henkilökohtaisten koettelemuksiensa lisäksi Haapaveden\nukon olemus tiedottaa meitä koko vaivaisukkokulttuurista ja siihen suhtautumisesta:\nVaivaisukkoihinhan laitettiin rahaa köyhille. Ne lukittiin huolellisesti. Aina löytyi kuitenkin joku epätoivoinen, joka oli valmis näkemään paljon vaivaa muutaman kolikon\neteen. Joskus vaivaisukon näkeminen vain suututti niin paljon, että niitä lyötiin. Joskus niitä ehkä suukotettiin? Monesti niiden kunnosta unohdettiin huolehtia – tai seurakunnalla ei ehkä ollut varaa maaliin. Tervakin käy, ukkohan lahoaa kohta. Tämä yksilö on kyllä hieno. Viedään se museoon.\nHarvinaisuusarvoa esineellä on ollut jo valmistuessaan. Jokainen dokumentoitu vaivaisukko on nimittäin ollut erilainen, täysin uniikki. Joistain huonokuntoisista ukoista\non päätetty myöhemmin tehdä rekonstruktiot, mutta mistään sarjatuotannosta ei voida\nnäissäkään tapauksissa puhua. Ikääntyessään Haapaveden vaivaisukon harvinaisuusarvo alati suurenee, sillä todennäköisyys vastaavien esineiden säilymiseen pienenee\n(Ashley-Smith 1999: 85−86). Kansallismuseon kokoelmissa tämä vaivaisukko on nytkin ainoa lajiaan. Sellaisena se on ehdottomasti näyttelyn arvoinen.\nTässä osiossa käydään läpi, miten vaivaisukko kannattaa saavutettavuuden ja käytännöllisyyden kannalta näyttelytilaan sijoittaa. Lisäksi selvitetään mitä voidaan tehdä,\njotta esineen säilyvyyttä näyttelyoloissa saataisiin kohennettua. Veistokselle ideoidaan\nmyös teline, ja näyttelyn saavutettavuutta pyritään parantamaan. Saavutettavuudella ei\ntarkoiteta ainoastaan näyttely-ympäristön esteettömyyttä, vaan myös esimerkiksi kohteen valaistusta ja näytteillepanon ymmärrettävyyttä. Saavutettavuus-aihetta sivutaankin useammassa tämän osion luvussa – ei pelkästään siten otsikoidussa.\nKaiketi keskeisin teema on esineen säilyvyyden parantaminen, minkä avulla vaivaisukosta saadaan saavutettava myös jälkipolville. Kohde on jo konservoitu, joten tässä\ntyössä on keskitytty ainoastaan sen ennaltaehkäisevään konservointiin. Termi voi vaikuttaa hämmentävältä, sillä joka ikisellä konservointitoimenpiteellä pyritään ensisijaisesti ennaltaehkäisemään kohteen vaurioitumista. Ennaltaehkäisevällä konservoinnilla\nviitataan kuitenkin yksinomaan sellaisiin toimenpiteisiin, joita toteutettaessa ei fyysisesti edes olla tekemisissä kohteen kanssa. Ennaltaehkäisevän konservoinnin tavoitteena on kartoittaa ja minimoida kohteen tai kokoelman säilyvyyttä uhkaavat riskit.\nTällä tavoin pystytään luomaan ja ylläpitämään mahdollisimman ideaaleja säilytys- ja\nnäyttely-ympäristöjä − siis hidastamaan museo-objektien tuhoutumista. (Caple 2011:\nKaikki ulkomuseon rakennukset ja esineet on pyritty sijoittamaan mahdollisimman aitoon ympäristöön. Rakennusten kohdalla tämä ei tietenkään ole ollut täysin mahdollista – pienelle saarelle ei yksinkertaisesti pysty mahduttamaan satakuntalaista maalaismaisemaa kainuulaisen vaaran kupeeseen. Esineistön kohdalla tarkoitusperäinen sijoittelu on kuitenkin ollut toteutettavissa, ja rakennusten kukin huone on voitu sisustaa\nimitoiden niiden aikaisempaa asua ja käyttötarkoitusta.\nVaivaisukolle loogisin paikka on ehdottomasti kirkon pihapiirissä. Sen aiempikin sijainti kellotapulin ovenpielessä (kuva 9) on mielestäni ollut toimiva valinta, sillä ukko\nnojaili tapulin seinään myös kotonaan Haapavedellä. Tuolloin sen lähistöltä on tosin\nkulkenut tie, jonka kulkijoihin ukolla on pyritty vetoamaan. Karunan tapulin seinällä\nveistos ei ole ollut vilkkaalla kulkureitillä, vaan aivan aidatun kirkkomaan perukoilla.\nTuolloisessa näytteillepanossa ei kuitenkaan täysin ymmärretty veistoksen säilyvyydestä huolehtimisen tärkeyttä. Tämä selittynee varhaisella ajankohdalla; museoorganisaatio ja ennen kaikkea konservointiosaaminen olivat varhaisella 1900-luvulla\nvasta alkutekijöissään. Puutteellisen suojauksen seurauksena esineeseen aiheutui näytteilläolon aikana lisää näkyviä vaurioita halkeilusta ja lohkeamista pintakäsittelyn kulumiseen. Olivatpa sen rinnassa päässeet pesimään linnutkin, jotka varmasti jättivät\njälkensä. Lisäksi kohteessa luultavasti tapahtui paljaalle silmälle näkymättömiä kemiallisia muutoksia, kuten puun haurastumista ja pintakäsittelyjen transformaatioita auringonsäteilyille altistumisen vuoksi. Jos vaivaisukon haluaisi nyt palauttaa tuolle samalle sijalle, täytyisi sille rakentaa sään ja ilkivallan kestävä vitriini. Tämä ei ole jo\npelkästään kellotapulin julkisivulle aiheutuvan esteettisen haitan vuoksi suositeltavaa.\nKuva 9. Vaivaisukko patsasteli aikaisemmin kirkkopihan perällä olevan kellotapulin\nsisäänkäynnin oikealla puolella (Malmi 2014)\nTurvallisinta olisi sijoittaa esine sisätilaan, jonka saisi lukittua museon ollessa suljettuna. Vaivaisukon tulevaksi seisoskelupaikaksi onkin jo valikoitunut tila kellotapulin\nsisältä. Tapulin ensimmäinen kerros on jaettu kahteen tilavaan osaan, jotka molemmat\nsoveltuvat näyttelytiloiksi. Taaimmaisesta tilasta löytyy siellä ilmeisesti kirkon avajaisista lähtien ollut (Matkailulehti 1913: 27), vuosikaudet suljettujen ovien takana piileksinyt kirkollisten esineiden näyttely. Esinettä löytyy kastemaljoista lasten ruumisarkkuihin ja mielenvikaisten käsirautoihin. Tämän näyttelyn ja näyttelytilan kohtalosta\npäätetään omalla, hitaammalla aikataululla. Tapulin sisään astuttaessa etummaista tilaa koristavat tällä hetkellä massiiviset ruumisvaunut, jotka on jo suunniteltu siirrettävän muualle. Niiden tilalle tuotaisiin ensi kesään mennessä Haapaveden vaivaisukko.\nPidemmällä tähtäimellä vaivaisukko on kaavailtu siirrettävän pohjakerroksen perimmäiseen tilaan. Tätä ei kuitenkaan tulla toteuttamaan vähään aikaan, sillä siellä olevan\nesineistön inventaario ja sinne tuotavan uuden näyttelyn suunnittelu ovat kokonaisuudessaan kesken. Toistaiseksi ukko tulee siis pysymään etummaisessa näyttelytilassa,\njosta kulku perimmäiseen tilaan on onneksi helposti estettävissä; riittää kun sulkee ja\nlukitsee tilat yhdistävän välioven. (Teräsvirta 2014.)\nKellotapuli on muiden ulkomuseon rakennusten tavoin poikkeuksellinen näyttelytila.\nToisin kuin perinteisessä museossa, ulkomuseossa myös näyttelytilana toimiva rakennus itsessään on museokohde. Tämä asettaa rajoituksia näyttelyä suunniteltaessa, sillä\nnäytteille pantavan kohteen säilyvyyden lisäksi on otettava huomioon myös näyttelytilan säilyvyys. Tällöin ei aina voida toteuttaa sitä, mikä olisi näytteillepanon kannalta\noptimaalisinta. Esimerkiksi ripustuksen, saavutettavuuden (lisää luvussa 4.4) ja näyttelytilan sisäilmaston kanssa saattaa joutua tekemään kompromisseja. Hirsirakenteista\nkellotapulia ei ole rakennettu lämmitettäväksi – siellä vallitsevat lämpötila ja suhteellinen ilmankosteus ailahtelevat sään ja vuodenajan mukaan. Näyttelytilan vaihtuvia\nolosuhteita mitataan parhaillaan niin kutsutulla dataloggerilla, jonka keräämiä tietoja\non tähän mennessä purettu helmikuusta heinäkuuhun 2014.\nKokonsa puolesta tapulista valikoitunut näyttelytila on sopiva. Kuten liitteen 6 pohjapiirroksesta käy ilmi, huone on melko kookas. Lisäksi se on suhteellisen korkea – matalimmillaan noin 2400 mm. Tämä mahdollistaisi jonkinlaisen katosrakennelman\nmahduttamisen 1785-millimetrisen ukon ympärille. Katoksen tarpeellisuutta käsitellään luvussa 4.3. Leveän oviaukon (1120 mm x 1750 mm) ansiosta suurenkaan esineen siirtelyn sisään ja ulos tapulista luulisi olevan lähes vaivatonta. Kulkua tapuliin\nvaikeuttavat kylläkin korkea-askelmaiset raput ja korkea ovikynnys. Näyttelyn saavutettavuuteen palataan luvussa 4.4.\nNäyttelytilassa on sisään astuttaessa lähes toisiaan vastaavat tyhjät tilat oikealla ja vasemmalla (kuvat liitteessä 7). Ulko-oven vasemmanpuoleisessa nurkassa on kuitenkin\njyrkät rappuset, jotka kohoavat oviaukon ylle. Rappuset johtavat parvelle sekä tapulin\nylempiin kerroksiin. Parvella ja yläkerroksissa on säilössä paljon erinäistä esineistöä,\neikä niitä ole tarkoitus avata yleisölle. Kulku rappusissa tulee siis jollain tapaa estää.\nTähän voisi riittää kulun estävä köysi ja tehostukseksi jonkinlainen kieltokyltti. Rappusten suu on seinää vasten siten, ettei kyltti pistäisi silmään huoneen keskellä seistessä. Tämä ratkaisu saattaisi kuitenkin erityisesti pienempien lasten kohdalla olla riittämätön – mystiseen hämärään katoavat askelmat ja tieto ylhäällä piileksivästä kirkonkellosta suorastaan kutsuvat kiipeilemään. Tapuliin tuskin ollaan sijoittamassa opasvartijaa näyttelytilaa valvomaan, jolloin lähin vahti löytyy kirkolta. Ottaen huomioon\nrappusten jyrkkyyden (36°) sekä tapulin yläkerroksiin varastoiduille museoesineille\nkoituvan vaurioitumisriskin olisi mielestäni perusteltua rakentaa portaiden alapäähän\nkunnollinen porttikin. Sopiva valmistusmateriaali olisi puu, joka sulautuu tapulin ympäristöön. Portin tulisi olla helposti lukittavissa, avattavissa ja tarpeen vaatiessa myös\nVaivaisukko on mahdollista sijoittaa tilaan lukuisin eri tavoin. Sen on tarkoitus ainakin toistaiseksi olla näyttelytilan ainoa esine, joten ainoat sijoittelua rajoittavat tekijät\novat kulkuväylät ulko-ovelta väliovelle ja rappusiin. Kuvaan 10 olen havainnollistanut\nkolme mahdollista sijoitusvaihtoehtoa. Kuvassa ei vielä ole otettu huomioon mahdollista katosrakennelmaa, joka on kuitenkin mahdutettavissa kuhunkin sijoitusvaihtoehdoista. Sijainnit ovat vain summittaisia. Selän taakse ulottuvan seipään takia vaivaisukkoa ei voi asettaa aivan seinää vasten.\nKuva 10. Kolme vaihtoehtoista sijoitustapaa vaivaisukolle (Malmi 2014)\nA-vaihtoehto olisi näistä epäkäytännöllisin. Missä tahansa huoneen vasemman puoliskon kolkassa ollessaan vaivaisukko olisi nimittäin tarpeettomasti tiellä silloin, kun ulko-oven ja rappusten välillä kuljetetaan tavaraa. Sekä A- että B-vaihtoehto ovat puutteellisia myös siksi, ettei vaivaisukko niissä hallitsisi isoa tilaa. Puolusteltavaa kyseisissä vaihtoehdoissa on ainoastaan se, että niillä paikoilla seistessään ukko olisi helppo\nnähdä oviaukosta myös ulkoa käsin – kapuamatta tapuliin johtavia hankalia kiviaskelmia.\nC-kohtaan näkyvyys ulkoa ei olisi aivan yhtä hyvä. Muutoin C-vaihtoehto on näistä\nkolmesta toimivin. Siinä ollessaan vaivaisukko täyttäisi koko huoneen oikeanpuoleisen tilan tehokkaasti vaikeuttamatta lainkaan kulkuväylillä operointia. Esineen ympärille jäisi vielä turvavälinkin kanssa niin paljon tilaa, että sitä pääsisi kätevästi tarkastelemaan kolmesta eri suunnasta. Tämä lisäisi näytteillepanon informatiivisuutta. Alkuperäisvärityksen jäänteet kun sijaitsevat ukon selkäpuolella, ja ovat nähtävissä myös\nsivusuunnista. Mahdollisen lisävalaistuksen asentaminen ei tule olemaan monimutkaista, sillä näyttelytilan kulmasta, portaikon juuresta, löytyy jo valmiiksi sähköpistokkeet. Kuten liitteen 7 kuvasta 1 käy ilmi, lankeaa esitettyyn sijoituskohtaan myös\nluonnonvaloa ulko-oven ollessa sepposen selällään. Ei kuitenkaan niin runsaasti, että\nsäteily olisi esineelle suureksi vaaraksi.\nVaivaisukon tulevan säilyvyyden kartoittaminen on ehdottoman tärkeää. Mikäli esine\ntodella palautetaan tapuliin näytteille, tulee kaikki sen siellä haurastuttamista nopeuttavat tekijät kartoittaa ja niiden vaikutukset mahdollisuuksien mukaan minimoida tai\nehkäistä. Vaikka materiaalien ikääntyminen on väistämätöntä, voidaan sitä näin hidastaa oleellisesti. Riskianalyysin avulla esineen oikeanlainen käsittely, näytteillepano ja\nvarastointi on varmemmin taattu.\nEsineen materiaalien säilyvyyteen näyttelyoloissa vaikuttavat lukuisat tekijät. Uhkaavimpia näistä ovat tapulin epäedulliset olosuhteet: vaihteleva lämpötila ja korkea suhteellinen ilmankosteus. Toinen suuri riskitekijä ovat tuhohyönteiset, jotka ovat vaivanneet ainakin viereistä kirkkorakennusta jo pitkään. Myös kellotapulissa on vuosikymmeniä sitten tehty hyönteismyrkytyksiä (Kellotapulin korjaushistoria, 2014). Näiden ja kaikkien muidenkin tässä luvussa esiin nostettavien riskitekijöiden uhkaavuutta\nlisää oleellisesti aika. Lyhyellä altistumisajalla vain harvan riskitekijän potentiaalisesti\naiheuttamat vauriot ovat suuret. Esimerkiksi tuhohyönteiset eivät muutaman päivän\naikana todennäköisesti ennätä pesiytyä esineeseen laisinkaan, tai ainakaan onnistu aiheuttamaan vahinkoa. Kun veistos on kuitenkin tarkoitus sijoittaa tapuliin osana perusnäyttelyä, tulee sen altistumisaika näyttelytilan vaaroille olemaan vähintäänkin ulkomuseon sesongin pituinen – toukokuusta syyskuulle. Tässä ajassa tuhohyönteiset\nehtisivät jo laskea munansa puunrakoihin, munat kuoriutua, ja toukat aloittaa puumateriaalin tuhoamisen.\nKansallismuseon kokoelmapoliittisessa ohjelmassa (Järvinen 2010: 9) linjataan, ettei\nesineen museoarvon saati muidenkaan arvojen tulisi vaikuttaa esimerkiksi sen konservointiin tai säilytykseen liittyviin päätöksiin. Kaikkia museon esineitä tulee siis ajatella lähtökohtaisesti samanarvoisina. Sen sijaan edellä mainittuja asioita pohdittaessa tulisi keskittyä objektiivisesti kohteen kuntoon ja mahdollisten vaurioiden luonteeseen.\nTämä on pidetty mielessä analysoitaessa Haapaveden vaivaisukkoon kohdistuvia uhkia, ja pohdittaessa niiden ennaltaehkäisyä.\nEsineen säilyvyyttä välittömimmin uhkaavat riskitekijät on tunnistettu, kartoitettu ja\nluokiteltu niiden vakavuuden ja todennäköisyyden mukaan. Riskien suuruuden arvioimisessa on käytetty apuna VTT:n materiaaleista omaksuttua matriisimallia (kaavio\n2), jota on aikaisemminkin sovellettu eräässä konservointialan opinnäytetyössä (Ris-\nkien arviointi työpaikalla -työkirja − Menetelmän kuvaus, 2014; Kehusmaa 2008: 28).\nMyös Robert Waller (1994: 12) on taannoin esitellyt ennaltaehkäisevään konservointiin liittyvissä julkaisuissaan vastaavan, muttei kokeiluni perusteella yhtä helppokäyttöistä mallia.\nKaavio 2. Riskien vakavuuden arviointia selkeyttävä matriisimalli\nOheisessa taulukossa esitettävän mallin mukaan riskitekijät jaetaan vaurioitumisen todennäköisyyden ja vakavuuden perusteella viiteen suuruusluokkaan. Vähäisinä seurauksina olen pitänyt pieniä pintavaurioita ja tahriintumista, ja haitallisina suurehkoja,\nmutta korjattavissa olevia vaurioita. Vakavien seurausten tuloksena esineelle aiheutuu\njoko peruuttamattomia vaurioita tai se tuhoutuu täysin. Epätodennäköinen uhka on\nharvinaista, erittäin hidasta tai lyhytkestoista. Mahdollinen saattaisi tapahtua minä\npäivänä hyvänsä; todennäköinen on jopa odotettavissa. (Riskien arviointi työpaikalla työkirja − Menetelmän kuvaus, 2014.) Riskien arvottaminen tulee käytännössä tarpeeseen, kun mietitään mihin rajallisia resursseja kannattaa ensisijaisesti käyttää. Itse riskien jaotteluun on käytetty apuna Stefan Michalskin kehittelemää jaottelua, jossa riskit on jaettu yhdeksään pääryhmään (Costain 2011:23). Kunkin vaivaisukkoa uhkaavan tekijän vakavimmat seuraukset ja arvioitu riskiluokitus on määritetty liitteen 8\ntaulukossa. Riskitekijät on järjestetty uhkaavimmasta vähäpätöisimpään.\nVaivaisukkoon kohdistuvien riskien todennäköisyydet perustuvat arvioihin, jotka tämänhetkisten, mahdollisimman ajankohtaisten tietojen pohjalta on voitu tehdä. Tietoa\non kerätty näyttely-ympäristöä tutkimalla ja ulkomuseossa toimivaa henkilökuntaa\nhaastattelemalla. Lisäksi näyttelytilan olosuhteita tänä vuonna mitanneen dataloggerin\ntuloksia on käytetty apuna riskien arvioimisessa. Liitteessä 9 olevassa kaaviossa on\nkaikki dataloggerista tähän mennessä puretut tiedot. Kaavion sininen käyrä esittää\nlämpötilaa, ja vihreä suhteellista ilmankosteutta. Vaikka kaavion mittausjakso ulottuu\ntammikuulta heinäkuulle, on käyrien perusteella todennäköistä, että mittauslaite on\ntuotu tapuliin vasta helmikuun puolivälissä. Lämmittämättömän näyttelytilan lämpötila ei nimittäin ole mitenkään voinut nousta jopa 18 °C:een helmikuun alussa, keskellä\ntalvea. Vaikka talvi kokonaisuudessaan oli poikkeuksellisen leuto, on tammikuun keskilämpötila Ilmatieteen laitoksen (2014) mukaan ollut kylmempi kuin helmikuun.\nHelsinki-Vantaan lentokentällä tammikuun keskilämpötila on ollut -7,4 °C, ja helmikuun -0,4 °C. Tämä ei selitä äkillistä lämpötilan vaihtelua. Käyrän alkupää ei vastaa\nmyöskään viereisten rakennusten kuten Karunan kirkon ja Kahiluodon kartanon tiloissa samanaikaisesti tehtyjä mittauksia (Aaltonen 2014). Tuloksia on tämän takia tarkasteltu vain helmikuun puolivälistä eteenpäin. Mittari on ollut kiinnitettynä näyttelytilojen väliseen hirsiseinään, noin kahden metrin korkeuteen.\nVääränlainen suhteellinen ilmankosteus (RH) saattaa vaurioittaa sekä vaivaisukon\npuu- että metalliosia. Puu on hygroskooppinen materiaali, eli se imee kosteutta ilmasta. Kosteissa olosuhteissa puu imee kosteutta ja sen rakenne turpoaa ja laajenee. Kuivissa olosuhteissa materiaali puolestaan kuivuu ja tästä seuraten kutistuu. Liiallisen ja\neritoten äkillisen kutistumisen seurauksena puu helposti halkeilee, joten kuiva koneellisesti ilmastoitu sisäilma on puuesineelle harvoin hyväksi. Suomen museoliiton suositusten mukaan maalatuille puuesineille sopiva RH on 40-60 %. Metallille mahdollisimman kuiva, alle 35 %, ympäristö on sen sijaan suositeltavaa, sillä kosteus aiheuttaa\nsen pintaan korroosiota. (Suomen museoliitto 2002, Stolow 1987: 8.) Näin ollen\nkummallekin vaivaisukon materiaalille ihanteellista ympäristöä on suhteellisen ilmankosteuden osalta mahdotonta samanaikaisesti saavuttaa. Tavoitteena on tällöin yksinkertaisesti sellainen RH, joka vaurioittaa kohdetta kaikista vähiten. Mitään täysin ”oikeaa” suhteellista ilmankosteutta ei tässä tapauksessa siis ole edes olemassa. Sekä suhteellisen ilmankosteuden että lämpötilan kohdalla puhutaan kuitenkin nimenomaan\n”vääränlaisten” olosuhteiden aiheuttamasta riskistä, sillä ilmankosteus tai lämpötila ei\nitsessään ole haitallinen. (Michalski 2013a.)\nMateriaalista riippuen museo-objektille voi olla haitallista niin vaihteleva, liian korkea, kuin liian alhainenkin suhteellinen ilmankosteus (Michalski 2013a). Koska vaivaisukon päämateriaali on selkeästi puu, keskittyisin ennemmin puumateriaalin kuin\nmetallin säilyttämiseen. Kaikki kolme vääränlaisen suhteellisen ilmankosteuden variaatiota ovat puuosille haitaksi. Konservaattorin suositus vaivaisukon ympäristön suhteelliselle ilmankosteudelle on melko täsmällinen 45−55 % (Aaltonen & Kehusmaa\nOngelmallista ja tapulissa hyvin todennäköistä on ensinnäkin suhteellisen ilmankosteuden vaihtelu. Tällöin puumateriaali vuoroin turpoaa ja kutistuu, mikä rasittaa materiaalia ja johtaa ennen pitkää pinnan halkeiluun. Koska vaivaisukko on kookas ja umpipuinen, aiheuttavat erityisesti nopeat ja suuret ilmankosteuden vaihtelut sille vahinkoa. Puu kuivuu hitaammin kuin kostuu, ja esineen pinta kuivuu aina sydäntä nopeammin. Jos siis olosuhteet ovat esimerkiksi olleet pitkään kosteat, on suurikin esine\nsaattanut turvota keskipistettään myöten. Kun ilmankosteus yhtäkkiä laskee merkittävästi, on esineen pinta jossain vaiheessa ehtinyt kuivua sisuksen pysyessä edelleen\nkosteana. Kuiva ulkokuori pyrkii tällöin kutistumaan turvonneen sisustan ympärille −\nTapulissa mitatulla ajanjaksolla suhteellinen ilmankosteus ei näytä laskeneen kertaakaan niin äkillisesti ja runsaasti, että vaivaisukolle olisi näyttelytilassa ollessaan ehtinyt tapahtua suuria yhtäkkisiä vaurioita. RH kuitenkin heittelehtii jatkuvasti, joten esineen pintojen ja sisusten välillä vallitsisi koko ajan pieni kosteusero. Tämä tarkoittaa,\nettä niiden välillä olisi koko ajan pieniä jännitteitä. Myös pintakäsittelykerrokset voivat kärsiä RH:n vaihteluista, sillä pohjamateriaalin eläminen aiheuttaa jännitteitä niihinkin. Vanhat, elastisuutensa menettäneet maalikalvot halkeilevat varsin helposti.\n(Stolow 1987: 8; Michalski 2013a.)\nYhtä todennäköistä ja potentiaalisesti vähintään yhtä haitallista on liian korkea suhteellinen ilmankosteus. Turpoaminen itsessään ei ole puumateriaalille suureksi vaaraksi, mutta yhdistettynä vääränlaiseen lämpötilaan se saattaa johtaa vakaviinkin seurauksiin. Esineen perusteellinen jäätyminen olisi melko epätodennäköistä, sillä lämpötila tapulissa ei ole helmikuun pakkasillakaan laskenut alle -4 °C:n. Jäätyminen kui-\ntenkin aiheuttaisi turvonneen puumateriaalin halkeilua. Haitallisempi ja todennäköisempi on korkean RH:n ja tarpeeksi korkean lämpötilan yhdistelmä, joka altistaa esineen erilaisille tuholaisille. Tästä lisää luvussa 4.2.4.\nPienimmällä todennäköisyydellä tulee RH koskaan laskemaan näyttelytilassa liian\npieneksi, eli alle yleisesti suositellun 40 %. Mittausten perusteella tilassa on tätä reilusti kosteampaa läpi pakkastenkin, jolloin ulkoilma on yleensä hyvin kuivaa. Juuri\ntämän vuoksi vaivaisukko olisi hyvä ainakin alkuun siirtää talvisin varastoon. Näin\nlyhennettäisiin ja pienennettäisiin esineen altistumista kosteuden edesauttamille tuhoille. Varastoinnin riskinä on toisaalta se, että lämmitetyssä talvivarastossa saattaa\nolla puumateriaalille haitallisen kuivaa. Jatkuva siirtely ja kuljettelu luonnollisesti\nmyös kasvattavat mekaanisten vaurioiden riskiä.\nPuupinnoille konservoinnin yhteydessä sivelty retussivernissakerros ei täysin estä kosteuden imeytymistä, vaikka vernissaa onkin yleisesti käytetty puun kosteudelta suojaamiseen. Vaivaisukkoa suojaa ensinnäkin äärimmäisen ohut vernissakalvo. Ajan\nkanssa, ja varsinkin UV-säteilylle altistettuna, vernissakalvo menettää elastisuutensa\nja halkeilee helposti. Tällöin kosteus pääsee läpäisemään suojakerroksen. Tyypillisesti\nkirkas, sävyttämätön vernissa tuhoutuu huomattavasti herkemmin kuin sellainen, johon on sekoitettu pigmenttejä – siis esimerkiksi pellavaöljymaali. (Rivers & Umney\nTapulin suhteellista ilmankosteutta tulee pyrkiä alentamaan ja tasaamaan. Museon sesongin aikana esineeseen päätyvää kosteutta voisi rajoittaa sen alle asetettavalla jalustalla. Kosteutta luultavasti pääsee nousemaan kapillaarisesti tapulin rossipohjaan, jolloin kosteus kulkeutuu lattian kautta edelleen rakennuksen sisäilmaan ja nostaa tilan\nsuhteellista ilmankosteutta. Mitä tiiviimpi ja pinta-alaltaan suurempi jalusta, sen tehokkaammin se suojaisi vaivaisukkoa rakennuksen alta nousevalta kosteudelta. On\nehdotettu, että pidemmän päälle koko tapulin pohjakerroksen lattian voisi tiivistää, jolloin toivottavasti koko rakennuksessa vallitseva suhteellinen ilmankosteus odotettavasti laskisi. Tällöin on kuitenkin huolehdittava, että niin rakennuksen sisätilat kuin\nalapohjakin pääsevät edelleen tuulettumaan ja kuivumaan tehokkaasti. Tapulin kivisokkeliin olisi suositeltavaa lisätä tuuletusaukkoja joka tapauksessa, sillä tällä hetkellä niitä on vain yksi. (Palaveri 2014.)\nVääränlainen lämpötila on tapulissa vaihtelevaa, liian korkeaa tai liian alhaista. Monissa herkissä materiaaleissa vaihtelevat tai liian korkeat – jopa huoneenlämpöiset –\nlämpötilat aiheuttavat kemiallista hajoamista. Tällaisia materiaaleja ovat muun muassa\npaperi, valokuvat ja varhaisimmat muovit. Metallia ja puuta vääränlaiset lämpötilat\neivät uhkaa näin suoranaisesti; kyseiset materiaalit kestävät esimerkiksi lämpötilavaihteluita itsessään varsin hyvin. (Michalski 2013b, Michalski 2011: 368.) Sen sijaan\nkaikki vääränlaiset lämpötilat voivat vaurioittaa vaivaisukkoa välillisesti, eli mahdollistamalla tai tehostamalla jonkin toisen vaurioittajan toimintaa.\nKuten liitteen 9 käyristäkin voi todeta, on lämpötilan vaihteluilla suora yhteys suhteellisen ilmankosteuden vaihteluihin. Kun näyttelytilan lämpötila äkillisesti laskee, suhteellinen ilmankosteus kasvaa pienellä viiveellä. Mitatulla tarkasteluvälillä selkeimmät\nesimerkit tästä ovat tapahtuneet maaliskuun puolivälin jälkeen (T laskee ripeästi noin\n6 °C, RH kasvaa päivien kuluessa yli 30 %) sekä toukokuun lopussa (T laskee lyhyessä ajassa yli 10 °C, RH nousee lähes välittömästi noin 15 %). Näistä vaihteluista aiheutuu edellisessä luvussa esiteltyjä haittoja. Lämpötilan äkkinäisten muutosten yhteydessä myös kondensoituu kosteutta esineen pinnoille. Tämä aiheuttaa metallissa\nkorroosiota, ja puussa kostumista sekä turpoamista. (Stolow 1988: 8.)\nVaivaisukolle liian korkea lämpötila on kellotapulissa varsin matala, vaikkei korkea\nlämpötila yksistään laukaisekaan vauriomekanismeja metallissa tai puussa. Näyttelytilassa on kuitenkin samanaikaisesti hyvin kosteaa, joten sopivan lämpimät olot tarjoavat elinedellytykset monille tuholaisille. Jo neljän celsiusasteen paikkeilla aktivoituvat\nuseat mikro-organismit, ja kymmenessä asteessa tuhohyönteiset (Michalski 2013b).\nTuholaisista ja niiden aiheuttamista tuhoista kerrotaan lisää luvussa 4.2.4. Lämmitetyissä, kuivissa sisätiloissa vastaavat lämpötilat eivät aikaansaa samaa riskiä, sillä tuholaiset kaipaavat lämmön lisäksi kosteutta. Sen sijaan sisätilan lämmittäminen usein\nkuivattaa sisäilmaa liiaksikin asti, jolloin puuta uhkaa liika kuivuminen ja kutistuminen. Tämä on muistettava vaivaisukon talvisäilönnässä.\nLiian alhainen lämpötila saattaisi olla pitkäkestoinen pakkasjakso, jonka aikana esine\nehtisi jäätyä läpikotaisin. Tämäkin on puumateriaalille haitallista vain silloin, kun se\non samanaikaisesti läpikotaisen kosteaa. Vesi laajenee jäätyessään, joten jäätyminen\naiheuttaa turvonneessa puussa jännitteitä ja ennen pitkää halkeilua. Viime talvena teh-\ntyjen mittausten perusteella tapulin pohjakerroksessa ei ollut pitkäjaksoisia pakkasia\nedes tammi-helmikuussa. Talvi oli kuitenkin poikkeuksellisen leuto, joten tulokset eivät ole täysin vertailukelpoisia. Kosteaa tilassa oli kylmälläkin ilmalla.\nNäyttelytilana toimivaa museorakennusta ei tulla lämmittämään, kuten ei muitakaan\nulkomuseon rakennuskohteita. Ainoa keino minimoida vääränlaisesta lämpötilasta aiheutuvia haittoja on siis hallita niitä vaurioittajia, joiden toimintaa epäotolliset lämpötilaolosuhteet edesauttavat: suhteellista ilmankosteutta ja tuholaisia.\nTulipalon sattuessa palo etenisi puisessa kellotapulissa nopeasti, ja vaivaisukko olisi\nvaarassa tuhoutua täysin. Tällä hetkellä todennäköisin syy palon aiheuttajaksi on salama, sillä korkean rakennuksen ukkosenjohdattimet ovat todella huonossa kunnossa.\nNiiden uusiminen on jo otettu käsittelyyn. (Palaveri 2014.) Toinen aina olemassa oleva riskiskenaario on tuhopoltto. Tapulin lähistöllä ei onneksi ole roska-astioita, joten\nsellaiseen huolimattomasti heitetystä tupakantumpista tai tulitikusta alkunsa saava tulipalo on poissuljettu. Rakennuksen ympärillä ei myöskään ole juuri kasvillisuutta,\nmikä nopeuttaisi palon leviämistä muualta museoalueelta.\nKellotapulin ukkosenjohdattimet on korjattava, ennen kuin vaivaisukko tuodaan näyttelytilaan. Jatkossa tulipalon riskiä voi pienentää siistimällä tapulin samoin kuin muidenkin museorakennusten ympäristöä kasvillisuudesta säännöllisesti. Palohälytysjärjestelmä on rakennuksessa kunnossa, ja hälytyksiin ilmeisesti vastataan kiitettävän\nnopeasti. Koko suurta kokoelmaa ajatellen ulkomuseolle olisi hyvä kehittää tulipalon\nvaralle pelastussuunnitelma, joka koskisi myös kulttuuriomaisuuden pelastamista ja\npalon leviämisen estoa. Tämänhetkiset pelastusohjeet keskittyvät yksinomaa henkilövahinkojen välttämiseen.\nTuholaisten aiheuttamat vauriot ovat vaivaisukolle siitä haitallisia, että ne voivat totaalisesti haurastuttaa ja tuhota puumateriaalia. Metallisia lukitus- ja ripustusosia lukuun ottamatta koko veistos on tehty puusta. Tuholaisiin lukeutuvat paitsi erilaiset tuhoeläimet ja -hyönteiset, myös useat haitalliset mikro-organismit kuten homeet ja bakteerit. (Strang & Kigawa 2013.) Näistä todennäköisimpinä ukonvaurioittajina pidän\nhomeita ja tuhohyönteisiä. Lintuja ja oraviakin vilisee saarella riesaksi asti, mutta tähän mennessä niistä on ollut haittaa lähinnä rakennuksille. Tapulinkin yläosaan lintuja\non tunkeutunut, mutta rakennuksesta löydetyt aukot on sen jälkeen verkotettu (Palaveri 2014).\nUhkaaville mikro-organismeille ja tuhohyönteisille on yhteistä se, että ne viihtyvät\nkosteissa, suhteellisen lämpimissä oloissa (Strang & Kigawa 2013; Nummi 2005: 11).\nPelkästään siis jo kontrolloimalla tapulin kosteustasoa voidaan tuholaisten riskiä pienentää merkittävästi.\nHomeet eli mikrosienet tarvitsevat elääkseen joko korkean suhteellisen ilmankosteuden tai kosteuspitoisen kasvualustan. Niiden kasvulle otollinen RH on minimissään 65\n%. Niin kuivassa ympäristössä pärjäävät kuitenkin vain sinnikkäimmät homeet. Kosteuspitoisuuden noustessa homeen kasvu helpottuu ja kiihtyy. RH:n ylittäessä 85 %\novat homeitiöt aktiivisimmillaan. Jotkut puuta lahottavat mikrosienet pystyvät kuljettamaan vettä rihmastonsa sisällä, jolloin kasvu voi ulottua kauaskin varsinaisesta kosteuslähteestä. Kasvuvauhtiin vaikuttaa lisäksi merkittävästi kasvualustan ravinteikkuus. Rihmastot nimittäin ruokkivat itseään kasvualustasta löytämillään ravinteilla, ja\nnäin tuhoavat sitä. Homeille kelpaavia ravinteita voi löytyä dispersiossa kaikenlaisilta\npinnoilta. Homealueisiin kehkeytyvät lahottajasienet hajottavat myös itse puumateriaalia (Katsaus mikrobeihin, 2008). Itiökasvu seisahtuu viileässä, lämpötilan laskiessa\nnoin 4 °C:n alapuolelle. (Michalski 2013b.)\nHomeet ja niiden tilalle kehittyvät suuremmat sienet lahottavat, tahraavat, haurastuttavat ja kostuttavat kasvualustaansa. Lisäksi ne houkuttelevat paikalle tuhohyönteisiä\nmuuntaessaan kasvualustan ravinteikkuutta hyönteisille mieleiseksi. (Strang & Kigawa 2013.)\nPelkät otolliset olosuhteetkin voivat johtaa tuhohyönteisesiintymiin. Hyönteiset aktivoituvat vasta alimmillaan noin 10 °C:ssa, joten periaatteessa niiden leviämis- ja lisääntymiskausi on Suomen oloissa melko lyhyt (Michalski 2013b). Kovilla pitkäkestoisilla pakkasilla hyönteiset normaalisti kuolevat, ja nopeaa pakastamista käytetäänkin yleisesti tuhohyönteisen hävittämiseen. Jos lämpötila kuitenkin laskee hitaasti kuten luonnossa yleensä - onnistuvat jotkin lajit suojautumaan pakkaselta (Nummi\n2005: 19). Tapulissa lämpötila ei ole laskenut kovin pitkälle pakkasen puolelle edes\nsydäntalvella. Kirkossa lämpöolosuhteet lienevät kutakuinkin samat, ja siellä tuhohyönteiskanta on onnistunut talvehtimaan jo usean vuoden ajan.\nTuhohyönteisten aiheuttamia vaurioita ovat puumateriaalin hajottaminen ja pintojen\ntahriminen (Strang & Kigawa 2013). Niistä aiheutuvat seuraukset ovat siis haitallisia,\nja pitkällä aikavälillä jopa vakavia.\nKuten aiemmin mainittu, on kellotapulin hirsiin vuosikymmeniä sitten ruiskutettu tuholaismyrkkyä. Tapulissakin on näin ollen ainakin joskus esiintynyt tuhohyönteisiä.\nKorjauskortissa myrkytyksen kohteeksi on mainittu ”eremos ater”, joka ei ole mikään\nainakaan nykyluokittelussa tunnettu lajike. (Kellotapulin korjaushistoria, 2014) Näyttelytilan museossa rakennetun välikaton hirsissä on kuitenkin selkeitä tuhohyönteisen\njälkiä, jotka voisivat olla myrkytysten ajalta peräisin (kuva 11). Vastaavia jälkiä on\nmyös usean seinähirren pinnassa.\nKuva 11. Näyttelytilan välikaton kannattajassa on tuhohyönteisten jättämiä jälkiä\nHyönteisten jättämät jäljet rajoittuvat ainoastaan kuoren kohtaan, joten niitä lienee\nhoukutellut paikalle huolimattomasti tehty kuorinta. Jäljet muistuttavat läheisesti papintappajan tekosia. Papintappaja on yleinen koko maassa ja viihtyy nimenomaan\nkuorimattomassa havupuussa. Sen toukat vaeltelevat kuoren alla, ja tunkeutuvat pari\nsenttiä puuainekseen vasta koteloituakseen. Kuoriutunut, täysikasvuinen papintappaja\npoistuu samaa reittiä, joten sen aiheuttamat haitat ovat melko vähäiset ja pintapuoliset.\nPapintappajan lentoreikä on soikea, kuten kattohirressäkin olevat kolot. (Nummi\n2005: 15, 78.)\nMikäli tapulia on alun perinkin vaivannut sama hyönteislaji kuin näyttelytilan kattorakenteita, ja mikäli näitä tuholaisia on säilynyt rakennuksessa edelleen, ei niiden yhtä\nkaikki pitäisi olla vaaraksi Haapaveden vaivaisukolle. Luultavasti papintappajat ovat\nmuutenkin poistuneet tapulista viimeistään siinä vaiheessa, kun toukille kelpaava kuoriaines on loppunut kesken.\nVaivaisukon kuntoa uhkaavia tuhohyönteisiä ovat tietyt muut kotimaiset puuntuholaiset. Ukon veistoon on ilmeisesti käytetty mäntyä, mikä rajaa kaikki lehtipuissa viihtyvät hyönteiset pois. Veistoksessa ei ole kuorta, joten kuorikerroksiin pesiytyviä ötököitä on myös turha odottaa saapuviksi. Useat tuhohyönteiset pärjäävät talven läpi\nvain lämmitetyissä tiloissa. Tapulissa vallitsevien melko vaativien lämpöolosuhteiden\ntakia ainoastaan erilaiset havupuihin hakeutuvat jumit, kuten tupajumi (Anobium\npunctatum) ja kuolemankello (Hadrobregmus pertinax) onnistuisivat aiheuttamaan\nmerkittävää tuhoa. (Nummi 2005: 63−68.) Niiden ilmaantuminen on siksikin todennäköisempää, että myös kirkossa pesivien hyönteisten on arveltu kuuluvan jumeihin\n(Punta 2005: 21).\nJumit ovat kovakuoriaisia, ja läpikäyvät munasta aikuiseksi kasvaessaan täydellisen\nmuodonmuutoksen. Aikuisen hyönteisen puun rakoon munimasta munasta kuoriutuu\ntoukka, joka aterioituaan ensin kylliksi puumateriaalia ja luotuaan useaan otteeseen\nnahkansa lopulta koteloituu syvälle luolaansa. Kuoriutuessaan aikuinen jumi kaivautuu ulos puusta, ja jättää siihen lentoreiän. Jumeja tai niiden toukkia on paljaalla silmällä erittäin vaikea erottaa toisistaan. Esimerkiksi kuolemankello on aikuisena (4,5 –\n6,5 mm) kuitenkin hitusen tupajumia (2,5 – 5,0 mm) suurempi. Puuntuholaisten läsnäolon huomaa usein vasta niiden jälkeensä jättämistä lentorei’istä, ulosteesta ja sahanpurusta. Lentoreikien muodon ja koon avulla voi olla hieman helpompi arvailla\nniiden aiheuttajaa. Kaikkien jumien lentoreiät ovat pyöreitä, mutta tupajumien yleensä\npuolet pienempiä (noin 1 mm) kuin muiden. Sekä tupajumi että kuolemankello pystyvät häiritsemättöminä täydellisesti tuhoamaan asuttamansa puuesineen tai -rakenteen.\n(Nummi 2005: 23, 63.)\nRakennukseen olisi mahdollista asentaa huomaamattomiin paikkoihin hyönteisansoja,\njoiden avulla voidaan tarkkailla, minkä tyyppisiä hyönteisiä siellä liikkuu. Kansallismuseolla on tällaisia jo valmiiksi hankittuna (Palaveri 2014). Koska tuhohyönteisten\nriski on koko ajan mahdollinen, on vaivaisukon pintoja syytä säännöllisesti tarkastaa.\nJos lentoreikiä tai sahanpurua ilmenee, on toimenpiteisiin ryhdyttävä heti.\nVaihtoehtoisia hävitysmenetelmiä tuhohyönteisille on sekä fysikaalisia (pakastaminen, lämpökäsittely, tyhjiökäsittely) että kemiallisia (kaasutus, ruiskutus, sively).\n(Nummi 2005: 19−21.) Näistä fysikaaliset koettelisivat jo muutenkin halkeilevaa\npuumateriaalia ja osa kemiallisista saattaisi tahria esinettä. Varovaisin ja toisaalta tehokkain menetelmä olisi kaasutus.\nVesi voi vaurioittaa esinettä paitsi ilmaan sitoutuneen kosteuden muodossa, myös\nkonkreettisena vesivauriona. Vettä saattaa päästä näyttelytilaan esimerkiksi tulvan,\nkattovuodon tai vesiputken vioittumisen seurauksena. Myös esineen lähelle asennettu\nsammutussprinkleri voi aiheuttaa vioittuessaan tai vahinkohälytyksen laukaisemana\ntarpeetonta vahinkoa. (Tremain 2013.) Näyttelytilassa ei tällaisia ole. Koska kellotapuli sijaitsee korkealla paikalla eikä sinne ole asennettu vesiputkiakaan, on kattovuoto\ntässä tapauksessa ainoa suhteellisen mahdollinen vesivaurion aiheuttaja. Ennen tapulin\ntällä hetkellä hyvin huonokuntoisen paanukaton uusimista kattovuodon mahdollisuus\non jopa melko korkea. Katto on hiljattain jo vuotanut yhdestä kohtaa, mutta korjattu\npaikallisesti (Palaveri 2014).\nVeden aiheuttamia vaurioita olisivat ennen kaikkea koko puuveistoksen turpoaminen,\ntahriintuminen ja vääristyminen. Vaivaisukon maalikerrosten uudelleenkiinnitykseen\nkäytetty sampiliima on vesiliukoista, joten säilynyttä pintakäsittelyäkin luultavasti\nmenetettäisiin. Metalliosien korroosio olisi puolestaan vaarassa aktivoitua. (Tremain\n2013; Costain 2011: 30.)\nKellotapulin paanukatto on suunniteltu uusittavan lähivuosina. Tätä ennen vesivaurion\nriskiä voisi pienentää vaivaisukon näyttelytelineeseen sisällytettävällä katoksella. (Palaveri 2014.) Korjatunkin katon vuotoriskiä lisää rakennuksen lähettyvillä kasvavat\nkorkeat puut, jotka voivat myrskysäällä katkeilla tai kaatua kattoa vaurioittaen.\nMekaanisilla vaurioittajilla (englanninkielisissä teksteissä physical forces) tarkoitetaan\ntekijöitä, jotka joko äkillisesti ja katastrofaalisesti tai graduaalisesti pitkällä aikavälillä\nvaurioittavat kohteita fyysisesti. Esimerkiksi sodan tai myrskyn aiheuttamat fyysiset\ntuhot laskeutuvat äkillisesti vaurioittaviin. Muualla maailmassa myös maanjäristykset\nvoivat aiheuttaa merkittävää tuhoa. Hitaampaa vaurioitumista voi aiheuttaa vaikka\nmuseorakennuksen vierestä kulkeva vilkkaasti liikennöity tie, josta kohdistuu jatkuvaa\ntärinää ja näin rasitusta kohteeseen. Yleisimmät mekaaniset vauriot johtuvat kuitenkin\nkohteiden huolimattomasta käsittelystä, minkä olen tässä työssä kytkenyt ihmisten aiheuttamiin vaurioihin (luku 4.2.7). (Costain 2011: 24.)\nSeurasaaressa luonnolliset maanjäristykset ovat tietenkin hyvin epätodennäköisiä, eikä\nalueella juuri liikennöidäkään. Lähiaikoina alueen kallioperää saattaa kuitenkin tärisyttää saarella tehtävät rakennustyöt. Seurasaaren kunnallistekniikka aiotaan nimittäin\nuusia, eikä aikataulua ole vielä vahvistettu. (Palaveri 2014.) Mahdollisten kallioräjäytysten aiheuttama riski ei koske ainoastaan kellotapulia ja vaivaisukkoa, vaan kaikkia\nmuseoalueen kohteita. Rakennustöiden urakoitsijoita voisi ohjeistaa tekemään tarvittavat räjäytykset ja muut kallioperää järisyttävät työt normaalia pienemmissä erissä\nerityisesti museorakennusten läheisyydessä. Rakennustöiden lisäksi kellotapulia tärisyttävät siellä vierailevat kävijät. Näyttelytilan lattia on osoittautunut hyvin kiikkeräksi eritoten silloin, kun tilassa on samanaikaisesti suurempi ihmisryhmä. Tähänkin palataan seuraavassa luvussa.\nJatkuva mekaanisten vaurioiden riski aiheutuu kookkaista puista, joita kellotapulin\nympäristössä on lukuisia. Myrskyn riepotuksissa tapulia kohti kaatuva puu kykenee\nvaurioittamaan niin rakennusta kuin vaivaisukkoakin mittavasti. Museoalue sijaitsee\nsaarella, eli sinne mereltä tuleva myrskytuuli pääsee yltymään vieläkin kovemmaksi ja\ntuhoisammaksi kuin mantereen puolella. Vanha puusto on kuitenkin oleellinen osa\nkoko saaren maisemointia, minkä takia niitä ei ole tähänkään mennessä kaadettu.\nMyrskyn kaatamien puiden riskiä voidaan hieman pienentää tarkkailemalla kriittisissä\npaikoissa kasvavien yksilöiden kuntoa.\nMuseoesineen säilyvyyttä uhkaa yhtälailla yleisö kuin henkilökuntakin. Yleisön joukkoon lasken sekä museon varsinaiset vierailijat että mahdolliset ilkivallan tekijät. Vierailijoiden toimesta esine saattaa likaantua tai saada mekaanisia vaurioita. Tuhopolttajan jäljiltä kohde voi jopa kokonaan tuhoutua. Museon henkilökunta taas on vastuussa\nesineelle näyttelyssä, varastossa, siirrossa ja käsittelyssä koituvista vaurioista. Kaikki\nihmisistä aiheutuvat riskit ovat minimoitavissa, minkä vuoksi olen luokitellut ne epätodennäköisiksi.\nHankalinta tulee olemaan tapulissa samanaikaisesti vierailevien ihmismassojen kontrollointi. Kuten jo mainittu, on näyttelytilan lattia jokseenkin epävakaa. Ongelma on\nkorostunut, kun tilaan on päästetty suurempi ihmisryhmä kerrallaan. Lattian jatkuva\ntärinä ja siitä aiheutuva näyttelytelineen heiluminen voivat pahimmillaan johtaa koko\nvaivaisukon ripustussysteemin pettämiseen. Tapulissa käyviä yleisömääriä on käytännössä vaikea rajoittaa, sillä sinne ei määrätä erillistä opasvartijaa. Rakennuksen sisäänkäynnin viereen voisikin laittaa rajoituskyltin, esimerkiksi ”max. 5 henkilöä kerrallaan”, mikäli kävijämäärät osoittautuvat ongelmallisiksi. (Palaveri 2014.)\nTärinän lisäksi kävijät tuovat väistämättä mukanaan pölyä, mikä ajallaan likaa esinettä. Pölyn tuloa ja sen leviämistä tilassa voisi rajoittaa kynnysmatolla. Myös suuremman maton asentaminen voisi tulla kysymykseen. (Palaveri 2014.) Pölyn torjumista\nkäsitellään lisää luvussa 4.2.9. Periaatteessa yleisölle luulisi olevan selvää, ettei museokohteisiin kosketa. Historiallisen käyttötarkoituksensa takia houkutus koskettaa\nvaivaisukkoa, tai jopa laittaa rahaa sen lippaaseen, voi kuitenkin olla suuri. Paljaista\nkäsistä voi tällöin tarttua esineen pintoihin rasvaa, hikeä ja muuta likaa. Lisäksi koskettelusta saattaa aiheutua pieniä mekaanisia vaurioita. Yleisöä on jotenkin estettävä\npääsemästä liian lähelle esinettä haittaamatta kuitenkaan kohteen visuaalista saavutettavuutta. Hyvä vaihtoehto on asettaa esine laajalle korokkeelle. Tämän jalustan ei tarvitse olla kovin korkea, vaan pelkkä sen olemassa olo toivottavasti välittää halutun\nviestin: tätä lähemmäksi ei saa tulla. (Palaveri 2014)\nVandalismin torjunta saarella on vaativaa museon ollessa suljettu. Museoaluetta ei ole\naidattu, vaan siellä pääsee vapaasti kulkemaan mihin vuorokaudenaikaan hyvänsä.\nSeurasaari onkin hiekkapolkuineen lenkkeilijöiden ja retkeilijöiden suosiossa. Tämä\ntarkoittaa kuitenkin sitä, että myös museorakennukset ovat jatkuvasti kaiken kansan\nulottuvilla. Alue on laaja, metsikköinen ja pusikkoinen, eikä sitä pysty kattavasti valvomaan kellon ympäri. Ainoa vaihtoehto on pyrkiä ennaltaehkäisemään pahimpia seurauksia, eli ennen kaikkea tulipaloa. Hälytysjärjestelmä on pidettävä kunnossa, ja\nmahdolliset helpot sytykkeet poistettava rakennusten lähettyviltä. Tällaisia ovat esimerkiksi roskakorit ja runsas aluskasvillisuus kuivahtamaan päästessään.\nVaivaisukon käsittely ja siirtely tulee olemaan välttämätöntä niin kauan, kun veistosta\nvarastoidaan talvisin. Siirtelystä aiheutuvien iskujen ja likaantumisen riski tulee siis\nensimmäiset vuodet olemaan lopullista suurempi. Esinettä käsiteltäessä on suositeltavaa käyttää aina puuvillakäsineitä (Suomen museoliitto 2002). Siirtelyn riskit voidaan\nminimoida hyvillä valmisteluilla ja riittävillä henkilöresursseilla. Esine on suuri ja\npainava; sen turvalliseen siirtämiseen vaaditaan varmasti vähintään kolmen henkilön\npanostus. Varastointia varten ukolla on jo oma teline ja säilytyslaatikko. Riittää siis\nkun vaivaisukon nostaa irti näyttelytelineestään, kantaa ulos tapulista ja kiinnittää ulkopuolella odottavaan säilytystelineeseen. Hyvät kuljetusvalmiudet ovat takuulla jo\nolemassa, sillä vaivaisukko on konservoinnin jälkeen vieraillut Kerimäellä.\nAina on mahdollista, että veistoksen tuenta pettää. Vaivaisukko tulee roikkumaan\nkahden koukun varassa. Kiinnitys saattaa epäonnisessa tapauksessa pettää joko esineen tai telineen puolelta, jolloin veistos tippuu sijoiltaan ja luultavasti fyysisesti vaurioituu. Henkilökunnan tehtävä on varmistaa, että esineelle rakennettava teline on kyllin tukeva ja että ripustusmekanismi pysyy esineenkin puolelta kunnossa.\nLaiminlyönti onkin yksi henkilökunnan vastuulle osuvia riskitekijöitä. Kokoelman\nsuuruuden ja resurssien rajallisuuden huomioon ottaen laiminlyönti olisi täysin inhimillistä, muttei suinkaan suotavaa. Laiminlyönti voi olla huolimatonta siivousta, vääränlaisia puhdistusaineita tai vaikka talvivarastoinnin unohtamista. Tässä tapauksessa\ntodennäköisin laiminlyönti lienee säännöllisten tarkastusten tekemättä jättäminen esimerkiksi tuhohyönteisten, kosteusvaurioiden ja tuennan pettämisen varalta. Kokemukseni mukaan ulkomuseon henkilökunta pitää kohteita kuitenkin tarkasti silmällä, joten\nlaiminlyönnin riski on pieni.\nEräitä ehkä kaikista salavihkaisimmin museo-objekteja vaurioittavia tekijöitä ovat erilaiset säteilyt. Säteilyistä tuhoisimpia ovat lyhytaaltoiset UV-säteilyt ja pidempiaaltoinen infrapunasäteily. Näiden väliin jää ihmissilmälle erottuva säteily, valo, jonka vaikutukset eivät ole aivan niin vahingollisia. (Kaavio 3) UV-säteilyjen haitallisuus perustuu siihen, että ne kellastuttavat, haurastuttavat ja jopa hajottavat materiaaleja. Infrapunasäteily puolestaan lämmittää pintoja, ja aiheuttaa näin kaikkia liian korkeaan\nlämpötilaan yhdistettyjä vaurioita. Näkyvän valon vaikutus ulottuu ainoastaan materiaalin pintaan; se haalistaa värejä. Jotkut pigmentit ovat valon vaikutukselle herkempiä\nkuin toiset. (Michalski 2013c.)\nKaavio 3. Eri säteilyjen aallonpituuksia\nKellotapuliin pääsee vain vähän luonnonvaloa, joten säteilyn aiheuttamat riskit liittyvät ennen kaikkea näkyvyyttä parantavaan lisävalaistukseen. Vaivaisukon pinnoilla\nsäilyneet maalialueet ovat säteilylle herkimpiä. Puupintoja säteily harmaannuttaa ja\nhaurastuttaa, vaikkakin nyt niitä suojaa ohuen ohut vernissakerros. Mitä tehokkaammin ja pitkäkestoisemmin puuta valaistaan, sitä nopeammin se vaurioituu. Näyttelyvalaistusta suunniteltaessa joudutaankin aina puntaroimaan arvojen välillä. Valaistako\nkohde huonosti, haitaten visuaalista saavutettavuutta, vai tehokkaasti, riskeeraten kohteen säilymisen jälkipolville. (Michalski 2013c.) Lisävalaistuksen haitallisuutta voidaan pienentää tuntuvasti valitsemalla käyttöön oikeanlaiset lamput ja huolehtimalla,\nettei valaisimia pidetä päällä turhaan. Jonkinasteinen riski näytteillepanon kanssa on\nsilti aina otettava, sillä kohdetta ei voi esitellä pimeässä.\nAuringonsäteet ja yleisesti kaikki keinotekoinenkin valaistus sisältävät sekä UVsäteilyä, näkyvää valoa, että infrapunasäteilyä. Valaistuksen voimakkuutta, eli tässä\ntapauksessa haitallisuutta, mitataan lukseissa (lx). Vertailun vuoksi päivällä varjossa\nmitattaisiin yleensä noin 10 000 luksia ja toimistovalaistuksessa sisällä noin 300 luksia. (Michalski 2013c.) Herkkien museoesineiden valaisemiseen on jo pitkään pidetty\nihanteellisena 50 luksin ylärajaa (ks. Stolow 1987: 19; Michalski 2013c). Suomen museoliiton suositus maalatun puuesineen valaisun voimakkuuteen on korkeampi, 150\nluksia (Suomen museoliitto 2002). Valaistusvoimakkuutta mitataan siihen tarkoitetuilla mittareilla.\nMuseokohteen valaisua edistää tietenkin vain näkyvä valo, joten optimaalisin lamppu\nvälittää mahdollisimman vähän UV-säteilyä ja lämpöä. Yleisistä valaisimista loisteputket lähettävät enemmän UV-säteilyä kuin perinteiset hehkulamput, joista osasta sitä ei välity lainkaan (Stolow 1987: 19). Perinteisten hehkulamppujen säteilyskaala tosin ulottuu pidemmälle infrapunasäteilyn aallonpituuksien puolelle, eli ne välittävät\nenemmän lämpöenergiaa. Energiatehokkaammista halogeenilampuista lähtee sekä\nUV- että infrapunasäteilyä. Näistä UV-säteilyä on mahdollista vähentää filttereillä eli\nsuotimilla. (Michalski 2013c.) Erilaisilla suodattimilla varustetut, pienitehoiset halogeenilamput vaikuttaisivat olleen pitkään käytetyimpiä museovalaisimia. Niiden rinnalla on alettu enenevissä määrin käyttää myös LED-valaisimia, jotka ovat valaisuominaisuuksiltaan kehittyneet huimasti viime vuosien aikana. Myös Suomen kansallismuseossa käytetään UV-block -tyyppisten halogeenivalaisimien ohella yhä\nenemmän LED-valaisimia (Nikander & Pasanen 2014).\nTähänastisten tutkimusten mukaan LED-valaistuksen pääasiallinen hyöty museokäytössä on sen ekonomisuus. Vaikka LED-valaisimien hankintahinta on muita valaisimia\nkorkeampi, on niiden todettu pitkän käyttöikänsä ja hyvän energiatehokkuutensa ansiosta olevan pitkällä aikavälillä kannattavampia. On tutkittu myös LED-valaistuksen\nvaikutusta säteilylle erityiseen herkkiin materiaaleihin, pigmentteihin. LEDvalaistuksen ei ole kuitenkaan todettu olevan testatuille pigmenteille sen haitallisempaa kuin perinteinen halogeenivalaistuskaan. Joissain tapauksissa LED-valaisimet\novat jopa osoittautuneet vaarattomimmiksi vaihtoehdoiksi. Suurin osa LEDvalaisimista ei välitä lainkaan UV- tai infrapunasäteilyä, joten valon suodattaminen ei\nole huolellisesti valitun polttimon kanssa tarpeellista. LED-valaistus on onnistuttu\nmuokkaamaan värilämpötilaltaankin halogeenivalaistusta vastaavaksi. (Miller & Druzik 2012: 29, 25, 31, 16.)\nVaivaisukon valaistukseen tulee valita mahdollisimman pienitehoiset lamput, joiden\neteen voi tarvittaessa asettaa UV-suotimet. Suotimet kuluvat ja hajoavat käytössä, eli\nniitä täytyy aika ajoin uusia (Stolow 1987: 19). UV-suotimia myydään Suomessa ai-\nnakin valokuvaukseen erikoistuneissa liikkeissä. Halogeenipolttimoita on saatavilla\nmyös versioina, joissa UV-suodin on jo valmiina. Infrapunasäteilyn voimakkuutta voi\ntestata yksinkertaisesti kädellä. Kun lamppu on kunnolla syttynyt (noin 30 s), pidetään\nkättä esineen etäisyyden päässä sen edessä. Jos säteily lämmittää kättä tuntuvasti, on\nsyytä asentaa valaisin kauemmas esineestä tai kokeilla toisenlaista lamppua.\nLED-valaisimet voisivat olla ominaisuuksiltaan varteenotettava vaihtoehto. Polttimoita valittaessa tulee kuitenkin varmistua, että ne ovat hyvälaatuiset ja tehtävään sopivat.\nHerkille kohteille ja museo-olosuhteille sopivia LED-valaisimia markkinoi myyvänsä\nSuomessa ainakin Osram (Modario IP20 Spot LED, 2014).\nSäteilyn aiheuttamaa haittaa minimoidaan oikeanlaisten valaisinvalintojen lisäksi\nmyös lyhentämällä valaisuaikoja. Tapulissa tuskin tulee aivan jatkuvasti olemaan yleisöä paikalla, joten voisi olla vaivan arvoista liittää kohteen valaistukseen liikkeentunnistin. Tällöin vaivaisukko altistuisi säteilylle vain sen verran kuin välttämätöntä.\nKansallismuseossa vastaava ratkaisu on käytössä joissain muissakin kohteissa. (Nikander & Pasanen, 2014.)\nMuseo-objektille haitalliset saasteet voidaan jakaa kolmeen pääryhmään: ilman ja\nkosketuksen välityksellä leviäviin sekä luontaisiin. Ilmansaasteisiin lukeutuu sekä\nluonnollisia ”saasteita” kuten otsoni, happi ja suolat, että päästöistä syntyviä saasteita\nkuten rikkipitoiset kaasut ja katupöly. Kosketuksen välityksellä leviäviä saasteita ovat\nesimerkiksi pinnoille paljain käsin koskettelusta tarttuvat hiki ja rasvat sekä vääränlaisten puhdistusmateriaalien jättämät jäämät. Myös virheelliset materiaalivalinnat objektin vitriiniä tai säilytyslaatikkoa valmistettaessa saattavat aiheuttaa epätoivottuja\nmuutoksia. Luontaiset saasteet puolestaan muodostuvat objektissa itsestään yhteen sopimattomien materiaalien reagoidessa keskenään. (Tétreault 2013.)\nVaivaisukon tapauksessa kosketuksen välittämät saasteet ovat täysin vältettävissä, kun\nesineen luvaton koskettelu estetään. Veistosta käsiteltäessä ja siirtäessä tulisi\nmielellään käyttää puuvillahanskoja (Suomen museoliitto 2002). Koska näyttelyteline\non tarkoitus valmistaa puusta, ei senkään pitäisi olla kohteelle vaaraksi. Luontaisia\nsaasteita voi kuitenkin muodostua puu- ja rautaosien yhtymäkohtiin. Metallin\nsyöpyminen saattaa kiihtyä sen ollessa kosketuksissa puun kanssa, sillä puu voi olla\nhapanta. Ukon metalliosat on käsitelty ruosteensuoja-aineella, mutta mikäli\nmetalliosiin siitäkin huolimatta muodostuu korroosiota, värjäävät ne myös puuta.\n(Lastras Pérez 2013.)\nSaasteryhmä, joka kaikista välittömimmin uhkaa esineen säilyvyyttä on ilmansaasteet.\nNäyttelytilaan pääsevää ilmaa ei voida käytännössä mitenkään suodattaa, vaan tapulin\nsisäilma on samaa mitä kirkkomaallakin hengitetään. Näyttelytilan ovea tullaan\nmuseon aukioloaikoina pitämään auki, ja öisin ilma pääsee virtaamaan rakennuksen\nerinäisten rakojen kautta. Arvioisin saaren ilmanlaadun olevan kuitenkin melko hyvä.\nSeurasaari sijaitsee Itämeren rannalla, mikä tarkoittaa siellä vallitsevan kosteahko\nmeri-ilmasto. Jonkin verran ilma saattaa siis välittää erilaisia suoloja, jotka\nmetallipinnoilla eritoten veteen liuenneina aiheuttavat korroosiota (Lastras Pérez\n2013). Moottoriajoneuvoja saarella liikennöi vain vähän, joskin pääkaupungin vilkas\nliikenneverkosto ympäröi saarta joka puolelta. Siltikin uskoisin katupölyä kantautuvan\nnäyttelytilaan vain erittäin pieniä määriä. Liikenne- ja teollisuuspäästöistä aiheutuvia\nrikki- ja typpidioksideja saattaisi kaupunki-ilmassa olla enemmänkin. Puu ei\nkuitenkaan ole näille erityisen herkkiä. Metallipinnalla kaasusaasteetkin voivat\nmuuttua korroosiota edistäviksi suoloiksi, mutta muuntautuminen vie aikansa.\nVälitöntä haittaa vaivaisukolle aiheutuu vain ilmassa leijailevista partikkeleista kuten\nhuone-, katu- ja siitepölyistä. Lisäpölyä saattaa lähiaikoina aiheutua saarella tehtävistä\nrakennustöistä. Pölyjenkin aiheuttama vaurio on vain vähäistä; ne lähinnä likaavat\nesineen pintoja. Esineen epätasaisuuksiin kasaantuva lika myös sitoo kosteutta\npinnoille, ja näin lisää kosteuden aiheuttamien seurausten riskiä. Tämä riski voidaan\nminimoida pitämällä näyttelytila siistinä ja rajoittamalla pölyn pääsyä näyttelytilaan.\n(Tétreault 2013.) Tapuliin on vedetty sähköt, joten imurointi on mahdollista.\nNäyttelytilan ovi tulee pitää suljettuna aina kun mahdollista, eli aukioloaikojen\nulkopuolella. Olisi suotavaa puhdistaa myös itse vaivaisukko irtoliasta silloin tällöin.\nPuhdistuksen voi tehdä mekaanisesti esimerkiksi pehmeän siveltimen avulla. Erityisen\nvarovaisesti tulee käsitellä alueet, joissa pintakäsittely on krakeloitunutta.\nVaivaisukolle on välttämätöntä rakentaa kellotapuliin jonkinlainen näyttelyteline, jotta\nsuoraan tapulin seinään kiinnitys pystytään välttämään. Ukon vatsan lävistävän seipään vuoksi ukko ja teline tulee sijoittaa vähintään seipään mitan, eli muutaman\nkymmenen senttimetrin verran irti seinästä. Yksi vaihtoehto olisi tietenkin käyttää sille säilytystä varten valmistettua telinettä, joka on nähtävissä esimerkiksi liitteen 1 kuvissa. Siihen ripustettuna vaivaisukko näyttäisi kuitenkin irtonaiselta – tehtävästään\nerotetulta ja seinäkopistaan kiskotulta. Sanoisin, että yksi kulttuurihistoriallisen museon perusnäyttelyn keskeisimpiä päämääriä on sivistää yleisöä auttamalla heitä tunnistamaan näyttelyssä esitellyt kohteet (Heinonen & Lahti 2001: 155). Kävijälle, jolle\nvaivaisukkoperinne ei ole ennestään tuttu, jäisi kontekstistaan irrotetun vaivaisukon\nkäyttötarkoitus luultavimmin arvoitukseksi. Vaikka ukkoa ei enää voidakaan palauttaa\nsille ominaiselle paikalle ulkoseinustalle, voitaisiin veistoksen alkuperäisestä tarkoituksesta kertovia elementtejä tuoda sen tueksi näyttelytilaan. Tehokkain ratkaisu olisi\nnaamioida muutenkin välttämätön näyttelyteline ukon katokseksi. Tämä viestisi selvästi, ettei vaivaisukkoa esitellä tavanomaisessa ympäristössään; veistoksen tehtävä\non ollut päivystää ulkona, missä se on tarvinnut suojakseen katteen. Kate suojaisi esinettä myös potentiaaliselta vesivahingolta, mikäli tapulin katto sattuisi syytä tai toisesta vuotamaan.\nInitiaali ratkaisu tällaisen katostelineen toteuttamiseksi oli käyttää vaivaisukolle 1910luvulla valmistettua katosta (kuva 12). Katos ei ole alkuperäinen vaan museossa ukolle valmistettu, mutta veistoksella ja katoksella jo pitkä yhteinen historia. Tapulin julkisivukorjausten takia katos on jo muutenkin jouduttu irrottamaan vanhalta paikaltaan,\njoten sen uudelleensijoittaminen tapulin sisätiloihin olisi ollut sitäkin mutkattomampaa. Katos on suhteellisen hyvässä kunnossa, ja pelkästään muutaman lahon kattopaanun uusimalla, joitain puuosia korjaamalla ja uudella maalikerroksella siitä tulisi\nkäyttökelpoinen. Katoksen ”takaseinäksi” olisi vain tarvinnut valmistaa vaivaisukon\npainon kestävä seinärakennelma.\nKuva 12. Vanha katos ja sen päämitat (Malmi 2014)\nVastaan tuli kuitenkin näyttelytilan katto. Harjakattoinen katos ulottuu korkeimmillaan 2750 millimetriin. Näyttelytila taas on matalimmillaan vain 2400 mm korkea.\nValitsemassani sijoituskohdassakin, välikattoa kannattelevien hirsien välissä, huonekorkeus on vain parikymmentä senttiä enemmän. Tapulin ensimmäinen kerros on alkujaan ollut parisen metriä korkeampi, mutta sitä on 1913 madallettu säilytystilaksi\nhalutun permannon verran (Kellotapulin korjaushistoria 2014). Tuolloin rakennetun\nvälikaton takia katos on sisätilaan juuri ja juuri liian korkea. Katokselta ja varastopermannolta saattaa puuttua aitousarvoa, mutta ne ovat yhtä kaikki vanhoja, tapulin historiaan nivoutuneita rakennelmia, minkä vuoksi ne tulee säilyttää entisellään. Vaivaisukon telineelle tarvittaisiin siis toisenlainen ratkaisu, ja vanhan katoksen kohtalosta tulisi päättää erikseen.\nToinen idea oli rekonstruoida vaivaisukolle sellainen katos kuin sillä on alun perin ollutkin. Etsinnät eivät kuitenkaan tuottaneet tulosta; ukosta ei löytynyt museointia edeltäneeltä ajalta ainoatakaan kuvaa. Museossa valmistetun katoksen rekonstruointi pienempänä ei myöskään tuntunut järkevältä, sillä katoksen visiiri peittäisi madallettuna\nukon päätä. Katoksen sivuseinät myös hankaloittaisivat itse esineen tarkastelua. Vaivaisukkoja ei ole voitu jaotella alueittain tai aikakausittain tyyppeihin, joten olisi perusteetonta suoraan kopioida jonkin vastaavan vaivaisukon katos. Nykykatoksista harva on luultavasti muutenkaan alkuperäinen.\nParas lähtökohta oli alkaa ideoida katosta puhtaasti näytteillepanon toimivuuden kannalta. Vaivaisukko tulee olemaan sisätilassa, joten katoksen todellista suojaavuutta ei\ntarvitse kaikilta osin ottaa huomioon. Parhaimman näkyvyyden veistokseen sallisi\nkolmiomainen, suoraan seinään kiinnitetty katos, jollaisia näkee lukuisilla ukoilla alueeseen katsomatta. Näyttelytelineessä tämä kiinnitettäisiin tietenkin vaivaisukkoa\nkannattelevaan seinärakenteeseen, ei tapulin seinään. Vastaava ratkaisu on toteutettu\nmuun muassa sisätiloihin siirretyn Kärsämäen vaivaisukon (kuva 13) ja uudelleensijoitetun Pyhäjoen ukon (kuva 14) tapauksissa.\nKuvat 13 ja 14. Sisätiloissa oleva Kärsämäen ukko (Paavola 2013) ja vanhan kirkon\ntuhosta pelastunut Pyhäjoen ukko (KirjastoVirma 2014) telineineen\nMolemmissa tapauksissa katos lienee seurannut ukkoa vanhasta sijainnista uuteen.\nKärsämäen vaivaisukon telineen alkuperästä en löytänyt takuuvarmaa tietoa, mutta ainakin se on ollut sijoitettuna kototapulinsa alakertaan jo vuodesta 1967 (Leppo 1967:\n141). Katteen haalistuneen pinnan perusteella katos on varmaankin suojannut ukkoa jo\nsen ollessa ulkona. Pyhäjoen ukko pelastettiin kirkkonsa palosta 1974 ja uudelleensijoitettiin myöhemmin uuden kirkon muurille (Pyhäjoen vaivaisukko, 2014). Myös sen\nkatos ilmeisesti pelastui, tai siitä tehtiin melko tarkka kopio. Liki tismalleen samanlaisessa suojassa ukko on nimittäin kuvattu jo ennen kirkon tuhoutumista (Leppo 1967:\nNäistä kahdesta tyylillisesti hyvin erilaisesta esimerkistä Kärsämäen ukon rosoisemmasta telineestä voisi ottaa mallina Haapaveden ukon näyttelytelineeseen. Vahvoin\nvärein maalatun Pyhäjoen ukon katoksen tapaisen rakennelman valmistus veisi\nenemmän resursseja. Lisäksi se olisi näyttelytilassa turhan huomiota herättävä. Kärsämäen ukon teline on puolestaan informatiivinen, mutta hillitty. Katososaa voisi vieläkin yksinkertaistaa, jotta yleisön huomio kiinnittyisi telineen sijasta itse näyttelykohteeseen (Teräsvirta 2014). Ukon alle jäävää jalustaa taas voisi laajentaa, mikä vaikeuttaisi yleisön pääsyä liian lähelle esinettä. Lisäksi suurialainen jalusta suojaisi paremmin lattiasta nousevaa kosteutta vastaan. Telineen seinärakenteen punamultaus toimisi\nmyös Haapaveden ukon kohdalla, sillä Haapaveden kirkon seinät olivat ukon valmistumisaikaan samanväriset.\nKärsämäen vaivaisukon telinettä mallina käyttäen ja näyttelytilan olosuhteet huomioiden ideoin Haapaveden vaivaisukolle kokonaan puisen näyttelytelineen hyvin yksinkertaistetulla katoksella (liite 10). Teline on mitoitettu niin, että se mahtuu näyttelytilassa väljästi välikaton kannattimien väliseen kohtaan. Se sopii sellaisenaan myös tapulin perimmäiseen näyttelytilaan, mikäli vaivaisukko sinne myöhemmin siirretään.\nJalustasta voidaan halutessa tehdä vieläkin suurempi. Jykevistä palkeista valmistettava\nseinärakenne maalataan punamullalla, ja katteeseen voitaisiin sivellä tervaa. Terva\ntoimisi samalla hyönteiskarkotteena, joskaan sen tehosta juuri puuntuholaisia vastaan\nei ole tietoa. Puhdas terva jättää käsiteltävän pinnan nahkeaksi, joten paremmin kovettuvan tervamaalin tai Roslagin mahongin (1:1:1 tervaa, vernissaa ja puutärpättiä) käyttö helpottaisi telineen siirtelyä. Jalustaa ja katoksen alapintaa ei välttämättä tarvitse\nkäsitellä ollenkaan. Valaistuksen saisi kätevästi integroitua katoksen alapintaan. Katos\nulottuu eteen sen verran, että myös vaivaisukon etupuolen saa näin valaistua.\nJalustaa ja koko telinettä näyttelytilaan asetettaessa tulee ottaa huomioon lattian epätasaisuus. Kun teline on ripustuskoukkuja ja seipään reikää vaille valmiina näyttelytilassa, on vaivaisukkoa syytä sovittaa paikalleen. Näin varmistutaan siitä, että ripustus-\nmekanismi osuu kohdilleen. Ukon ja jalustan väliin on jätettävä rako, jottei jo muutenkin vaurioituneisiin jalkoihin kohdistu painetta. Raon tulee olla tarpeeksi suuri, ettei ripustuksen pieni myötääminen ajan saatossa haittaa. Toisaalta veistos ei saa riippua\nniin ylhäällä, että se ripustuksen sattuessa pettämään tippuisi tuhoisan korkealta. Noin\nkolmen senttimetrin väli vaivaisukon kengänrippeiden ja jalustan välillä voisi olla sopiva.\nSaavutettavuuteen ja esteettömyyteen on ihan kaikissa kulttuurikohteissa panostettu\nviime aikoina paljon, ja Museovirastonkin tähtäimessä on ollut entistä kävijäystävällisemmät museot. Esimerkiksi vuonna 2003 on aloitettu edelleen pyörivä Kulttuuria\nkaikille -ohjelma, jonka tähtäimessä on tarjota saavutettavuutta edistäviä ohjeita, koulutuksia ja tarkistuslistoja valtakunnallisesti kaikille kulttuurialan toimijoille (Yhdenvertaisen kulttuurin puolesta ry:n strategia 2014: 2). Myös Seurasaaren museokohteiden saavutettavuus on Kulttuuria kaikille -ohjelman toimesta kartoitettu vuonna 2005\n(Sainio & Edgren 2007: 19). Kellotapuli ei ole kuitenkaan tuolloin toiminut näyttelytilana. Museovirasto on sittemmin julkaissut oman saavutettavuusohjelmansa, Kansallisaarteita kaikille, vuonna 2007. Aihe-alue on todella laaja. Museoviraston ohjeistus\nkattaa koko näyttelyn saavutettavuuden hyvästä viestinnästä ja asiakaspalvelusta infotaulujen optimaalisimpaan sijaintiin (Sainio & Edgren 2007: 11, 17, 21). Omalta osaltani keskityn ainoastaan vaivaisukon visuaaliseen saavutettavuuteen sekä näyttelytilan\nesteettömyyteen. Näistä molemmat ovat nimittäin kytköksissä kohteen ja sen asuttaman museorakennuksen säilyvyyden kanssa.\nKohteen hyvä visuaalinen saavutettavuus on taattu muutamin yksinkertaisin keinoin.\nHuomioitava on ennen kaikkea riittävä lisävalaistus, sillä tapuli voi varsinkin pilvisenä päivänä olla hyvinkin hämärä. Toivottavaa on, että näyttelyn valaistustasoa säätäessä otetaan myös heikkonäköiset kävijät huomioon. Kaikille sopivan valaistustason\nsaavuttaminen luvussa 4.2.8. määriteltyjen raja-arvojen puitteissa pysyvällä valaistuksella ei pitäisi olla ongelmallista. Näyttelyn sisällä suuresti vaihtelevat valaistustasot\neivät ole nekään suotavia, sillä ne haittaavat näkemistä. (Green 2000:10.) Tätä ei ulkomuseossa täysin voida välttää, sillä museokohteiden piha-alueilla on aina paljon\nkirkkaampaa kuin rakennuksissa sisällä. Silmän täytyy siis vain malttaa antaa tottua\nhämärään aina sisään astuttaessa.\nToisena visuaalisen saavutettavuuden maksimointina mainitsisin mahdollisuuden nähdä esine eri suunnista. Takaa päin vaivaisukkoa ei tietenkään voi kiinnityksen takia\nnähdä, mutta näkyvyyttä sivuilta ei saisi rajoittaa. Myös valaistuksen olisi hyvä kohdistua myös ukon sivuille ja selkäosaan – ei vain etupuolelle. Tämä etenkin siksi, että\nesineen alkuperäistä asua ei ole etupuolella jäljellä lähes lainkaan.\nVaivaisukko-näyttelyn esteettömyys ei ole yhtä helposti ratkaistu. Käynti näyttelytilaan hankaloituu jo kirkon kulman ympäri tultaessa, kun tapulille johtava hiekkatie\npäättyy (kuva 9 sivulla 32). Suorin reitti tästä tapulin sisäänkäynnille vie yli viiston\nkalliokohdan, joka on varsinkin sateella vaarallisen liukas. Perillä kävijää testaavat\njyrkät kivirappuset, joiden askelmat kaiken kukkuraksi heiluvat (kuva 15). Viimeinen\neste on vielä korkea ovikynnys.\nKuva 15. Kellotapuliin johtavat rappuset ovat jyrkät ja epävakaat\nLoppureitin vaarallisuus voitaisiin korjata jatkamalla kesken jäänyttä hiekkatietä.\nHiekkatien jatke ohjaisi kävijät kiertämään liukkaan kohdan oikealta puolelta, missä\ntällä hetkellä on hieman heinikkoista. Näin saataisiin kirkkopihan kokonaisuuttakin\nselkeämmäksi ja siistimmäksi. (Palaveri 2014.)\nRappujen kanssa täytyy tyytyä kompromissiin. Tapuliin ei ole mahdollista rakentaa\nkaikki kävijät huomioon ottavaa ramppia ilman, että rakennuksen julkisivun ilme kärsisi. Ottaen huomioon, ettei rakennuksessa tule toistaiseksi edes olemaan näytteillä\nkuin yksi kohde, ei kiinteän tai siirreltävän rampin hankinta varmasti kuuluisi hankintalistan kärkeen. Järkevintä on pyrkiä muokkaamaan olemassa olevista portaista mahdollisimman helpot kulkea. Askelmien kivistä osa on tällä hetkellä irtonaisia, joten ne\ntulee uudellenjärjestellä tukeviksi ja kestäviksi. Tarvittaessa kivien väliin voi lisätä\nvaikka laastia, kunhan askelmista saadaan kiinteät. Erittäin tarpeellinen lisä olisi jonkinlainen kaide, sillä pudotus varsinkin portaiden vasemmalla puolella on suuri. Kaiteen voisi siis rakentaa vaikka vain tälle puolelle. Kaide ei ainoastaan suojelisi pudotukselta, vaan mahdollistaisi lievästi liikuntarajoitteisten kävijöiden pääsyn näyttelytilaan. Mallia voisi ottaa kirkon pääsisäänkäynnin yhteyteen muutama vuosi sitten lisätyistä rautakaiteista, jotka ovat ajan kanssa sulautuneet ympäristöönsä varsin hyvin\n(kuva 16). (Palaveri 2014.)\nKuva 16. Karunan kirkon pääsisäänkäynnin portaisiin on lisätty rautakaiteet kulkua\nhelpottamaan (Malmi 2014)\nKirkon takoraudasta valmistetut apukaiteet ovat hyvin selkeälinjaiset, ja vain aavistuksen koristeelliset. Niistä erottuu selkeästi perinteisen käsityön jälki, minkä vuoksi\nne istuvatkin taustaansa niin hyvin. Samantyylinen kaide sopisi myös kellotapulin sisäänkäynnille. Siihen, kuten kirkonkin kaiteisiin, voisi varmuuden vuoksi merkitä\nvalmistusvuoden. Näin lisäystä ei vahingossakaan erehdyttäisi luulemaan alkuperäiseksi. (Palaveri 2014.)\nTässä luvussa kerrataan ja jäsennellään kaikki toimenpiteet, jotka on edellisten\npohdintojen tuloksena koettu tarpeellisiksi. Toimenpiteet on jaettu käytännöllisyyden\nvuoksi kolmeen ryhmään: ennen vaivaisukon näytteillepanoa tehtäviin, seuraavien\nvuosien aikana tehtäviin ja jatkuviin.\nEnnen vaivaisukon näytteillepanoa tehtävät toimenpiteet\nAjankohtaisin toimenpide on korjauttaa tai uusia kellotapulin huonokuntoiset ukkosenjohdattimet, sillä tällä hetkellä tulipalon riski on paljon suurempi kuin sen on\nvälttämätöntä olla. Tämä asia onkin ilmeisesti jo toteutumassa. Samalla tai erikseen\nvoitaisiin tarkistaa, että kaikki rakennuksesta löytyvät kolot on edelleen verkotettu\nNäyttelytilan saavutettavuutta on parannettava. Hiekkatietä on syytä jatkaa tapulin\nsisäänkäynnille asti, ja ohjata kävijät liukkaan kalliokohdan ympäri. Sisäänkäynnin\nportaita on korjattava niin, että askelmat saadaan vakaiksi. Lisäksi ainakin portaiden\nvasemmalle puolelle on lisättävä kaide, sillä pudotus on sillä puolella suurempi.\n(Palaveri 2014.) Kaiteen ansiosta osa liikuntarajoitteisestakin yleisöstä pääsee kulkemaan näyttelytilaan. Täysin esteetöntä museorakennuksesta ei valitettavasti kuitenkaan saada.\nYleisön mukana näyttelytilaan tulee kulkeutumaan pölyä, jonka määrä luultavasti\nkasvaa hiekkatien jatkamisen myötä. Pölyn tuloa ja leviämistä voidaan vähentää\nlattiamatolla. Pelkkä kynnysmattokin riittää, mutta halutessa matto voi olla myös\nsuurempi – jatkua esimerkiksi ulko-ovelta väliovelle. Pitkällä matolla saisi samalla\nmerkittyä toivotun kulkureitin, ja se voisi psykologisella tasolla estää yleisöä menemästä liian lähelle museoesinettä. (Palaveri 2014.)\nYlempiin kerroksiin johtavat rappuset ovat hyvin houkuttelevat, joten pelkkä köysi ei\nvälttämättä ole riittävä este niiden alkupäähän. Tämän vuoksi rappusten juureen tulee\nrakentaa kiinteä portti, jonka saa yleisöltä lukittua. Ympäristöön sulautuvin materiaali-\nvaihtoehto on pintakäsittelemätön mänty. Portti ei saa olla silmiinpistävän koristeellinen, eikä sen kiinnityksen tulisi juurikaan vaurioittaa museorakennusta.\nNäiden ohella vaivaisukkolle on valmistettava tukeva näyttelyteline. Näyttelytelineessä tulee olla vähintään kosteuden nousua vaikeuttava jalusta sekä vankka seinärakenne, johon veistoksen saa ripustettua. Mielellään telineeseen kuuluisi myös katos, sillä\nse selkiyttäisi esineen käyttötarkoitusta. Katos toimisi myös suojana tällä hetkellä hyvin mahdollista kattovuotoa vastaan.\nLisävalaistus on välttämätön, jotta myös heikkonäköiset kävijät näkevät kohteen hämärässä tilassa. Valaisimet voidaan kiinnittää joko näyttelytelineen katoksen alapintaan tai näyttelitilan välikaton kannattimien taakse. Olisi hyvä, jos myös veistoksen\nsivut ja selustan saisi valaistua. Ihanteellinen valaistus kytkeytyisi päälle vain silloin,\nkun näyttelytilassa on liikettä.\nSeuraavien vuosien aikana tehtävät toimenpiteet\nKellotapulin paanukatto tulee uusia kokonaisuudessaan mahdollisimman pian.\nVaivaisukkonäyttelyä voidaan pitää auki myös kattoremontin ajan, kunhan asia\npidetään mielessä rakennustelineitä suunniteltaessa ja pystytettäessä. Varsinkin\nsisäänkäynnin yläpuoli tulee tällöin suojata tarkoin, ettei katolta varmasti pääse\nputoamaan mitään yleisön päälle. (Palaveri 2014.)\nTulevaisuudessa koko kellotapulin suhteellista ilmankosteutta tulee pyrkiä pienentämään. Tätä varten pohjakerroksen lattia voidaan kauttaaltaan tiivistää esimerkiksi\nalapuolelle lisättävällä laudoituksella. Tämä vähentäisi lattian läpi nousevaa kosteutta.\nTällöin on kuitenkin parannettava ilmanvaihtoa rakennuksen alla, jotta alapohja pääsee edelleen kuivumaan. Kivisokkeliin on siis lisättävä tuuletusaukkoja. Myös\nrakennuksen sisäilman on päästävä vaihtumaan. (Palaveri 2014.)\nMikäli yleisö ei vaivaisukon pintavasta jalustasta huolimatta malta olla koskematta\nveistokseen, täytyy varokeinoja harkita. Kohdetta ei näköhaitan vuoksi haluta aidata.\nOn ehdotettu, että jalustaa kiertämään voitaisiin sen sijaan ripustaa narua, joka toivottavasti tehoaisi irrallisen aidan tavoin. Näytteillepanon ympärille olisi myös mahdollista asentaa liiketunnistimet, jotka lähettäisivät lähimmälle opasvartijalle viestin\naina jonkun mennessä liian lähelle museoesinettä. Tällainen järjestelmä on suunnit-\nteilla myös viereiseen Kahiluodon kartanoon. (Palaveri 2014.) Jos mikään näistä ei\nkuitenkaan tuota tulosta, on pakko turvautua kieltokylttiin ja fyysisiin esteisiin aitoihin. Rakennuksen sisäänkäynnillekin saattaa osoittautua välttämättömäksi kiinnittää rajoituskyltti, mikäli näyttelytilassa vierailee jatkuvasti turhan suuria samanaikaisia yleisöryhmiä.\nLopullisena tavoitteena on pystyä jättämään vaivaisukko näyttelytilaan ympärivuotisesti, joten on tärkeää monitoroida tilan olosuhteita jatkuvasti. Mittauksia varten dataloggeria on edelleen pidettävä näyttelytilassa, ja myös purettava säännöllisesti – noin\npuolen vuoden välein. Vaivaisukkoa ei voi jättää talvehtimaan kellotapuliin ennen\nkuin rakennuksen katto on korjattu ja ilmankosteutta alennettu. Vasta kun dataloggerin mittaukset todistavat olosuhteiden riittävästi kohentuneen, voidaan veistoksen ympärivuotista säilyttämistä näyttelytilassa harkita. Ennen tätä vaivaisukko tulee siirtää\nesimerkiksi Kansallismuseon varastoon aina museon sesongin päätyttyä syksyllä.\nKansallismuseon varastossa vallitsee puuveistoksen säilyvyyden kannalta sopiva RH,\n45−55 %. (Palaveri 2014.)\nKun vaivaisukko on näyttelytilassa, täytyy sen oloja säännöllisesti tarkastaa. On varmistuttava, että veistoksen ripustusmekanismi pysyy tukevana, teline ei muutu lattian\ntärinästä kiikkeräksi eikä tapulin katto vuoda. Lisäksi on pidettävä veistoksen pintoja\nsilmällä homeen ja tuhohyönteisten varalta. Rakennuksessa liikkuvista hyönteislajeista\npysyttäisiin perillä, jos sinne asennettaisiin hyönteisansoja. Koska valaisimet saattavat\najan kanssa vioittua, on niitäkin suotavaa silloin tällöin tarkistaa. On hyvä vaikka kokeilla kädellä, etteivät valaisimet varmasti lämmitä kohdetta liikaa. Samoin palohälyttimien on tietenkin pysyttävä toimintakunnossa. Pölyn, tuholaisten ja ilkivallan torjumiseksi kellotapulin ovi on pidettävä kiinni ja lukittuna aina kun mahdollista. Valaisimiakaan ei saa turhan takia pitää päällä.\nVaivaisukon säilyvyyttä on edistettävä erinäisillä huoltotoimenpiteillä. Tärkeintä on\nnäyttelytilan säännöllinen siivous ennen kaikkea sesongin aikana. Riittää, kun tilan\nimuroi huolellisesti. Rakennuksen ympäristöä taas on jatkuvasti siistittävä saarella kukoistavasta kasvillisuudesta. Näin tapulin pohja pääsee paremmin tuulettumaan, ja tulipalon riskikin pienenee. Kirkkopihan suurikokoisten puiden kuntoa on lisäksi syytä\npitää silmällä, sillä ne voivat kaatuessaan aiheuttaa merkittävää vahinkoa.\nItse veistoksen huoltotoimenpiteistä vastaavat Kansallismuseon konservaattorit. Vaivaisukko on silloin tällöin puhdistettava irtoliasta, jota sen epätasaisille pinnoille tapulissa varmasti kertyy. On myös tarkkailtava, ettei esineeseen synny näytteillä ollessaan\nuusia halkeamia tai muita vaurioita. Veistoksen säännöllinen huolto tuskin muodostuu\nongelmaksi sinä aikana, kun sitä vielä siirretään talven edeltä varastoon. Jonkun täytyy kuitenkin muistaa vierailla ukon luona myös sitten, kun tapuli kelpuutetaan sen\nHaapaveden vaivaisukosta muodostui työtä tehdessä itselleni tärkeä esine. Vaikka\nveistos on mykkä, emmekä ole edes tavanneet kuin kerran, on ukko hiljaisuudessaan\nopettanut minulle paljon. Kyseisen vaivaisukon kautta pääsin tutustumaan koko vaivaisukkokulttuuriin, josta en itse juuriltani itäsuomalaisena tiennyt lähes mitään ennen\nopinnäytetyön aloittamista. Lisäksi ukon kriittinen elämäntilanne tarjosi mahdollisuuden syventää ammattitietämystäni arvokkain tavoin.\nOpinnäytetyöni tulokset ovat toivottavasti monien hyödynnettävissä niin sellaisinaan,\nkuin sovellettuinakin. Esineen ja esineryhmän historiasta sain muodostettua tietopaketin, jota voidaan varmaankin tulevaisuudessa hyödyntää esimerkiksi museokohdetta\nyleisölle esiteltäessä. Suomenkielistä, ajankohtaiseen tietoon perustuvaa riskianalyysia\nvoitanee taas soveltaa moniin muihinkin ulkomuseon kohteisiin. Ennen kaikkea toivon\nsen tietenkin auttavan Haapaveden vaivaisukkoa selviytymään seuraaville vuosisadoille.\nKaikista museokohteita uhkaavista riskitekijöistä on saatavilla runsaasti lisääkin tietoa\nja tutkimustuloksia monilla eri kielillä, enkä missään nimessä väitä riskianalyysini\nolevan tyhjentävä selostus aiheesta. Olen pyrkinyt avaamaan riskitekijöiden ja niiden\nlaukaisemien vauriomekanismien pääpiirteitä vain sen verran kuin olen kokenut vaivaisukon säilyvyyden kannalta olevan tarpeellista. Tähtäimessä on ollut myös se, ettei\nopinnäytetyön sisäistämiseen tarvittaisi juurikaan alan tuntemusta.\nOmat riskien todennäköisyysarvioni perustuvat kirjaimellisesti arvioihin. Riskien todennäköisyyksiä on kuitenkin koitettu myös tarkentaa laskentakaavioiden avulla. Tä-\nhän liittyviin metodeihin voi tutustua esimerkiksi Jonathan Ashley-Smithin teoksessa\nRisk Assessment for Object Conservation. Laskentamallien soveltaminen lienee käytännöllistä lähinnä suurempien kokoelmakokonaisuuksien oloja arvioitaessa – esimerkiksi vakuutusyhtiön toimeksiannosta.\nTutkimisprosessin varrella törmäsin muutamaan asiaan, jotka mielestäni ansaitsisivat\njatkotutkimusta, mutta joita en itse pystynyt toteuttamaan. Ensimmäisenä mainittakoon vaivaisukon värikerrokset. Jotta Haapaveden ukon selässä säilyneitä maalikerroksia voitaisiin varmuudella väittää alkuperäisiksi, täytyisi niiden koostumuksia tutkia lisää ja kenties verrata Haapavedellä säilyneen kellotapulin värikerroksiin. Tämä\nvoitaisiin tehdä XRF-analysaattorilla (röntgenfluoresenssispektometri), jolla voidaan\ntunnistaa niin maalin pigmenttejä kuin sidosaineitakin. XRF-mittauksia on mahdollista tehdä paikan päällä maalikerrosten pinnalta – ilman näytteenottoa. Väritutkimuksen\nvoisi laajentaa käsittämään useampia vaivaisukkoja ympäri Suomen, jolloin saataisiin\nkerättyä merkityksellistä dataa vaivaisukkojen alkuperäisvärityksistä ja pintakäsittelyihin perinteisesti käytetyistä materiaaleista.\nToinen seikka, jonka haluan nostaa esiin, on Seurasaaren ulkomuseon tämänhetkisen\npalosuunnitelman hienoinen puutteellisuus. Suunnitelmat ihmishenkien pelastamiseksi\npalotilanteessa on kyllä asianmukaisesti laadittu, ja jopa sotatilanteen varalle on museon kokoelmallekin pelastussuunnitelma. Palon sattuessa kokoelma on kuitenkin vaarassa tuhoutua, sillä ohjeita sen turvaamiseksi palotilanteessa ei ole annettu. Ulkomuseon emo-organisaatiolle, Kansallismuseolle, tällaisetkin ohjeet ilmeisesti löytyvät\n(Palaveri 2014). Ulkomuseo on kuitenkin ympäristönä täysin poikkeava ja ansaitsee\nmielestäni oman, museokohtaisen suunnitelmansa. Selkeät ohjeet palon rajaamiseen ja\nirtaimiston evakuointiin voisivat hektisessä palotilanteessa taata mittavan kulttuuriomaisuuden pelastumisen. Kohteet voitaisiin palon varalle arvottaa esimerkiksi niiden koon, sijainnin ja kiinnityksen perusteella.\nTämän opinnäytetyön lopputulos on hyvin pitkälti sellainen, mihin tähtäsinkin. Ehdin\naikataulun puitteissa käsitellä kaikki ne asiat, jotka prosessin alkuvaiheissa tavoitteeksi asetin. Teemat, joihin työtä tehdessä perehdyin, osoittautuivat mieluisiksi ja kiehtoviksi, mikä toivottavasti välittyy lukijallekin. Tutustuin tietoa metsästäessäni useiden\nennalta vieraiden kirjastojen ja arkistojen toimintaperiaatteisiin ja tarjontaan, minkä li-\nsäksi sain hyvän käsityksen Museoviraston organisaation rakenteesta ja tiettyjen tahojen toiminnasta. Tästä on varmasti hyötyä jatkossa.\nOdotettavasti työni tuloksista hyötyy niin tutkimuksen toimeksiantaja kuin ennen pitkää koko ulkomuseon yleisökin. Toivon, että Haapaveden vaivaisukon näytteillepano\npäädytään toteuttamaan esineen arvon mukaisella huolellisuudella, jotta esine pääsee\ntästedes ikääntymään kunniakkaasti.\nAshley-Smith, Jonathan 1999: Risk Assessment for Object Conservation. Oxford:\nCaple, Chris 2011: A History of and an Introduction to Preventive Conservation. Teoksessa Preventive Conservation in Museums. Toim. Chris Caple. Abingdon:\nCostain, Charlie 2011: Framework for Preservation of Museum Collections. Teoksessa Preventive Conservation in Museums. Toim. Chris Caple. Abingdon: Routledge.\nEläinten ystävä 1915: Teksti Seurasaaren vaivaisukon rintaan pesineistä linnuista. Julkaisussa Eläinten ystävä no 11/1915. Helsinki: Suomen eläinsuojeluyhdistys. 20.\nForsman, Jaakko 1927: Pieni Tietosanakirja 3. Toimittanut Jaakko Forsman. Helsinki:\nHeinonen, Jouko; Lahti, Markku 1996: Museologian perusteet. Helsinki: Suomen museoliitto.\nHeinonen, Jouko; Lahti, Markku 2001: Museologian perusteet. Helsinki: Suomen museoliitto.\nJärvelä-Hynynen, Raija 1992: Seurasaari: Kuvakirja ulkomuseosta. Helsinki: Museovirasto.\nKallio, Airi 2008: Perinteiset maalit ja työtavat. Helsinki: Tammi.\nKallio, Raakel; Kallio, Veikko; Kämäräinen, Eija; Lahtinen, Heikki; Mattila, Tiinaliisa; Sakari, Matti 1995. Taiteen pikkujättiläinen. Helsinki: WSOY.\nKantokorpi, Otso 2013a: Vaivaisukkojen paluu. Helsinki: Maahenki.\nKantokorpi, Otso 2013b: Vaivaisukot – ITE-taiteen uranuurtajia vai katoavaa kansanperinnettä? Teoksessa Vaivaisukkojen paluu. Toim. Otso Kantokorpi. Helsinki: Maahenki. 10−14.\nKaukonen, Toini-Inkeri 1985: Suomalaiset kansanpuvut ja kansallispuvut. Helsinki:\nKinanen, Pauliina 2007: Museologiset objektit. Teoksessa Museologia tänään. Toim.\nPauliina Kinanen. Helsinki: Suomen museoliitto. 168−186.\nKivipelto, Arja 2014: Mies paikallaan. Julkaisussa Helsingin Sanomat 22.4.2014. Helsinki: Sanoma Media Finland. Tiede 1, 4-6.\nKnuuttila, Seppo 2013: Haltia, vaivaisukko ja kiusantekijä. Teoksessa Vaivaisukkojen\npaluu. Toim. Otso Kantokorpi. Helsinki: Maahenki. 24−28.\nKoskela, Pekka 1973: Haapaveden luonnonoloista. Teoksessa Haapavesi ennen ja nyt\nII. Toim. Martti Ojanperä. Haapavesi: Haapaveden kunta ja seurakunta. 15−38.\nKrohn, Helmi 1913: Karunan kirkko Seurasaaren ulkomuseossa. Julkaisussa Otava.\nNo 7/1913. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava. 22−25.\nLempa, Nina 2009: Arvoesineistön hoito seurakunnassa. Helsinki: Kirkkohallitus.\nLeppo, Markus 1967: Vaivaisukot. Helsinki: Werner Söderström osakeyhtiö.\nMatkailulehti 1913. Otsikoimaton teksti Karunan kirkon avajaisista Seurasaaressa.\nJulkaisussa Matkailulehti no 1/1913. Helsinki: Suomen matkailijayhdistys. 27−28.\nMichalski, Stefan 2011: Relative Humidity and Temperature Guidelines: what’s happening? Teoksessa Preventive Conservation in Museums. Toim. Chris Caple. Abingdon: Routledge. 367−368.\nNummela, Seppo 2011: Humalojan kylä ja sen lähitienoot: kevyt historiikkikokoelma\nHaapaveden osakylien: Mäntylän, Salonmäen, Ansalehdon, Ala- ja Yli-Humalojan,\nRuis- eli Mökkiperän, Haapakosken, Partaperän ja Morkonperän taloista ja ihmisistä.\nHaapavesi: Humalojan kyläyhdistys.\nNummi, Outi 2005: Rohmut ja riesat. Tuhohyönteisten tunnistusopas. Toim. Outi\nNummi. Helsinki: Suomen museoliitto.\nPaulaharju, Samuli 1911: Kirkonäijistä Pohjanmaalla. Julkaisussa Kotiseutu no\n1/1911. Helsinki: Suomen kotiseutuliitto. 249-254.\nPettersson, Lars 1973: Haapaveden kirkot. Teoksessa Haapavesi ennen ja nyt II.\nToim. Martti Ojanperä. Haapavesi: Haapaveden kunta ja seurakunta. 463−509.\nPunta, Mari 2005: Karunan kirkon seinämaalausfragmentit – Tutkimus ja säilymisen\nturvaaminen. Opinnäytetyö. EVTEK Muotoiluinstituutti.\nPääskynen 1915: Kuva ja kuvateksti Seurasaaren vaivaisukosta. Julkaisussa Pääskynen no 3/1915. Helsinki: Otava. 15.\nRivers, Shayne & Umney, Nick 2003: Conservation of Furniture. Oxford: Butterworth-Heinemann.\nSaarikoski, Pirkko 1971: Vaivaisukot – kansantaiteen puiset sosiaalityöntekijät. Julkaisussa Länsi-Savo no 211/1971. Mikkeli: Länsi-Savo. 10.\nSantaholma, Kaija 2001: Vaivaisukot: Tummatukka ja kirkonäijät. Helsinki: Rakennusalan kustantajat.\nSariola, A. J. 1948: Haapaveden seurakunnan vaiheita ja toimintaa. Teoksessa Haapavesi ennen ja nyt I. Toim. K. A. Ruokonen. Haapavesi: Haapaveden nuorisoseurapiiri.\nStolow, Nathan 1987: Conservation and Exhibitions. Lontoo: Butterworths.\nSuomen museoliitto 2002: Suomen museoliitto suosittaa 3: Museoesineistön säilytysolosuhteet. Helsinki: Suomen museoliitto.\nTakala, Antti 2003: Suomen väriteollisuuden koko kuva vuoteen 2002. Helsinki: Väriteollisuusyhdistys.\nTallgren, Aarne 1912: Kirkonäijistä. Julkaisussa Otava Kuvallinen Kuukausilehti.\nLehden vuosikerta 1912. Helsinki: Otava. 335−342.\nTallgren, Aarne 1918: Museomme vakinaiset keräilijät. Julkaisussa Suomen museo.\nLehden vuosikerta 1918. Helsinki: Suomen muinaismuistoyhdistys. 1−15.\nAaltonen, Matti 2006. Joukko dokumentteja vaivaisukon konservointiin liittyen\nAaltonen, Matti & Kehusmaa, Anu 2006: Konservointikertomus. Helsinki.\nAaltonen, Matti 2014. Kansallismuseon konservaattori. Tiedonannot toukokuulokakuu 2014.\nEsine S1361. Haapaveden vaivaisukon esinekortti. Musketti. Päivitetty viimeksi\nHaapaveden vaivaisukko. KirjastoVirma. Saatavissa:\nhttp://www.kirjastovirma.net/vaivaisukot/haapavesi [Viitattu 19.8.2014]\nHistoria, 2011. Haapaveden seurakunta. Saatavissa:\nhttp://www.haapavedenseurakunta.fi/tietoa-seurakunnasta/historia [Viitattu 19.8.2014]\nIlmatieteen laitos. Kuukausitilastot: Tammikuu ja helmikuu. Saatavissa:\nhttp://ilmatieteenlaitos.fi/tammikuu ja http://ilmatieteenlaitos.fi/helmikuu [Viitattu\nITE-taide, 2014. ITE. Saatavissa: http://itenet.fi/ [Viitattu 25.10.2014]\nJärvinen, Outi 2010: Suomen kansallismuseon kokoelmapoliittinen ohjelma. Toim.\nOuti Järvinen. Saatavissa: http://www.nba.fi/fi/File/911/km-kokoelmapol-ohjelma2010.pdf [Viitattu 15.10.2014]\nKarunan kirkko. Museovirasto, Seurasaaren ulkomuseo. Saatavissa:\nKatsaus mikrobeihin, 2008. Sisäilmayhdistys ry. Saatavissa:\nhttp://www.sisailmayhdistys.fi/terveelliset-tilattietojarjestelma/kosteusvauriot/mikrobit/katsaus-mikrobeihin/ [Viitattu 8.19.2014]\nKehusmaa, Anu 2008: Haminan kaupunginmuseon riskianalyysi ja pelastussuunnitelma. Saatavissa:\nhttp://www.theseus.fi/bitstream/handle/10024/1198/haminank.pdf?sequence=1 [Viitattu 22.9.2014]\nKellotapulin korjaushistoria, 2014. Seurasaaren ulkomuseo: Rakennusten korjaushistoria. Kirjauksia museorakennuksiin tehdyistä korjauksista.\nKirkkojen kohtalona tuhotyö tai salama 31.5.2006. Helsingin Sanomat. Saatavissa:\n/1135220103254 [Viitattu 19.8.2014]\nKuurne, Jouni 2014. Kansallismuseon kulttuurihistoriallisista kokoelmista vastaava\nyli-intendentti. Tiedonannot tammikuu-syyskuu 2014.\nLastras Pérez, Montserrat 2013: Conservación y restauración de metales. Universidad\nPolitécnica de Valencia. Luentomateriaalit. Kevät 2013.\nLuokituksen kuvaus. Tilastokeskus. Saatavissa:\nhttp://www.tilastokeskus.fi/meta/luokitukset/maakunta/001-2014/kuvaus.html [Viitattu 15.102014]\nMichalski, Stefan 2013a: Agent of Deterioration: Incorrect Relative Humidity. Saatavissa: http://www.cci-icc.gc.ca/resources-ressources/agentsofdeteriorationagentsdedeterioration/chap10-eng.aspx [Viitattu 15.10.2014]\nMichalski, Stefan 2013b: Agent of Deterioration: Incorrect Temperature. Saatavissa:\nhttp://www.cci-icc.gc.ca/resources-ressources/agentsofdeteriorationagentsdedeterioration/chap09-eng.aspx [Viitattu 3.10.2014]\nMichalski, Stefan 2013c: Agent of Deterioration: Light, Ultraviolet and Infrared. Saatavissa: http://www.cci-icc.gc.ca/resources-ressources/agentsofdeteriorationagentsdedeterioration/chap08-eng.aspx [Viitattu 1.10.2014]\nMiller, Naomi & Druzik, Jim 2012: Demonstration Assessment of Light-Emitting Diode (LED) Retrofit Lamps. Saatavissa:\ninal.pdf [Viitattu 20.10.2014]\nModario IP20 Spot LED, 2014. Tuotekuvaus. Osram GmbH. Saatavissa:\nNikander, Tomi & Pasanen, Reijo 2014. Suomen kansallismuseon käyttöpäällikkö ja\nmuseomestari. Vastaukset Kansallismuseon kohdevalaisuun liittyvään sähköpostitiedusteluun. Lokakuu 2014.\nOravaisten kirkon vaivaisukko ryöstettiin 30.8.2013. Ilta-Sanomat. Saatavissa:\nhttp://www.iltasanomat.fi/kotimaa/art-1288594398204.html [Viitattu 18.9.2014]\nPalaveri 2014: Vaivaisukon palautukseen liittyvä tapaaminen Karunan kirkon kellotapulilla 7.10.2014. Osallisina Matti Aaltonen, Vuokko Ahlfors, Eija Hesso, Eveliina\nMalmi, Erkka Pajula, Miia Perkkiö, Jani Puhakka ja Mikko Teräsvirta. Muistion kirjannut Eveliina Malmi.\nPyhäjoen vaivaisukko. KirjastoVirma. Saatavissa:\nhttp://www.kirjastovirma.net/vaivaisukot/pyhajoki [Viitattu 2.10.2014]\nRaution varastettu vaivaisukko löytyi Kannuksesta 14.5.2013. Kotimaa24. Saatavissa:\nRiskien arviointi työpaikalla -työkirja – Menetelmän kuvaus. VTT. Saatavissa:\nrja_mk.jsp [Viitattu 29.9.2014]\nRäsänen, Anne 2014. Ohjaava opettaja. Tiedonanto marraskuu 2014.\nSainio, Tapani & Edgren, Helena 2007: Kansallisaarteita kaikille – Museoviraston\nsaavutettavuussuunnitelma. Saatavissa: http://www.nba.fi/fi/File/468/kansallisaarteitakaikille.pdf [Viitattu 16.10.2014]\nSevärdheter i Karklskrona. Karlskrona.com. Saatavissa:\nhttp://www.karlskrona.com/information/sevardheter-i-karlskrona/ [Viitattu 17.9.2014]\nStrang, Tom & Kigawa, Rika 2013: Agent of Deterioration: Combatting Pests of Cultural Property. Saatavissa: http://www.cci-icc.gc.ca/resourcesressources/agentsofdeterioration-agentsdedeterioration/chap06-eng.aspx [Viitattu\nTeräsvirta, Mikko 2014. Seurasaaren ulkomuseon intendentti. Tiedonannot tammikuulokakuu 2014.\nTétreault, Jean 2013: Agent of Deterioration: Pollutants. Saatavissa: http://www.cciicc.gc.ca/resources-ressources/agentsofdeterioration-agentsdedeterioration/chap07eng.aspx [Viitattu 3.10.2014]\nTietoa museosta. Museovirasto, Seurasaaren ulkomuseo. Saatavissa:\nTremain, David 2013: Agent of Deterioration: Water. Saatavissa: http://www.cciicc.gc.ca/resources-ressources/agentsofdeterioration-agentsdedeterioration/chap05eng.aspx [Viitattu 14.10.2014]\nWaller, Robert 1994: Conservation risk assesment: A strategy for managing resources\nfor preventive conservation. Julkaisusta Preprints of the Contributions to the Ottawa\nCongress, 12 16 September 1994, Preventive Conservation: Practice, Theory and Re-\nsearch. Toimittaneet A. Roy ja P. Smith. Lontoo: IIC. 12-16. Saatavissa:\nhttp://museum-sos.org/docs/WallerOttawa1994.pdf [Viitattu 29.9.2014]\nYhdenvertaisen kulttuurin puolesta ry:n strategia, 2013. Kulttuuria kaikille. Saatavissa:\ntegia.pdf [Viitattu 16.10.2014]\nKuva 1. Suurpiirteinen kartta Haapaveden tienoista. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 2. Haapaveden kolmas kirkko ja sen kellotapuli. Suomen Muinaismuistoyhdistyksen VII taidehistoriallinen retkikunta 1899. Museoviraston kuvakokoelmat.\nKuva 3. Karunan kirkko Seurasaaren ulkomuseossa. Kellotapuli häämöttää puiden takana kirkosta vasemmalle. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 4. Vaivaisukko kuvattuna vuonna 1915. Pääskynen 1915/no 3. 15.\nKuva 5. Tapulin seinusta nykypäivänä. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 6. Haapaveden nuorempi vaivaisukko melko vastikään veistettynä. Matti Nurkkalan kotialbumi n. 1962. .\nKuva 7. Lähikuvassa erottuu hiusten veistetty muoto. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 8. Hahmotelma vaivaisukon puuosien alkuperäisestä värityksestä. Eveliina\nKuva 9. Vaivaisukko päivysti aikaisemmin kirkkopihan perällä olevan kellotapulin sisäänkäynnin oikealla puolella. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 10. Kolme vaihtoehtoista sijoitustapaa vaivaisukolle. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 11. Näyttelytilan välikaton kannattajassa on tuhohyönteisten jättämiä jälkiä.\nEveliina Malmi 2014.\nKuva 12. Vanha katos ja sen päämitat. Eveliina Malmi 2014.\nKuva 13. Kärsämäen vaivaisukko. Aki Paavola 2013. Teoksesta Vaivaisukkojen paluu. Toim. Otso Kantokorpi. Helsinki: Maahenki. 121.\nKuva 14. Pyhäjoen vaivaisukko. KirjastoVirma 2014. Saatavissa:\nhttp://www.kirjastovirma.net/vaivaisukot/pyhajoki [Viitattu 1.10.2014]\nKuva 15. Kellotapuliin johtavat rappuset ovat jyrkät ja epävakaat. Eveliina Malmi\nhelpottamaan. Eveliina Malmi 2014.\nLiite 1/1 Mittapiirrokset vaivaisukosta\nLiite 1/2 Mittapiirrokset vaivaisukosta\nLiite 2/1 Kuvat vaivaisukosta\nKohde edestä 2008.\nKuvalähde: Istvan Bolgr 2008. Museoviraston kuvakokoelmat.\nLiite 2/2 Kuvat vaivaisukosta\nKohde vasemmalta 2008.\nKuvalähde: Istvan Bolgár 2008. Museoviraston kuvakokoelmat.\nLiite 2/3 Kuvat vaivaisukosta\nKohde oikealta 9.5.2014.\nKuvalähde: Eveliina Malmi 2014.\nLiite 3 Kuva ukon selustasta\nKuvalähde: Matti Aaltonen 2006.\nLiite 4/1 Ukko vuosien varrella\nLuultavasti varhaisin vaivaisukosta löytyvä kuva. Kuva on otettu Seurasaaressa, ja katos vaikuttaa vastarakennetulta.\nSamaan arkistoituun diasarjaan kuuluu kuva, jossa näkyy rakennustelineitä tapulin katolla. Tapulin paanukatto\nuusittiin vuonna 1924, joten tuo kuva on melko varmasti otettu silloin. Kyseisessä kuvassa näkyy lisäksi kopin sisälle\nja viereen kiinnitetyt pienet kyltit, joita ei tässä kuvassa vielä ole. Tämä kuva on siis kaiketi peräisin ajalta 1914-1924.\nMuseoviraston kuvakokoelmat. Kuvaustiedot tuntemattomat.\nLiite 4/2 Ukko vuosien varrella\n1929: Suomen kuvalehti no 46/1929. 30.\n1931: Pietinen 8.7.1931. Museoviraston kuvakokoelmat.\n1992: Timo Syrjänen. Teoksessa Seurasaari – Kuvakirja ulkomuseosta. 1992. Helsinki: Museovirasto. 77.\n2014: Eveliina Malmi 2014.\nLiite 5 Vaivaisukon yksityiskohtia\n↑ Kuva 1. Rinnan rahareikää on vaurioitettu\n↑ Kuva 2. Ukolta puuttuu jalkaterät\n← Kuva 3. Selkäpuolen korjattu luukku\nKuvalähde: Eveliina Malmi 2014\nLiite 6 Tapulin ensimmäisen kerroksen\nLiite 7 Kuvat näyttelytilasta\nNäyttelytilan sisään astuttaessa oikea puoli. Uloskäynti oikealla.\nNäyttelytilan sisään astuttaessa vasen puoli. Uloskäynti vasemmalla.\nLiite 8 Riskianalyysi-taulukko\nLiian korkea RH\nLiian alhainen RH\n Puumateriaalin halkeilu sen\nvuoroin turvotessa ja\n Metalliosien korroosio\n Edellytykset tuhohyönteisille\n Puumateriaalin liiallinen\nkuivuminen ja kutistuminen\nEdellytykset mikroorganismeille (> 4 °C) ja\ntuhohyönteisille (> 10 °C)\nhalkeilu sen jäätyessä\ntuhoutuminen tuhopolton tai\nmuun palon seurauksena\nsyömä puumateriaali ja\nreiät → haurastuminen\nEsinettä tahrivat jätökset\nHomeen ja sienten\naiheuttamat tahrat ja laho\nKoko tapulin vaurioituminen\nmyrskypuun siihen osuessa\naiheutuvat pienet vauriot\nKäsittelystä ja siirtelystä\nLiite 9 Näyttelytilassa tehdyt mittaukset\nLiite 10 Ehdotus näyttelytelineeksi\nNESTAAVAAN LEVYNTYÖSTÖÖN SIIRTYMINEN JA – SUUNNITELMAN SIIHEN LIITTYVÄN LAYOUT LAATIMINEN HAAPAVEDEN PUUKALUSTE OY:SSÄ\n80-Luvun lapset Keraamisen purkin suunnittelu ja toteutus Anna Suhonen\nLenin-museon kirjoituspöydän konservointi ja restaurointi\nTampereen museoiden kynttiläkruunun konservointi ja materiaalitutkimus Jenni Jormalainen\nNapoleonin sotien aikainen olkilipas Pirjo Leppikangas Konservointi ja materiaalitutkimus\nT O I S E N L A I N... K Ä Y T T Ö T A R K... L I I K E T I L A A... T a n j a V ä y...