Predlozi za izmene i dopune Zakona o izvršenju i obezbeđenju - Združena akcija Krov nad glavom\nZdružena akcija Krov nad glavom > Vesti > Saopštenja > Predlozi za izmene i dopune Zakona o izvršenju i obezbeđenju\nPredlagači izmene i dopune Zakona o izvršenju i obezbeđenju:\nUdruženje potrošača i korisnika bankarskih usluga Efektiva\nSPORAN JE ČLAN 392:\nPOJAM KOMUNALNE I SRODNE DELATNOSTI\nČlan 392 stav 2:\nSrodna delatnost, u smislu ovog zakona, jeste delatnost od opšteg interesa kojom se kontinuirano pružaju usluge većem broju lica na određenom području i periodično naplaćuju.\nPojam „potraživanja nastalih iz komunalnih i srodnih delatnosti“ i pojašnjenje termina „srodne delatnosti“ u članu 392 stav 2 Zakona o izvršenju i obezbeđenju („delatnost od opšteg interesa kojom se kontinuirano pružaju usluge većem broju lica na određenom području i periodično naplaćuju.“) neprecizan je i omogućava kreativna tumačenja izraza „srodne delatnosti“, što pruža priliku vršiocima raznih usluga da svoje usluge „proglase“ uslugama srodnim komunalnim to jest uslugama od opšteg interesa koje se kontinuirano pružaju većem broju lica na određenom području. Primer su usluge osiguranja, koje nemaju nikakve veze niti sličnosti sa komunalnim uslugama, a koje su naturane bez pitanja ogromnom broju stanovnika Novog Sada i Beograda preko uplatnica organizacija za objedinjenu naplatu Informatika i Infostan, o čemu je pisala štampa. Tu su i tzv VAS usluge koje operateri mobilne telefonije (MTS, Telenor i VIP) preko svojih računa naplaćuju „za drugog“, to jest za treća lica, npr za Parking servis, ali i za razne sumnjive sajtove sa kojima korisnici usluga mobilne telefonije nemaju nikakav ugovor o pružanju usluga, pri čemu za te sumnjive sajtove prvi put saznaju pošto SMS-om dobiju obaveštenje da im se tarifira nekakva nepostojeća, nepružena i netražena usluga. Ovakvi „pružaoci usluga“ služe se nasrtljivom poslovnom praksom, koja je kao oblik nepoštene poslovne prakse izričito zabranjena članom 17 Zakona o zaštiti potrošača, a sa ciljem da troškove tobož pruženih usluga naplate po povoljnim pravilima postupka za namirenje potraživanja nastalih iz komunalnih delatnosti. A znamo da se taj postupak vodi ubrzano, vansudski, preko javnih izvršitelja, a preko suda tek po prigovoru.\nČlanu 392 treba dodati stav 3 koji bi glasio: „Pružaoci srodnih delatnosti, u smislu ovog zakona, jesu preduzeća za distribuciju električne energije, internet provajderi, operatori kablovske televizije, fiksne i mobilne telefonije i javni medijski servis.“\nTREBA UBACITI ČLAN KOJI NAGLAŠAVA\nNAČELO ZAŠTITE IZVRŠNOG DUŽNIKA I SVRHU IZVRŠNOG POSTUPKA\nZbog raznih zloupotreba i problematičnih tumačenja primećenih otkako je na snagu stupio Zakon o izvršenju i obezbeđenju (ZIO) iz 2011. godine, a što se dešava i posle stupanja na snagu novog ZIO (2015), potrebno je jednim jasnim načelom razjasniti da je prevashodni cilj izvršnog postupka namirenje izvršnog poverioca a ne šikaniranje izvršnog dužnika. Do šikaniranja dolazi, npr, onda kad izvršitelj radi namirenja svoje nagrade, dve godine pošto je osnovni dug namiren zajedno sa kamatom i troškovima poverioca, uvede blokadu računa izvršnog dužnika koji je socijalni slučaj i samohrani roditelj i drži tu blokadu mesecima, iako je upoznat sa činjenicom da je dužnik socijalni slučaj i samohrani roditelj i da dužnik preko tog računa prima zakonsko izdržavanje koje je njemu i njegovoj deci jedini izvor prihoda. Šikaniranje postoji i onda kada izvršitelj insistira na tome da se dužniku po svaku cenu proda nekretnina iako ta nekretnina, usled primene načela srazmere, ne bi mogla da se iznese na javnu prodaju jer postoje, ili su izvršitelju i poveriocu pre prodaje ponuđeni, drugi predmeti/sredstva izvršenja čijom bi se prodajom dug mogao namiriti u celosti. Element šikaniranja može biti pojačan usled toga što se prinudna naplata obavlja preko javnog izvršitelja koji je po prirodi svog preduzetničkog ustrojstva prvenstveno zainteresovan da zaradi i profitira (prema članu 12 Javnoizvršiteljske tarife naknada za uspešnost sprovođenja izvršenja koja sleduje javnom izvršitelju direktno zavisi od uspešnosti naplate potraživanja), i koji zarad ostvarenja prava na svoju „nagradu“ (ali i druge troškove postupka) mora da vodi računa o interesima izvršnog poverioca, ako ne želi da mu ovaj otkaže punomoćje i zameni ga nekim drugim javnim izvršiteljem. Mogućnost šikaniranja i nanošenja štete izvršnom dužniku se multiplikuje usled činjenice da se zahtevom za otklanjanje nepravilnosti, po odredbama novog ZIO (2015), ne mogu napadati izvršiteljevi zaključci, što znači da je onemogućena sudska kontrola njegovih pravnih akata u postupku sprovođenja izvršenja, pri čemu ulaganje zahteva za otklanjanje nepravilnosti ne odlaže izvršenje, niti je postupanje suda po tom zahtevu predviđeno kao hitan postupak. Takođe treba reći da se nagomilavanjem neopravdanih, teško proverljivih i nepostojećih troškova postupka, što je viđeno u slučaju disciplinski dva puta kažnjavanog izvršitelja Vojislava Milajića (odluka disciplinske komisije br 740-08-00053/2017-22 od 20.09.2017, i odluka disciplinske komisije br 740-08-00658/2016-22 od 15.11.2017) ne postiže pravični cilj izvršnog postupka – namirenje izvršnog poverioca – već se izvršni dužnik izlaže šikaniranju sa elementima neosnovanog obogaćenja u korist javnog izvršitelja, što nikako ne može i ne sme da bude cena za finansijsko „disciplinovanje“ izvršnog dužnika. Kao što piše Nikola Bodiroga u knjizi Novi izvršni postupak (Univerzitet u Beogradu – Pravni fakultet, 2017, stranica 224), „prilikom donošenja odluka i preduzimanja radnji u izvršnom postupku mora se imati na umu da je njihov cilj realizacija potraživanja iz izvršne i verodostojne isprave a ne uništavanje egzistencije izvršnog dužnika i njegovog ličnog dostojanstva. Upravo zbog toga postoji načelo zaštite izvršnog dužnika koje suštinski znači da se izvršenje sprovodi na način koji je za izvršnog dužnika najmanje opterećujući.“ Isto tako, nikako se ne postiže pravični cilj izvršnog postupka ako se njegovim sprovođenjem krše imovinska prava trećih lica, tim pre što je novi ZIO uveo pravilo da po prigovoru trećeg lica više ne odlučuje sud već javni izvršitelj, a javni izvršitelj se u ovoj ulozi pojavljuje kao neko ko (neustavno) odlučuje o pravima i obavezama trećih lica i još se nalazi u sukobu interesa, jer donoseći odluku po prigovoru trećeg lica on donosi i odluku o tome da li će dodatno zaraditi od prodaje imovine na koju treće lice polaže neko pravo.\nUvesti, posebnim članom ZIO, dužnost suda odnosno javnog izvršitelja da vode računa o namirenju izvršnog poverioca ali tako da se izvršni postupak ne pretvori u sredstvo šikaniranja i finansijsko-imovinskog ruiniranja izvršnog dužnika ili trećeg lica. Član bi trebalo da nosi naziv: NAČELO ZAŠTITE IZVRŠNOG DUŽNIKA I SVRHA IZVRŠNOG POSTUPKA\nIzmeniti druge relevantne članove za ovu temu, o čemu će konkretno biti reči niže.\nSPORAN JE ČLAN 4 stav 1:\nU novom ZIO, nadležnost za praktično sve vrste izvršenja prebačena je na javne izvršitelje, pravnike-preduzetnike orijentisane na profit kojima su preneta javna ovlašćenja. Jedna od nadležnosti koja im je prebačena u isključivu nadležnost jeste nadležnost za sprovođenje izvršenja prodajom nekretnine, što se ubrzo pokazalo kao unosan izvor zarade za pojedine izvršitelje, koji su pri tom – kako se čini iz medijskih izveštaja ali i odluka disciplinske komisije za sprovođenje disciplinskih postupaka protiv izvršitelja – više vodili računa o podmirenju zahteva svog džepa i džepa poverioca nego o pravima dužnika i o zakonu, koji su dužni da poštuju. Tokom 2017. i 2018. godine dogodio se niz spornih prodaja nekretnina i deložacija koje su, zbog upitnog zakonskog osnova i načina sprovođenja, izazvale ogromno uznemirenje javnosti, pa i proteste građana. Slede najvažniji slučajevi:\nIzvršitelj Nenad Botorić je u slučaju iseljenja Branke Havatmi od 6. juna 2017, kako se čini iz medijskih napisa i izjava advokata Havatmijevih, pogazio načelo srazmere jer je pre prodaje nekretnine odbio novčano namirenje duga. Protiv njega je podignuta krivična prijava. Pre toga se našao pod krivičnom istragom zbog prodaje skela u vlasništvu opštine Grocka. Botorić je u međuvremenu razrešen dužnosti, ali ne zbog navedenih problema, već zato što do 1. januara 2018. godine nije položio pravosudni ispit, što je bila obaveza svih javnih izvršitelja, utvrđena u ZIO iz 2015. godine.\nIzvršitelj Ivan Mladenović je 15.11.2017. godine disciplinski kažnjen tromesečnom zabranom obavljanja delatnosti pored ostalog i zato što je u predmetu II 2381/15 od 12.06.2015. „neosnovano obračunao i od izvršnog dužnika naplatio znatno višu nagradu za uspešnost sprovođenja postupka, koju je obračunao i naplatio prema ukupno procenjenoj vrednosti nepokretnosti, a ne prema vrednosti naplaćenog potraživanja umanjenog za troškove postupka pred izvršiteljam koji su do tada nastali.“\nIzvršitelj Vladimir Nikolić iz ortačkog izvršiteljskog društva Nikolić-Panić je 22. decembra 2017. godine disciplinski kažnjen sa (samo) 350.000 dinara zbog ozbiljnog kršenja Zakona o izvršenju i obezbeđenju, to jest zato što je „u predmetu II-23/2015 prekoračio ovlašćenja poverena zakonom i zaključio ugovor o prodaji nepokretnosti neposrednom pogodbom (…) iako za to nisu bili ispunjeni uslovi iz člana 97 stav 5 i člana 122 stav 3 ZIO, s obzirom da je u navedenom predmetu pristupio prodaji nepokretnosti neposrednom pogodbom kojoj nisu prethodila dva neuspela javna nadmetanja, niti je postojao sporazum izvršnog poverioca i izvršnog dužnika o prodaji nepokretnosti neposrednom pogodbom, kao ni uslovi iz člana 119 stav 3 ZIO, kojim je propisano da od objavljivanja zaključka o prodaji do dana prodaje ne može proći manje od 15 dana niti više od 30 dana, imajući u vidu da je zaključak o prodaji (…) od 4. jula 2016. bio istaknut na oglasnoj tabli suda u periodu od 4. avgusta 2016. do 11. avgusta 2016. godine, a da je ugovor o prodaji nepokretnosti zaključen dana 8. avgusta 2016. godine, odnosno pre isteka roka za skidanje zaključka o prodaji sa oglasne table.“ (rešenje Ministarstva pravde – Disciplinske komisije za sprovođenje disciplinskog postupka protiv izvršitelja br 740-08-00395/2017-22 od 21.12.2017. ) Inače, samo dve sedmice pre donošenja odluke disciplinske komisije, Nikolić je zatražio da bude razrešen dužnosti izvršitelja, a odluka o razrešenju na lični zahtev stupila je na snagu 5. januara 2018.\nIzvršitelj Marko Vukićević je tri puta utvrđivao vrednost nekretnine u spornoj prodaji hotela Luks na Slaviji, radi namirenja pravno sumnjivog duga prema austrijskoj kompaniji Fil Šar, pre no što je kupac, biznismen Petar Matijević, odustao od kupovine jer je Privredni sud u Beogradu osporio Vukićevićevu odluku da pristupi prodaji pre utvrđenja da li je potraživanje Fil Šera osnovano. Vlasnici hotela su tvrdili da je Vukićević opsturirao njihove pravne napore da odlože izvršenje do okončanja parnice kojom se traži poništaj arbitražne odluke o potraživanju. Prema pisanju dnevnika Danas, sud je pored ostalog ustanovio da je vrednost licitiranog hotela višestruko veća od duga koji je istakao Fil Šer, i da je „pogrešno javni izvršitelj ocenio da nema mesta usvajanju predloga za odlaganje postupka izvršenja do pravnosnažnog okončanja navedenog parničnog postupka kojom se traži poništaj arbitražne odluke.“ \nIzvršitelj Aleksandar Durkulić je prema navodima nekoliko medija iz jula 2018. godine suspendovan zato što je „prodao celokupnu imovinu jednog dužnika kako bi namirio znatno manji dug od vrednosti imovine a tom građaninu nije vratio razliku od prodaje (20 miliona dinara)”. Takođe se navodi da je „Komora izvršitelja u vanrednom nadzoru konstatovala da je sama prodaja imovine jednoj firmi urađena nezakonito jer je sprovedena u roku u kojem su drugi zainteresovani još uvek mogli da se jave. Takođe, izvršitelj je prodao i imovinu koja uopšte nije bila u vlasništvu dužnika.”\nSagledavanjem svega što se dešavalo sa deložacijama i prodajama nekretnina u izvršnom postupku tokom 2017. godine, smatramo da izvršiteljima, čija zarada zavisi od stepena naplate potraživanja, ne treba ostavljati mogućnost daljeg bogaćenja na prodaji nekretnina, jer oni upravo u prodaji nekretnina vide najveću priliku za zaradu. Kako se stiče utisak da pojedini izvršitelji teže ovom sredstvu i predmetu izvršenja po svaku cenu, pa i po cenu kršenja zakona, znajući pri tom da izvršni dužnik ne raspolaže delotvornim pravnim sredstvima da ospori nepravilnosti u samom izvršnom postupku i osujeti očigledno nezakonitu prodaju ili nezakonite uslove pod kojima se prodaja sprovodi, najbolje je da se sprovođenje izvršenja na nepokretnosti vrati u isključivu nadležnost sudova, što je slučaj u Sloveniji. Sudovi su kao nezavisna grana vlasti bolji garant pravičnosti sprovođenja izvršenja prodajom neprokretnosti jer, za razliku od izvršitelja, nisu vezani za poverioca (poverilac može u svakom trenutku otkazati izvršitelju punomoćje), a i ne rukovode se zaradom i profitom. Efikasnost izvršenja je svakako potrebna, ali ne po cenu da pokretač te efikasnosti bude ničim zauzdana pohlepa.\nDopuniti član 4 stav 1 tako da se sudu, pored navedenih nadležnosti, u isključivu nadležnost daje „sprovođenje izvršenja prodajom nepokretnosti“.\nTREBA UBACITI ČLAN KOJI NAGLAŠAVA FUNKCIJU\nNEKRETNINE KAO KROVA NAD GLAVOM (PRAVO NA DOM)\nZAŠTO NEDOSTATAK OVAKVOG ČLANA PREDSTAVLJA PROBLEM?\nSa promenom političko-ekonomskog sistema u Srbiji 2000. godine, u izvršni postupak je uvedeno načelo da fizička lica odgovaraju celokupnom svojom imovinom za dugove koje naprave. Ovo načelo, tipično za tržišne ekonomije, u Srbiji nikada nije dobilo ravnotežu u vidu uvođenja instituta kao što su lični bankot, delotvorne socijalne karte i imovinski cenzus (koji, doduše, postoji, ali samo za poljoprivrednike, i to za zemljište do 10 ari). Tako smo došli do situacije da građani, u izuzetno velikom broju pogođeni nemaštinom i nezaposlenošću, bivaju izbačeni na ulicu zbog dugova prema bankama i komunalnim preduzećima, a prečesto i za dugove čiji je iznos u dubokoj nesrazmeri sa tržišnom vrednošću nekretnine koja se drastično umanjuje nepoštenim zakonskim pravilima o početnoj ceni na aukcijskim prodajama nekretnine. ZIO iz 2015. kao minimalnu cenu na prvoj javnoj prodaju predviđa 70 odsto od tržišne a kao minimalnu cenu na drugoj javnoj prodaji predviđa 50 odsto od tržišne, što je još nekakav korak napred u odnosu na zakonsko rešenje, koje je važilo od 2004. do 2015. i koje je predviđalo da početna cena na prvoj prodaji bude 60 odsto od tržišne a da na drugoj prodaji bude samo 30 odsto od tržišne. Podsećamo da su Zakon o izvršnom postupku (ZIP) iz 1978. i njegove izmene i dopune iz 2000. godine predviđali da se „na prvom ročištu za prodaju nepokretnost ne može prodati ispod utvrđene vrednosti”, a da se na drugom ročištu nepokretnost ne može prodati po ceni koja je niža od dve trećine te vrednosti. Ukratko, zakonska rešenja od pre 2004. godine su evidentno bila pravičnija, i teško je oteti se utisku da su kasnije promene bile motivisane idejom da se prodaja nekretnina odvija po principu što brže i po svaku cenu, čak i onda kad nekretnina za izvršnog dužnika ima funkciju doma (krova nad glavom). Eskalacija deložiranja, prevashodno zbog dugovanja bankama i javnim komunalnim preduzećima, uz gotovo obavezno obezvređivanje vrednosti nekretnina prilikom javnih prodaja upadljiva je od 2017. godine, i praćena je dubokim nezadovoljstvom građana koji prevashodno duguju zbog svog siromaštva, pri čemu je poznato da banke i komunalna preduzeća itekako neosnovano „pumpaju“ svoja potraživanja (npr gotovo je nemoguće raskinuti ugovorni odnos sa toplanom, a banke nezakonito zaračunavaju namete poput „troškova obrade kredita“, „troškova administriranja i praćenja kredita“ itd). Naročito je negativan stav javnosti prema javnim izvršiteljima kao direktnim sprovodiocima zakona i pravosudne politike, jer ih građani, suprotno željama zakonodavca, ne doživljavaju kao sprovodioce pravde već kao kaznu za svoje siromaštvo, a to siromaštvo se dodatno uvećava nesuvislim iznosima troškova i izvršiteljskih nagrada i novim sukcesivnim utuženjima (opet su primer naduvana potraživanja toplana) koja vode u dužničku spiralu i, u krajnjoj instanci, do prodaje krova nad glavom kao krajnjeg sredstva za namirenje nagomilanih dugova.\n– Zato je u predstojećim izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju neophodno naglasiti značaj one nekretnine koja za fizičko lice ima funkciju jedinog doma (krova nad glavom), i propisati da se takva nekretnina može prinudno prodavati radi naplate dugovanja samo u slučajevima i pod uslovima koji su propisani u ZIO, a s obzirom na to da je pravo na dom zaštićeno članom 8. stav 1. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, i da se prilikom sprovođenja izvršenja na nekretnini dužnika koja je njegov dom, pored interesa izvršnog poverioca moraju uzeti u obzir i javni interes zaštite prava na dom. Podsećamo da se u odluci Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu kojom je državi Sloveniji naloženo da porodici Vaskrsić nadoknadi štetu zbog oduzimanja krova nad glavom radi naplate nesrazmerno manjeg duga za komunalije, naglašava poseban značaj koji za fizičko lice ima nekretnina, u smislu da je ona i krov nad glavom, tj njegov dom a ne samo potencijalni predmet izvršenja. Ovakav stav Evropskog suda, čije odluke pogađaju i srpsko pravosuđe, mora se ugraditi u srpski ZIO, koji trenutno nekretninu tretira samo kao predmet izvršenja i potpuno zanemaruje pravo na dom.\n– Dalje, kao što smo naveli u prethodnoj tački našeg predloga izmena i dopuna ZIO, neophodno je da se izvršenja na nekretninama, što se naročito odnosi na nekretnine koje imaju funkciju doma za izvršnog dužnika, prenesu u isključivu nadležnost suda, kao što je sada slučaj u Sloveniji. Bez obzira na preneta javna ovlašćenja, mora se uzeti u obzir da je javni izvršitelj preduzetnik, da njegova zarada zavisi od punomoćja jedne strane u postupku, tj poverioca, i da iznos njegove nagrade (naknade za uspešno sprovođenje izvršenja) direktno zavisi od stepena uspešnosti naplate potraživanja. Sud je nezavisna grana vlasti, nezavisan je od stranaka u postupku i finansira se iz javnih sredstava, te je kao takav bolja garancija zaštite javnog interesa od vansudskog izvršitelja, koji, uprkos novouvedenom prefiksu “javni”, jednostavno nema nikakve institucionalne kapacitete odnosno motivaciju da štiti javni interes onda kada je taj interes neposredno suprotstavljan interesu poverioca-izvršiteljevog klijenta ali i interesu džepa samog izvršitelja, a najveći rizik po javni interes upravo postoji onda kad izvršitelj sprovodi izvršenje na nekretnini, jer njemu to donosi najveću pojedinačnu zaradu.\n– Potrebno je utvrditi minimum površine jedinog doma koji ne može biti predmet izvršenja. Predlažemo da taj minimum bude 40m2, uvećano za po 15m2 za svakog člana domaćinstva izvršnog dužnika, shodno definiciji prvog stana u smislu člana 31a Zakona o porezima na imovinu.\n– Potrebno je predvideti da će sud, ukoliko izvršni dužnik poseduje kuću ili stan površine veće od jedinog doma u smislu ovog zakona, izvršiti prodaju ove nekretnine, i da će sud domaćinstvo izvršnog dužnika uvesti u svojinu i državinu stana ili kuće odgovarajuće veličine, a razliku u ceni uplatiti izvršnom poveriocu. Takođe je bitno predvideti da će sredstva do vrednosti odgovarajućeg stana sud uplatiti lokalnoj samoupravi, koja će iz svoje imovine, ili od svojih sredstava, ili iz imovine Republike Srbije ili pokrajne koja se nalazi na teritoriji lokalne samouprave, obezbediti odgovarajući stan domaćinstvu izvršnog dužnika.\nNakon člana 19 ubaciti poseban član koji bi se zvao pravo na dom, i koji bi glasio:\nNe može biti predmet izvršenja jedini dom izvršnog dužnika do površine od 40m2, uvećano za po 15m2 za svakog člana domaćinstva izvršnog dužnika, osim na način i pod uslovima iz ovog člana (u daljem tekstu: jedini dom).\nČlan domaćinstva izvršnog dužnika je svako ko na adresi izvršnog dužnika živi, i ko ima prebivalište prijavljeno nadležnim organima najkasnije godinu dana pre pokretanja postupka izvršenja, osim u slučaju rođenja dece izvršnog dužnika ili zasnivanja usvojenja ako je izvršni dužnik usvojitelj.\nBroj članova domaćinstva koji žive na adresi dužnika se može utvrđivati u svakom trenutku u toku izvršnog postupka a na predlog izvršnog poverioca.\nPod članovima domaćinstva smatraju se supružnik ili vanbračni partner, deca, usvojenici, roditelji, usvojitelji, kao i deca, usvojenici, roditelji, usvojitelji supružnika ili vanbračnog partnera.\nUkoliko izvršni dužnik poseduje kuću ili stan veće površine nego što iznosi jedini dom, sud će izvršiti procenu vrednosti razlike u novcu polazeći isključivo od tržišne vrednosti, te će se dužniku ostaviti rok od 15 dana od procene da isplati izvršnom poveriocu navedeni iznos, ne dirajući u prava izvršnog poverioca za eventualno preostali iznos duga.\nUkoliko izvršni dužnik ne isplati razliku, nakon proteka roka od 15 dana sud će uvesti u svojinu i državinu domaćinstvo izvršnog dužnika u stan odgovarajuće površine prema stavu 1 na teritoriji iste opštine na kojoj mu se nalazilo jedini dom, te će istog u roku od osam dana preseliti u odgovarajući stan (u daljem tekstu: odgovarajući stan).\nSud će prodati dužnikov stan po tržišnim cenama, i uz obaveštavanje jedinice lokalne samouprave, te će iznos cene koja odgovara ceni odgovarajućeg stana predati jedinici lokalne samouprave, a ostvarenu novčanu razliku predati izvršnom poveriocu radi njegovog namirenja.\nCena odgovarajućeg stana koja se isplaćuje jedinici lokalne samouprave ne može biti viša od iznosa na ime postignute cene jedinog stana.\nPravo svojine izvršnog dužnika na odgovarajućem stanu obezbeđuje se najpre iz imovine jedinice lokalne samouprave, pokrajine i Republike Srbije, odnosno ukoliko to nije moguće iz sredstava jedinice lokalne samouprave, pokrajine i budžeta Republike Srbije, a prema mestu nalaženja jedinog stana.\nPorez na prenos apsolutnih prava, takse i naknade nastale povodom i u vezi prenosa prava svojine na odgovarajućem stanu na izvršnog dužnika se ne određuju i ne naplaćaju.\nUgovor o prenosu prava svojine na odgovarajućem stanu zaključuju i overavaju kod javnog beležnika organ jedinice lokalne samouprave i izvršni dužnik ili sud u slučaju da izvršni dužnik odbije da to učini.\nUkoliko je jedini dom izvršnog dužnika optećen ugovornom hipotekom ili založnom izjavom, a na ime obezbeđenja isplate kupoprodajne cene tog stana, isti ne može biti predmet izvršenja do površine iz prvog stava ovog člana ukoliko je izvršni dužnik isplatio 2/3 ugovorne cene istog.\nSPORAN JE ČLAN 138 stav 1\nODNOS IZVRŠNOG POVERIOCA I JAVNOG IZVRŠITELJA\nJavni izvršitelj izvodi svoja ovlašćenja iz zakona i stara se o tome da se izvršni poverilac što brže i povoljnije namiri uz poštovanje zakona i prava izvršnog dužnika.\nJoš je ZIO iz 2011. godine bio kritikovan zbog narušavanja prava trećih lica na mirno uživanje svoje imovine, ali je novi zakon iz 2016. godine otišao dalje, time što je sudovima oduzeo nadležnost za odlučivanje po (nesuspenzivnom) prigovoru trećeg lica i neustavno tu nadležnost predao javnim izvršiteljima, koji su došli u situaciju da u dvostranačkom postupku sličnom parnici odlučuju rešenjem o pravima i obavezama građana (što je isključivi prerogativ sudova), i još su kao preduzetnici došli u sukob interesa, jer odlučivanjem o prigovoru trećeg lica odlučuju i o potecijalnoj visini svoje nagrade, tj naknade za uspešnost sprovođenja izvršenja. Sve ovo govori o opasnosti, a nažalost i praksi, da se trećim licima, koja su se ni kriva ni dužna našla na udaru izvršnog postupka, grubo narušavaju imovinska prava – u situaciji kad nijedno pravno sredstvo koje ona mogu da ulože ne odlaže prodaju njihove imovine. Čak i kad treća lica dokažu da imaju pravo koje sprečava izvršenje na stvari koje je predmet izvršenja, to ne sprečava izvršitelja da dotičnu stvar proda, pa trećem licu ostaje samo da traži nadoknadu štete, naravno u sporom parničnom postupku. Zbog toga je, uz promenu regulative koja se tiče trećih lica, potrebno i naglasiti da javni izvršitelj, kad sprovodi izvršenje, ne samo što mora da vodi računa o tome da se izvršni poverilac što brže i povoljnije namiri, uz poštovanje zakona i prava izvršnog dužnika, već mora da vodi računa i o pravima trećih lica, jer se narušavanje njihovih prava kroz nepravične odredbe izvršnog postupka može javiti kao još jedan problem za državu pred Evropskim sudom za ljudska prava u Strazburu, zbog kršenja prava na mirno uživanje imovine.\nDopuniti stav 1 člana 138 tako da on glasi: „Javni izvršitelj izvodi svoja ovlašćenja iz zakona i stara se o tome da se izvršni poverilac što brže i povoljnije namiri uz poštovanje zakona, prava izvršnog dužnika i prava trećih lica.“\nSPORAN JE ČLAN 20\nNAMIRENJE ISTOG POVERIOCA PRIMENOM RAZLIČITIH ZAKONA NA NEPOKRETNOSTI OPTEREĆENOJ HIPOTEKOM\nPoverilac čiji ugovor o hipoteci i založna izjava predstavljaju izvršne isprave ima pravo izbora: da se namiri primenom zakona kojim se uređuje hipoteka ili primenom ovog zakona.\nSmatra se da je poverilac izabrao namirenje primenom zakona kojim se uređuje hipoteka kada se donese rešenje o upisu zabeležbe hipotekarne prodaje, a za namirenje primenom ovog zakona kada podnese predlog za izvršenje.\nSud odbacuje predlog za izvršenje podnet posle donošenja rešenja o upisu zabeležbe hipotekarne prodaje.\nKada izvršni poverilac odabere pravila Zakona o hipoteci kako bi se namirio prodajom nepokretnosti opterećenoj hipotekom, pa postupak bude obustavljen zbog skidanja zabeležbe hipotekarne prodaje, izvršni postupak ne bi smeo da se nastavlja primenom ZIO, već bi poverilac morao da podnese novi predlog za izvršenje. Kako, međutim, ovo nije izričito napisano, kod pojedinih javnih izvršitelja se javlja problematično tumačenje da oni mogu da nastave postupak po pravilima ZIO to jest da poverilac ne mora da pokreće nov izvršni postupak preko predloga za izvršenje u kojem će morati da odredi predmete i sredstva izvršenja, nakon što je hipotekarna prodaja otpala.\nDopuniti član 20 stavom 5 u kojem bi se istakla zabrana nastavljanja izvršnog postupka po pravilima Zakona o izvršenju i obezbeđenju nakon što je postupak bio vođen i obustavljen po pravilima Zakona o hipoteci zbog toga što je skinuta zabeležba hipotekarne prodaje.\nDopuniti član 20 stavom 6 u kojem bi se istaklo pravo izvršnog poverioca da po obustavi izvršnog postupka vođenog po pravilima Zakona o hipoteci a iz razloga opisanih u članu 5 pokrene nov izvršni postupak, podnošenjem predloga za izvršenje po pravilima Zakona o izvršenju i obezbeđenju.\nSPORAN JE ČLAN 36, stav 2 i 3.\nIzvršnom dužniku koji je pravno lice ili preduzetnik pismena se dostavljaju na adresu sedišta ili adresu za prijem pošte koje su upisane u registru Agencije za privredne registre ili drugom javnom registru, a fizičkom licu – na adresu prebivališta ili boravišta koja je upisana kod organa koji vodi evidenciju o ličnim kartama.\nAko dostavljanje ne uspe, pismeno se narednog radnog dana ističe na oglasnu tablu suda koji je doneo rešenje o izvršenju na osnovu izvršne ili verodostojne isprave, a kad je reč o rešenju o izvršenju na osnovu verodostojne isprave, dostavljanje se ponavlja još jednom po isteku roka od osam dana od prethodnog dostavljanja, a ako ni ponovljeno dostavljanje ne uspe, rešenje se narednog radnog dana ističe na oglasnu tablu suda.\nDostavljač ostavlja u poštanskom sandučetu izvršnog dužnika ili na drugom mestu na adresi izvršnog dužnika obaveštenje koje sadrži lično ime izvršnog dužnika, svojstvo u postupku, naznaku da će pismeno narednog radnog dana biti istaknuto na oglasnoj tabli suda, naziv i adresu tog suda i upozorenje da se po isteku roka od osam dana od isticanja pismena na oglasnoj tabli suda smatra da je dostavljanje izvršeno.\nSmatra se da je dostavljanje izvršeno istekom osam dana od dana isticanja pismena na oglasnu tablu suda.\nOdredbe ovog člana shodno se primenjuju i na dostavljanje izvršnom poveriocu i drugim učesnicima u postupku.\nNačin dostave pismena izvršnom dužniku, naročito kada se radi o rešenjima o izvršenju na osnovu verodostojne isprave, bio je predmet brojnih pritužbi građana u vreme primene ZIO (2011) zbog svoje pravne nesigurnosti. Iako je sporna odredba donekle popravljena u novom ZIO, uvođenjem obaveze dostavljača da na adresi izvršnog dužnika ostavi obaveštenje o tome da će neuručeno pismeno biti istaknuto na oglasnoj tabli suda, zakonodavac nije želeo da prihvatanjem amandmana u Skupštini Srbije unapredi pravnu sigurnost dostave time što bi izvršitelju, koji je po zakonu nadležan za dostavu (član 493 ZIO ubraja dostavu sudskih i izvršiteljskih akata među njegova najvažnija ovlašćenja!), nametnuo obavezu da utvrdi da li adresa izvršnog dužnika koju je dostavio izvršni poverilac odgovara adresi na kojoj je izvršni dužnik prijavljen kod MUP-a. Nema svaki izvršni poverilac časne namere, pa se itekako dešava da on izvršitelju daje pogrešnu dužnikovu adresu sa ciljem da dužnik ne primi rešenje o izvršenju i ne uloži prigovor sudu. A u svakom slučaju izvršitelj kao službeno lice ne bi smeo da ne reaguje kad primeti da mu se pismena vraćaju neurućena – bez obzira na to što neuspešna dostava i gubitak dužnikovog prava na korišćenje pravnog leka njemu donosi veću priliku za zaradu po osnovu nagrade i troškova postupka. Kako sporna odredba o dostavi nije sasvim usklađena sa potrebom postojanja pravne sigurnosti, nastavlja se epidemija neuspelih dostava, tj dostava preko oglasne table i gubitaka prava izvršnog dužnika da na rešenje o izvršenju uloži prigovor. Sama odredba o obavezi ostavljanja obaveštenja na adresi izvršnog dužnika nije dovoljno precizna jer se u njoj ne navodi da se obaveštenje mora ostaviti na adresi na kojoj je izvršni dužnik prijavljen kod MUP-a niti se precizira šta to znači „drugo mesto na adresi izvršnog dužnika“. Ispada da to može biti bilo koje mesto, a tu smo na terenu tumačenja, pravne nesigurnosti i mogućih zloupotreba. Da bi se ovaj problem rešio, javni izvršitelj kao lice koje je zakonom određeno za dostavu („dostavljač“) mora preuzeti aktivniju ulogu u proveri adrese izvršnog dužnika i mora se precizirati da će neuručeno pismeno biti ostavljeno u poštanskom sandučetu ili zalepljeno za vrata u neotvorenoj koverti na adresi na kojoj je izvršni dužnik prijavljen kod MUP-a. Dalje, mora se jasno naglasiti odgovornost izvršitelja za dostavu kako se ne bi događalo kao sada, da izvršitelj, suočen sa osnovanim optužbama izvršnog dužnika, na poštara prebacuje svu odgovornost za neuspelu dostavu usled koje je izvršni dužnik izgubio neko procesno pravo. Poštar nije dostavljač, već je dostavljač izvršitelj. Kao i izvršiteljev pomoćnik-kurir, poštar je samo lice koje faktički sprovodi dostavu u ime izvršitelja, i greške tih lica ne aboliraju izvršitelja za propuste u dostavi. Zakon kaže da za svu štetu koje strankama u postupku nanese pomoćnik izvršitelja odgovara sam izvršitelj. Onda bi isto to pravilo moralo da važi za poštara. Izvršitelj nije puki kancelarijski službenik čija je uloga u dostavi pasivna. On mora da poduzme sve razumne mere da pismeno bude dostavljeno izvršnom dužniku, tim pre što se insistira na javnopravnoj komponenti rada izvršitelja i na tome da on nije tek produžena ruka poverioca. Na posletku, potrebno je urediti veličinu i izgled oglasnih tabla koje su trenutno tako prebukirane da se nedostavljena pismena ne kače na table već gomilaju ispod njih.\nIzmeđu stava 2 i stava 3 umetnuti novi stav sa obavezom suda odnosno javnog izvršitelja da po službenoj dužnosti pribave adresu sedišta, prebivališta ili boravišta izvršnog dužnika ako se prilikom dostavljanja pismena utvrdi da adresa izvršnog dužnika koju je dostavio izvršni poverilac ne odgovara adresi na kojoj izvršni dužnik živi.\nDodati novi stav u kojem se naglašava da javni izvršitelj odgovara za neuspelu dostavu koju nepravilnim radnjama prouzrokuje poštar, kao i za štetu koja od takve dostave nastane za stranke i učesnike u postupku, kao i da javni izvršitelj ima pravo regresa prema poštaru na ime naknade štete koju je javni izvršitelj morao da plati oštećenoj stranci ili učesniku u postupku.\nDodati novi stav sa obavezom suda da oglasnu tablu uredi tako, u smislu njene veličine i organizacije rasporeda spisa, da se svi spisi na oglasnu tablu mogu zakačiti, i da svi spisi na njoj mogu biti jasno uočljivi.\nSPORAN JE ČLAN 56\nI u socijalističkoj Jugoslaviji je bilo moguće da se izvršenje sprovede na nepokretnosti, ali su važila određena ograničenja, sa ciljem da se dužnik zaštiti od gubitka doma nad glavom, ali i da se spreči ono što se u narodu zove „klanje vola za kilo mesa“ (izraz koji bi se mogao smatrati laičkom definicijom načela srazmere). Pre svega, za jednu kategoriju stanovništva, a to su zemljoradnici, do 2000. godine je važilo pravilo da ne mogu izgubiti ni zemljište ni kuću (sa dvorištem) radi namirenja dugova (član 152 Zakona o izvršnom postupku iz 1978). Što se ostalih kategorija izvršnih dužnika tiče, oni su imali pravo da u roku od osam dana od dostavljanja rešenja o izvršenju predlože da se odredi drugo sredstvo izvršenja ili da se izvršenje sprovede na drugoj nepokretnosti. Posle izjašnjena poverioca, sud je usvajao dužnikov predlog ako bi dužnik učinio verovatnim da će se potraživanje namiriti drugim sredstvom izvršenja ili prodajom druge nepokretnosti, a ako su predloženo drugo sredstvo izvršenja lični dohodak, penzija, invalidnina ili drugo stalno novčano primanje, sud bi usvajao predlog pod uslovom da izvršni dužnik učini verovatnim da će potraživanje biti namireno u roku od jedne godine od donošenja rešenja o dužnikovom predlogu. Do ispunjenja obaveze drugim sredstvom izvršenja, zabeležba rešenja o izvršenju na nepokretnosti je ostajala. Povrh svega, na prvoj javnoj prodaji nije bilo moguće prodavati nekretninu ispod procenjene cene a na drugoj javnoj prodaji minimalna cena bila je dve trećine od utvrđene, i mogla se sniziti samo na osnovu sporazuma stranaka. Kod pokretnih stvari je, pak, važilo generalno pravilo da sud može, na predlog dužnika, naknadno odrediti izvršenje na drugom predmetu a ne na onom koji je na predlog poverioca popisan, ako postoji znatna nesrazmera između vrednosti tog predmeta i iznosa potraživanja (član 75 Zakona o izvršnom postupku iz 1978). Upravo se kod pokretnih stvari načelo srazmere sprovodilo u svom izvornom značenju, tj u skladu sa svojim jezičkim značenjem: određeni predmet se ne može prodavati radi namirenja duga ako postoji velika nesrazmera između njegove vrednosti i iznosa potraživanja. Sud je bio taj koji je procenjivao šta je (pre)velika nesrazmera. Međutim, posle petooktobarskih promena, načelo srazmere je promenilo svoju sadržinu, pa i značenje. Već je ZIP iz 2004. godine kod izvršenja na nepokretnostima uveo koncepciju prema kojoj se načelo srazmere svodi na obavezu suda da prilikom namirenja novčanog potraživanja vodi računa o redosledu predmeta i sredstava izvršenja, dok je kod izvršenja na pokretnim stvarima zadržan stari koncept prema kojem nije dozvoljena velika srazmera između tržišne vrednosti stvari i potraživanja koje se prodajom te stvari namiruje, pri čemu je sud od slučaja do slučaja procenjivao nesrazmeru. ZIO iz 2011. je, pak, sve podredio potrebi da se izvršni poverilac što brže i povoljnije namiri, pa su i pokretne stvari podvrgnute režimu koji je uveden za nekretnine: da sud odnosno izvršitelj prilikom namirenja novčanog potraživanja moraju voditi računa o redosledu predmeta i sredstava izvršenja. Izvršni dužnik je čak izgubio pravo da sudu/izvršitelju predloži drugi predmet odnosno sredstvo izvršenja umesto onih koji su prethodno određeni, u situaciji kad su predloženi predmeti izvršenja dovoljni da se potraživanje namiri. Može se slobodno reći da je u ZIO iz 2011. načelo srazmere bilo potpuno izmenjeno i skrajnuto, a za njegovo kršenje nije bila predviđena ni procesnopravna ni disciplinska odgovornost izvršitelja. Novim ZIO iz 2015, načelo srazmere je prvi put naglašeno kao zakonsko načelo (član 56), pa je čak unekoliko ojačano (dužnik ponovo ima pravo da predloži drugi predmet i sredstvo izvršenja) a za njegovo kršenje je predviđena disciplinska odgovornost izvršitelja. Ipak, načelo je suštinski ostalo na konceptu obaveze poštovanja redosleda predmeta i sredstava izvršenja, a njegovo kršenje se i dalje ne može sankcionisati u samom izvršnom postupku. Štaviše, situacija je pogoršana usled toga što se zahtevom za otklanjanje nepravilnosti više ne mogu napadati izvršiteljevi nepravilni pravni akti (zaključci) u postupku sprovođenja izvršenja, pa potpuno izostaje sudska kontrola tih akata. Ali poseban problem – i to ne samo sadašnjeg zakona – jeste preuska definicija načela srazmere. Ona, nažalost, ne obuhvata obezvređivanje imovine do kojeg prvo može doći prilikom procene njene vrednosti (procenu radi izvršitelj, koji, uprkos obuci, ne poseduje stručnost i iskustvo koji su neophodno za taj posao), a do kojeg će vrlo izvesno doći ako se pristupi javnim prodajama – zbog nepoštenih odredbi o početnim cenama na tim prodajama, i zbog pojave „lovaca na nekretnine” koji se trude da zakonski izdejstvuju propast prve javne prodaje kako bi nekretninu kupili na drugoj prodaji, po znatno nižoj ceni. Na posletku, iako prodaja nekretnine sa funkcijom krova nad glavom (jedini dom) predstavlja svojevrsni capital punishment za izvršnog dužnika na terenu imovinskopravnih i obligacionih odnosa, izvršitelji pod pritiskom poverilaca – najčešće banaka – insistiraju na tome da se dug u potpunosti namiri, ako je vrednost duga veća od vrednosti nekretnine čijom je oduzimanjem i prodajom izvršni dužnik izbačen na ulicu. Pojava gotovo obaveznog obezvređivanja imovine u javnim prodajama apsolutno se ignoriše u javnosti, a poverioci ne snose nikakav rizik zbog tog obezvređivanja, koje, sa druge strane, nanosi fundamentalnu štetu izvršnom dužniku, čiji je interes da proda nekretninu što skuplje a ne jeftinije. Kako je Evropski sud za ljudska prava u Strazburu u slučaju Vaskrsić potencirao funkciju nekretnine kao krova nad glavom, i kako su se u pravnoj nauci javile ozbiljne kritike odsustva procesnopravne zaštite načela srazmere i njene nesuvisle (i nefunkcionalne) zamene disciplinskom odgovornošću izvršitelja, i kako su se kršenja načela srazmere od strane izvršitelja našla 2018. godine u godišnjem izveštaju Beogradskog centra za ljudska prava, smatramo da je neophodno unaprediti načelo srazmere. Načine za unapređenje valja tražiti u dodatnom naglašavanju važnosti načela srazmere, njegovom vraćanju izvornom značenju, uz uvođenje objektivizirajućih kriterijuma srazmere ali i uz zadržavanje obaveze vođenja računa o redosledu predmeta i sredstava izvršenja), zatim u širenju opsega primene načela srazmere na zaštitu od obezvređivanja vrednosti imovine prilikom javnih prodaja i, na posletku, uvođenjem jasnih načina za procesnopravnu zaštitu načela srazmere.\nU član 56 uvesti stav 2 prema kojem se izvršenje prodajom i ispražnjenjem nekretnine ne može sprovesti ako nepokretnost ima funkciju jedinog doma a potraživanje radi čijeg namirenja se nepokretnost prodaje iznosi manje od 10 odsto tržišne vrednosi nekretnine ili je to potraživanje poteklo iz dugovanja domaćinstva za komunalne i slične usluge čiji iznos ne prelazi 118.000 dinara.\nU član 56 uvesti stav 3 prema kojem se izvršni poverilac smatra u potpunosti namirenim od cene koja je dobijena prodajom nepokretnosti, ako se izvršenje radi namirenja novčanog potraživanja sprovodi prodajom nekretnine koja ima funkciju jedinog doma.\nU član 56 uvesti stav 4 prema kojem se prodaja nekretnine, koja ima funkciju jedinog doma, ne može izneti na prvu javnu prodaju po ceni koja je niža od tržišne, a u skladu sa članom zakona koji reguliše pravo na dom.\nSPORAN JE ČLAN 74\nRAZLOZI ZA POBIJANJE REŠENJA O IZVRŠENJU (ŽALBOM)\nIzvršni dužnik može žalbom da pobija rešenje o izvršenju iz sledećih razloga koji sprečavaju sprovođenje izvršenja:\n1) ako isprava na osnovu koje je doneto rešenje o izvršenju nema svojstvo izvršne isprave;\n2) ako je izvršna isprava na osnovu koje je doneto rešenje o izvršenju poništena, ukinuta, preinačena, stavljena van snage ili nije izvršna;\n3) ako su sudsko ili upravno poravnanje ili javnobeležnički zapisnik o poravnanju na osnovu kojih je doneto rešenje o izvršenju poništeni ili na drugi način stavljeni van snage;\n4) ako nije protekao rok za ispunjenje obaveze izvršnog dužnika;\n5) ako obaveza izvršnog dužnika zavisi od prethodnog ili istovremenog ispunjenja obaveze izvršnog poverioca ili od nastupanja uslova, a izvršni poverilac nije ispunio svoju obavezu ili nije obezbedio njeno ispunjenje ili uslov nije nastupio;\n6) ako je potraživanje prestalo na osnovu činjenice koja je nastala u vreme kada izvršni dužnik više nije mogao da je istakne u postupku iz koga potiče izvršna isprava ili posle zaključenja sudskog ili upravnog poravnanja ili javnobeležničkog zapisnika o poravnanju;\n7) ako potraživanje nije prešlo na izvršnog poverioca ili ako obaveza nije prešla na izvršnog dužnika;\n8) ako je protekao rok u kome može da se zahteva izvršenje;\n9) ako je izvršenje određeno na stvarima i pravima koji su izuzeti od izvršenja ili na kojima je izvršenje ograničeno;\n10) ako je potraživanje koje je dosuđeno u izvršnoj ispravi zastarelo;\n11) ako je u rešenju o izvršenju određen mesno nenadležan javni izvršitelj.\nTvorci ZIO iz 2011. godine nastojali su da ubrzaju izvršni postupak ukidanjem pravnih lekova i prava na odlaganje izvršenja, uz izgovor da „izvršni dužnik zloupotrebljava svoja prava“. Ubrzanje je postignuto, ali po cenu pravičnosti postupka. Deo ovakve strategije je i taksativno nabrajanje razloga za ulaganje žalbe odnosno prigovora, čime je ugroženo legitimno pravo izvršnog dužnika da pravnim lekom u izvršnom postupku ostvari svoja materijalna i procesna prava koja se ne nalaze na spisku razloga iz kojih se može uložiti prigovor. Tako je izvršni dužnik – potrošač komunalnih usluga izgubio pravo da ospori sadržinu verodostojne isprave, a još uočljiviji primer je izostavljanje prava izvršnog dužnika da uloži prigovor kršenja načela srazmere, koje je, kao što smo videli iz prethodnih izlaganja, ne samo preusko definisano već se njegovo kršenje ne može efikasno sankcionisati. Valja podsetiti da je pisac sadašnjeg zakona u njegovom nacrtu izbacio numerus clasus koncepciju, ali da je ona, usled snažnog lobiranja, ipak vaskrsla u vladinom predlogu Zakona – uprkos svoj svojoj štetnosti. Potrebno je, dakle, ukinuti numerus clasus koncepciju kod žalbe (ali i kod prigovora), i vratiti se koncepciji karakterističnih razloga za njeno ulaganje, pri čemu među te razloge valja uvrstiti i kršenje načela srazmere.\nČlan 74 treba preinačiti i dopuniti tačkom 12 tako da glasi: „Izvršni dužnik može žalbom da pobija rešenje o izvršenju iz svih razloga koji sprečavaju sprovođenje izvršenja a naročito: (1) ako isprava na osnovu koje je doneto rešenje o izvršenju nema svojstvo izvršne isprave; (2) ako je izvršna isprava na osnovu koje je doneto rešenje o izvršenju poništena, ukinuta, preinačena, stavljena van snage ili nije izvršna; (3) ako su sudsko ili upravno poravnanje ili javnobeležnički zapisnik o poravnanju na osnovu kojih je doneto rešenje o izvršenju poništeni ili na drugi način stavljeni van snage; (4) ako nije protekao rok za ispunjenje obaveze izvršnog dužnika; (5) ako obaveza izvršnog dužnika zavisi od prethodnog ili istovremenog ispunjenja obaveze izvršnog poverioca ili od nastupanja uslova, a izvršni poverilac nije ispunio svoju obavezu ili nije obezbedio njeno ispunjenje ili uslov nije nastupio; (6) ako je potraživanje prestalo na osnovu činjenice koja je nastala u vreme kada izvršni dužnik više nije mogao da je istakne u postupku iz koga potiče izvršna isprava ili posle zaključenja sudskog ili upravnog poravnanja ili javnobeležničkog zapisnika o poravnanju; (7) ako potraživanje nije prešlo na izvršnog poverioca ili ako obaveza nije prešla na izvršnog dužnika; (8) ako je protekao rok u kome može da se zahteva izvršenje; (9) ako je izvršenje određeno na stvarima i pravima koji su izuzeti od izvršenja ili na kojima je izvršenje ograničeno; (10) ako je potraživanje koje je dosuđeno u izvršnoj ispravi zastarelo; (11) ako je u rešenju o izvršenju određen mesno nenadležan javni izvršitelj; (12) ako je određivanjem predmeta ili sredstva izvršenja ozbiljno narušeno načelo srazmere.\nSPORAN JE ČLAN 97\nSADRŽINA PRIGOVORA IZVRŠNOG DUŽNIKA\n(KOD POBIJANJA REŠENJA O IZVRŠENJU NA OSNOVU VERODOSTOJNE ISPRAVE SAMO U DELU U KOJEM SU ODREĐENI PREDMET I SREDSTVO IZVRŠENJA)\nIzvršni dužnik dužan je da u prigovoru kojim pobija samo deo rešenja u kome su određeni sredstvo i predmet izvršenja navede razloge zbog kojih rešenje pobija i činjenice i dokaze na kojima zasniva prigovor, inače se prigovor odbacuje kao nepotpun, bez prethodnog vraćanja na dopunu.\nPobijanje rešenja o izvršenju na osnovu verodostojne isprave u delu u kojem su određeni predmet i sredstvo izvršenja svakako mora da sadrži i pravo na isticanje prigovora ozbiljnog narušavanja načela srazmere. Ovakvom dopunom uvešće se efikasna procesnopravna zaštita načela srazmere pre no što izvršni postupak uđe u fazu sprovođenja izvršenja.\nČlan 97 se dopunjuje stavom 2 koji bi glasio: „Pobijanjem dela rešenja u kojem su određeni predmet ili sredstvo izvršenja smatra se i isticanje prigovora u kojem se ističe ozbiljno narušavanje načela srazmere u smislu člana 56“\nSPORAN JE ČLAN 102\n(KOD POBIJANJA REŠENJA O IZVRŠENJU NA OSNOVU VERODOSTOJNE IZJAVE U CELINI)\nIzvršni dužnik dužan je da u prigovoru kojim u celini pobija rešenje o izvršenju na osnovu verodostojne isprave navede razloge zbog kojih rešenje pobija i činjenice i da navede, odnosno priloži dokaze na kojima zasniva prigovor, kako u pogledu dela rešenja u kome je obavezan da namiri novčano potraživanje (član 89), tako i u pogledu dela rešenja u kome su određeni sredstvo i predmet izvršenja.\nU suprotnom, prigovor se odbacuje kao nepotpun, bez prethodnog vraćanja na dopunu.\nŠTA JE PROBLEM:\nDok se kod izvršenja na osnovu izvršne isprave može razumeti zbog čega ne postoji žalba iz razloga odsustva aktivne legitimacije, jer je teško poverovati da bi se moglo desiti da imalac izvršne isprave – sudske presude, sudskog poravnanja i sl – nema aktivnu legitimaciju, kod izvršenja na osnovu verodostojne isprave svakako treba otvoriti četvore oči zbog mogućih prevara i zloupotreba, iz prostog razloga što verodostojna isprava, na osnovu koje se pokreće postupak izvršenja, nije prošla kroz sudsku raspravu o činjenicama, niti ta isprava predstavlja sudsku odluku. O činjenicama će se, kod verodostojnih isprava, raspravljati samo ako izvršni dužnik uloži prigovor na rešenje o izvršenju, kojim se zapravo samo potvrđuju činjenice koje je izvršni poverilac istakao u verodostojnoj ispravi. Iz tih razloga je neophodno da se odsustvo aktivne legitimacije izričito predvidi kao razlog zbog kojeg se prigovorom može napadati rešenje o izvršenju na osnovu verodostojne isprave u celini. Neka kao primer posluži ponašanje komunalnih preduzeća za objedinjenu naplatu (Infostan, Informatika, niške Objedinjene naplate) koja su nezakonitim odlukama lokalnih samouprava (grad Beograd, grad Novi Sad, grad Niš) dobile pravo da se u izvršnim postupcima pojavljuju kao izvršni poverioci za usluge koje niti pružaju niti ih distribuiraju niti odlučuju po reklamacijama na kvalitet i obim tih usluga. Posebna priča su naplata potraživanja osiguravajućih društva čije se usluge nameću preko uplatnica objedinjene naplate i naplata potraživanja „za drugog“, na osnovu navodno aktiviranih VAS usluga, preko računa operatera za fiksnu i mobilnu telefoniju. Moglo bi se reći da se problem nepostojanja prigovora odsustva aktivne legitimacije u izvršnom postupku može rešiti pozivanjem na shodnu primenu parničnog postupka, ali sudska praksa pokazuje da sudije umeju da „zaborave“ na shodnu primenu pravila parničnog postupka u izvršnom postupku i da odbiju prigovor odsustva aktivne legitimacije zato što taj razlog za prigovor nije obuhvaćen razlozima iz kojih se po Zakonu o izvršenju i obezbeđenju može uložiti prigovor na rešenje o izvršenju na osnovu verodostojne isprave (primer: odluka Drugog osnovnog suda u Beogradu 3 IPV(IVK) br 4391/15 po predmetu I.IVK broj 93/14 od 20.10.2017). Ovakvo ponašanje sudova, i nedopustivo neujednačena sudska praksa, još jedan je razlog da se odustane od numerus clasus principa kod razloga za izjavljivanje žalbe i prigovora a da se problem zloupotrebe procesnih prava izvršnog dužnika rešava na neki drugi način, npr bržim radom sudova po žalbama i prigovorima.\nČlan 102 treba dopuniti stavom 3 koji bi glasio: „Pobijanjem rešenja o izvršenju na osnovu verodostojne isprave u celini smatra se i isticanje prigovora u kojem se ističe odsustvo aktivne legitimacije na strani izvršnog poverioca.“\nSPORAN JE ČLAN 108\nPrigovor se dostavlja izvršnom poveriocu da se o njemu izjasni u roku od osam dana, uz upozorenje na posledice propuštanja (član 109. stav 1), a dostavlja se i izvršnom dužniku.\nPrava trećih lica veoma su bila ugrožena još u Zakonu o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine, jer prigovor trećeg lica nije bio suspenzivan, ali je o njemu makar odlučivao sud. Međutim, po novom ZIO, nadležnost za odlučivanje po prigovoru trećeg lica je prebačena na javne izvršitelje. Ova odluka je višestruko problematična i štetna. Pre svega, javni izvršitelj je stavljen u poziciju da u dvostranačkom postupku, na osnovu podnetih dokaza i uz obavezu da prigovor trećeg lica dostavi poveriocu na odgovor, rešenjem donosi odluku o pravima i obavezama trećeg lica, što je neustavno, jer se radi o nadležnosti koju samo sud može da ima. Situaciju komplikuje činjenica da je javni izvršitelj preduzetnik koji se, prirodno, rukovodi potrebom da zaradi i pod uticajem je izvršnog poverilaca od kojeg mu ta zarada zavisi jer mu ovaj u svakom trenutku može otkazati punomoćje. Odlučujući o prigovoru trećeg lica izvršitelj bi, međutim, sve to trebalo da zaboravi i da se ponaša kao da je sud – a sud je finansiran iz javnih sredstava, i ne samo da je nezavistan od izvršne i zakonodavne vlasti, već je i nezavistan od stranaka u postupku. Stupajući sa svojom preduzetničkom logikom i zavisnošću od poverioca u ulogu sudije, izvršitelj se, dok odlučuje o pravima i obavezama trećeg lica nalazi u sukobu interesa: odlučujući o tome da li je njegov prigovor osnovan, izvršitelj istovremeno odlučuje o sopstvenoj zaradi. Ako prigovor odbije, on će prodajom imovine na koju treće lice polaže pravo uvećati stepen naplate poveriočevog potraživanja, a od stepena te naplate zavisi i visina njegove naknade za uspešnost sprovođenja izvršenja. Ako prigovor usvoji, on će sebe lišiti ove „nagrade“. Pri tome, prigovor ne odlaže izvršenje a procesnopravna odgovornost izvršitelja za nepravilne akte u postupku izvršenja svedena je na minimum zbog toga što zahtev za otklanjanje nepravinosti niti odlaže izvršenje niti se njime mogu napadati nepravilni izvršiteljevi akti. Dalje, zakon onemogućava ulaganje prigovora na rešenje o odbijanju prigovora trećeg lica i trećem licu ostavlja samo mogućnost da u roku od 30 dana izlučnom tužbom pokrene parnični postupak kojim će se sporna stvar izdvojiti iz imovine izvršnog dužnika i izvršenje proglasiti nedopuštenim. Pokretanje ovog postupka, međutim, ne odlaže izvršenje. Doduše, postupak se vodi po pravilima parničnog postupka male vrednosti, ali njegova relativna hitnost neće sprečiti izvršitelja da proda imovinu trećeg lica, ako se on, rukovođen pohlepom ili korupcijom, nameračio da to uradi po svaku cenu. Ukratko, izvršitelj će se lako izvući od odgovornosti, jer mu zakon daje nepoštenu procesnu prednost (treće lice ne može ništa da uradi kako bi ga efikasno onemogućilo u nečasnim namerama), a čak i da bude kažnjen kroz disciplinski postupak, to trećem licu nije ni za kakvu utehu. Ako imovina bude prodata, treće lice će eventualno steći osnov za naknadu štete, što svakako nije nadomestak za teško narušavanje njegovog prava na mirno uživanje svoje imovine koju je neosnovano izgubilo. U praksi se dešava da izvršitelj uprkos svim podnetim dokazima odbije prigovor trećeg lica i da pristupi prodaji imovine, znajući da je u svojim namerama procesno nezaustavljiv. Prava trećih lica ne smeju biti kolateralna šteta loših zakona i pohlepe izvršitelja. Pravda za izvršnog poverioca sigurno se ne postiže gaženjem imovinskih prava trećeg lica koje se našlo na udaru izvršnog postupka zbog puke činjenice da se njegove stvari nalaze na adresi na kojoj je izvršni dužnik prijavljen odnosno zbog puke činjenice da je izvršni dužnik prijavljen na adresi na kojoj treće lice živi. Ne sme se po svaku cenu pretpostavljati da se sve stvari koje se zateknu na adresi na kojoj izvršni dužnik živi zaista pripadaju izvršnom dužniku. Izvršitelj bi trebalo da poduzme sve razumne mere da utvrdi kome pripadaju stvari koje on popisuje, a ne da se rukovodi načelom najbržeg i najpovoljnijeg namirenja izvršnog poverioca ako je cena za najbrže i najpovoljnije namirenje prodaja vredne stvari za koju treće lice tvrdi da je njegova. Zbog toga je nužno da se izmeni regulativa prigovora trećeg lica: prigovor trećeg lica mora postati suspenzivan, postupak odlučivanja po prigovoru mora biti propisan kao hitan a sudu se mora vratiti nadležnost za odlučivanja po prigovoru.\nIzmeniti stav 1 člana 108 tako da glasi: „Treće lice koje tvrdi da na predmetu izvršenja ima neko pravo koje sprečava izvršenje može sudu, a preko javnog izvršitelja, podneti prigovor kojim zahteva da se izvršenje utvrdi nedozvoljenim na tom predmetu.“\nDopuniti stav 2 člana 108 tako da glasi: „Prigovor trećeg lica može da se podnese do okončanja izvršnog postupka, i odlaže izvršenje.“\nIzmeđu stava 2 i stava 3 ubaciti novi stav koji bi glasio: „Postupanje i odlučivanje po prigovoru trećeg lica je hitan postupak.“\nSPORNI SU ČLANOVI 148 i 149.\nStranka i učesnik u postupku mogu zahtevati da se otklone nepravilnosti koje su nastale u toku i povodom sprovođenja izvršenja. Nepravilnosti mogu da se sastoje od nedonošenja odluke i preduzimanja ili propuštanja radnje.\nZahtev za otklanjanje nepravilnosti može da se podnese u roku od 15 dana od dana kada je odluka trebalo da bude doneta, ili radnja preduzeta, ili trebalo da bude preduzeta.\nZahtev se podnosi sudu ili javnom izvršitelju, zavisno od toga ko sprovodi izvršenje, koji je dužan da o njemu odluči u roku od pet dana, i ne odlaže izvršenje.\nO zahtevu za otklanjanje nepravilnosti odlučuje se rešenjem.\nAko o zahtevu ne bude odlučeno u roku od pet dana od dana prijema zahteva ili zahtev bude odbačen ili odbijen, dozvoljen je prigovor.\nČlan 149 stav 1 i 2:\nKad je zahtev za otklanjanje nepravilnosti osnovan, sud, odnosno javni izvršitelj, utvrđuje da je nepravilnost učinjena, ukida preduzete radnje i preduzima ili nalaže preduzimanje radnji kojima se otklanjaju posledice preduzetih radnji.\nKada je zahtev osnovan, a nepravilnost se ogleda u nedonošenju odluke ili propuštanju radnje, sud, odnosno javni izvršitelj, utvrđuje da je nepravilnost učinjena i donosi odluku ili preduzima ili nalaže preduzimanje propuštene radnje.\nJednom kad rešenje o izvršenju postane pravnosnažno, javni izvršitelj postaje nezaustavljiv, jer je u postupku sprovođenja izvršenja uklonjena svaka mogućnost da se njegovi pravni akti – zaključci – podvrgnu sudskoj kontroli usled nepravilnosti. Do ove situacije, kojom se detaljno bavi Nikola Bodiroga u knjizi Novi izvršni postupak (2017), došlo je zbog toga što je zakonodavac 2015. godine nakaradno izmenio pravno sredstvo za otklanjanje nepravilnosti u fazi sprovođenja izvršenja, a to je zahtev za otklanjanje nepravilnosti. U svojoj prethodnoj verziji, sadržanoj u članu 74 Zakona o izvršenju i obezbeđenju iz 2011. godine, zahtev se mogao podneti bilo kada tokom izvršnog postupka, i njime su se mogle napadati kako faktičke radnje izvršitelja tako i njegovi pravni akti. Zahtev za otklanjanje nepravilnosti se u praksi koristio za sve i svašta, pa i za osporavanje neuspele dostave rešenja o izvršenju usled koje je izvršni dužnik izgubio pravo ulaganja prigovora na to rešenje, iako se radi o situaciji koja je nastala tokom faze određivanja izvršenja (za tu svrhu treba koristiti zahtev za povraćaj u pređašnje stanje koji je, međutim, restriktivniji od zahteva za otklanjanje nepravilnosti). Stara koncepcija zahteva za otklanjanje nepravilnosti trpela je kritiku i zbog toga što se ovo pravno sredstvo moglo koristiti bilo kada tokom postupka sprovođenja izvršenja. U tu svrhu je iz makedonskog zakona prepisan objektivni prekluzivni rok od 15 dana, ali je zaboravljeno da se predvidi subjektivni rok, pa u novom zakonu ispada da izvršni dužnik koji želi da uloži ovo sredstvo treba da sazna kada se tačno nepravilnost desila da bi mogao da utvrdi da li mu je rok prošao ili nije. Ovakvim rešenjem, dramatično je sužena upotrebljivost zahteva za otklanjanje nepravilnosti, pa nastalu situaciju rešava (neujednačena) praksa. Podjednako loš potez zakonodavca je onemogućavanje da se zahtev za otklanjanje nepravilnosti koristi za osporavanje nepravilnih izvršiteljevih akata, a jedini izuzetak je zaključak o dodeli nepokretnosti, čijim se uspešnim osporavanjem jedino stiče osnov za nadoknadu štete. Dakle, sudska kontrola izvršiteljevih akata skoro je potpuno onemogućena, što je nedopustivo. Posledica: ukoliko se nekim izvršiteljevim zaključkom bitno naruši načelo srazmere, izvršni dužnik neće imati nikakav način da izvršitelja izvede na sud zbog toga. Izvršni dužnik će moći da napadne samo nepravilne izvršiteljeve radnje, odnosno odsustvo radnji koje su morale biti preduzete, i moći će da napadne odsustvo donošenja akata koji su morali biti doneti. Dalje, nepažljivim pisanjem stvorena je situacija da izvršni dužnik, kojem javni izvršitelj odnosno sud u roku od pet dana ne odgovori rešenjem na podneti zahtev, mora da ulaže prigovor na rešenje koje nije ni doneto, što je nonsens, a nije ni precizirano kome se taj prigovor ima podneti. Logično je da to bude sud, ali se to mora i napisati, a mora se i napisati kojoj višoj sudskoj instanci, ako sud po podnetom zahtevu nije doneo odluku u roku od pet dana. Posebna priča je trajanje postupka za otklanjanje nepravilnosti u drugostepenom postupku, koji nastane bilo odbacivanjem bilo odbijanjem bilo ignorisanjem podnetog zaheva. Nesuspenzivnost ovog pravnog sredstva još se i može prihvatiti, ali se nikako ne može prihvatiti da odlučivanje suda po njemu traje više godina. U praksi se javljaju i situacije da izvršitelj ponavlja nepravilnosti koje na osnovu podnetog zahteva za otklanjanje nepravilnosti sam otkloni, sa ciljem maltretiranja izvršnog dužnika, računajući s tim da je izvršitelj po slovu zakona tampon zona između oštećene stranke i suda, i da se stranka prvo mora obratiti njemu sa zahtevom, i da stranka može da se obrati sudu samo ako izvršitelj odbije, odbaci ili ignoriše zahtev za otklanjanje nepravilnosti. Zbog svega navedenog je potrebno ispraviti definiciju zahteva za otklanjanje nepravilnosti tako da se njime ponovo mogu napadati nepravilni izvršiteljski pravni akti, zatim uvesti subjektivni rok za njegovo ulaganje (od trenutka saznanja za nepravilnost), propisati da je postupak pred sudom povodom podnetog zahteva hitan i ispraviti brljotinu sa pravom ulaganja prigovora na rešenje koje nije doneto.\nIz stava 1 u članu 148 izbaciti drugu rečenicu.\nStav 2 u članu 148 izmeniti tako da glasi: „Zahtev za otklanjanje nepravilnosti može da se podnese u roku od 15 dana otkako je nepravilnost nastala odnosno u roku od 15 dana od dana kada su stranka odnosno učesnik u postupku saznali za učinjenu nepravilnost.“\nStav 5 u članu 148 izmeniti tako da glasi: „Ako o zahtevu, koji je podnet javnom izvšitelju, ne bude odlučeno u roku od pet dana od dana prijema zahteva, stranka odnosno učesnik u postupku ima pravo da se sa zahtevom obrati sudu za čije je područje javni izvršitelj imenovan, uz podnošenje dokaza da se sa zahtevom prethodno obratio javnom izvršitelju.“\nDodati stav 6 u članu 148 koji bi glasio: „Ako o zahtevu, koji je podnet sudu, ne bude odlučeno u roku od pet dana od dana prijema zahteva, stranka odnosno učesnik u postupku ima pravo da se sa zahtevom obrati višem sudu, uz podnošenje dokaza da se sa zahtevom prethodno obratio nižem sudu.“\nDodati stav 7 u članu 148 koji bi glasio: „Ako zahtev, koji je podnet javnom izvršitelju, bude odbačen ili odbijen, stranka odnosno učesnik u postupku ima pravo na prigovor sudu, a ako je zahtev podnet sudu, stranka odnosno učesnik u postupku ima pravo na prigovor višem sudu.“\nDodati stav 8 u članu 148 koji bi glasio: „Ako javni izvršitelj ponovi nepravilnost koju je sam otklonio na osnovu podnetog zahteva za otklanjanje nepravilnosti, stranka odnosno učesnik u postupku ima pravo da se sa zahtevom za otklanjanje ponovljene nepravilnosti obrati direktno sudu.\nDodati stav 9 u članu 148 koji bi glasio: „Postupak po zahtevu za otklanjanje nepravilnosti koji je nastavljen pred sudom ili višim sudom u skladu sa stavom 5 i stavom 6 ovog člana, kao i postupak po prigovoru koji je podnet na rešenje o odbacivanju odnosno odbijanju zahteva za otklanjanje nepravilnosti u skladu sa stavom 7 ovog člana predstavljuju hitan postupak.\nSPORAN JE ČLAN 18\nPredmeti se uzimaju u rad prema redosledu prijema, ako priroda potraživanja ili posebne prilike ne nalažu odstupanje, čemu mora da prethodi pismena saglasnost predsednika suda.\nViše izvršnih poverilaca koji namiruju novčano potraživanje prema istom izvršnom dužniku i na istom predmetu izvršenja namiruju se redosledom kojim su stekli pravo na namirenje.\nShodnom primenom Zakona o parničnom postupku, o predlogu za povraćaj u pređašnje stanje odlučuje sud, međutim u, nažalost, šarolikoj praksi može se videti da su neke sudije vraćale predmet izvršitelju da on odluči o povraćaju u pređašnje stanje. Dalje, logično je da se jedino preko instituta povraćaja u pređašnje stanje mogu rešavati situacije sa neuspelom dostavom, a sledstveno tome i pitanje odgovornosti izvršitelja odnosno poštara za neuspelu dostavu usled koje je izvršni dužnik propustio rok za ulaganje prigovora sudu. Zbog toga, pravila vraćanja u pređašnje stanje valja proširiti i precizirati, tim pre što se po prethodnom zakonu, a usled zakonskih nepreciznosti i neuhodanosti sistema, problem neuspelih dostava i nepravilnosti u dostavi rešavao korišćenjem zahteva za otklanjanje nepravilnosti, koji važi samo za fazu sprovođenja izvršenja, ali ne i za fazu određivanja izvršenja tokom koje izvršni dužnik ima pravo da izjavi prigovor na rešenje o izvršenju. Takođe je potrebno ustanoviti postupak po podnetom predlogu za povraćaj u pređašnje stanje kao hitan, jer pravo poverioca na hitnu naplatu mora biti uravnoteženo pravom izvršnog dužnika na hitnu sudsku zaštitu ukoliko postoji sumnja da je on izgubio pravo na pravni lek usled nepravilnosti bilo na strani poverioca (dostavljao je pogrešnu adresu) ili javnih izvršitelja (nije proverio adresu koju mu je poslao poverilac ili je „fingirao“ neuspelu dostavu) ili poštara (potpisao je dostavnicu da bi ispalo kako je dužnik primio pismeno, ili je napisao na dostavnici da je izvršni dužnik odsutan ili da je izvršni dužnik odbio da primi pošiljku iako je izvršni dužnik sve vreme bio kod kuće itd).\nUbaciti novi stav: „O predlogu za povraćaj u pređašnje stanje odlučuje sud za čije je područje javni izvršitelj imenovan.“\nUbaciti novi stav: „Odlučivanje po predlogu za povraćaj u pređašnje stanje je hitan postupak.“\nUbaciti novi stav: „Kad sud usvoji dužnikov predlog za povraćaj u pređašnje stanje zbog toga što je dužnik izgubio pravo na žalbu ili prigovor usled nepravilnih radnji izvršitelja u postupku dostave rešenja o izvršenju, sud će o učinjenim nepravilnostima obavestiti disciplinske tužioce u Ministarstvu pravde i Komori javnih izvršitelja radi pokretanja disciplinskog postupka.“\nUbaciti novi stav: „Rešenje kojim sud usvaja predlog za povraćaj u pređašnje stanje zbog toga što su izvršitelj ili poštar nepravilnim radnjama prouzrokovali neuspelu dostavu rešenja o izvršenju, postaje osnov za naknadu štete od javnog izvršitelja.“\nUbaciti novi stav: „Ako sud, usvajajući povraćaj u pređašnje stanje, utvrdi da je do neuspele dostave rešenja o izvršenju došlo zbog nepravilnih radnji poštara, rešenje o usvajanju predloga za povraćaj u pređašnje stanje postaje osnov javnom izvršitelju za regresiranje od poštara po osnovu obaveze javnog izvršitelja da izvršnom dužniku nadoknadi štetu, ukoliko postojanje štete bude utvrđeno.“\nSPORAN JE ČLAN 141\nIzvršenje se sprovodi svakog dana od 7 do 22 časa.\nIzvršenje se može sprovesti izvan tog vremena ako izvršni dužnik izbegava ispunjenje obaveze ili to nalažu naročito opravdani razlozi.\nOrganizacija za prinudnu naplatu sprovodi izvršenje na novčanim sredstvima izvršnog dužnika svakog radnog dana od 9 do 16 časova.\nSve do ZIO iz 2011. godine, u Srbiji se, kao i u drugim civilizovanim zemljama, izvršenje sprovodilo samo radnim danima, konkretno od 8 do 20 sati, a za sprovođenje izvršenja izvan tog vremena, koje je bilo dozvoljeno samo izuzetno (ako dužnik izbegava obavezu ili postoji opasnost od odlaganja), neophodno je bilo pribaviti posebnu dozvolu suda. U ZIO iz 2011, obaveza pribavljanja ove posebne dozvole suda je izbačena – iako novouvedeni vansudski izvršitelji nisu bili sudije pa da sami procenjuju da li će nekome banuti u kuću zbog duga (izvršni dužnik nije nikakav kriminalac, pa da se na njega primenjuje član 40 stav 2 Ustava Srbije koja dozvoljava narušavanje nepovredivosti stana bez sudske dozvole ako se u stanu nalazi učinilac krivičnog dela kojeg treba lišiti slobode), a vreme sprovođenja izvršenja je prošireno na sve dane u nedelji, dakle i na subotu i nedelju, pri čemu se ono može sprovesti od 7 do 22 sata. Rešenje je u potpunom neskladu sa uporednopravnom praksom, a pravna nauka u Srbiji je s pravom primetila da ovde postoji element šikaniranja izvršnog dužnika. Nažalost, i novi ZIO je zadržao ovu koncepciju, a situaciju je samo pogoršao time što je izraz „opasnost usled odlaganja“ zamenio izrazom „naročito opravdani razlozi“ koji pruža vrlo širok prostor za tumačenje i zloupotrebe, tim pre što postojanje „naročito opravdanih razloga“ ne ceni sud nego izvršitelj kao preduzetnik. Zbog toga je neophodno da se član 141 novog ZIO vrati na koncepciju Zakona o izvršnom postupku iz 2004. godine, tim pre što makedonski izvršni zakon – na čiju je koncepciju srpski ZIO počeo da se oslanja od 2015. godine – jasno predviđa obavezu javnog izvršitelja da pribavi posebnu dozvolu predsednika suda ako sprovodi izvršenje van redovnog vremena sprovođenja izvršenja.\nStav 1 člana 141 promeniti tako da glasi: „Izvršenje se sprovodi svakog radnog dana od 8 do 20 sati.“\nStav 2 člana 142 promeniti tako da glasi: „Izvršenje se može sprovesti izvan tog vremena, neradnim danom i državnim praznikom samo ako izvršni dužnik izbegava ispunjenje obaveze ili postoji opasnost od odlaganja, uz prethodno dobijenu dozvolu predsednika suda na čijem području radi javni izvršitelj.“\nSPORAN JE ČLAN 142 stav 1\nPOSTUPANJE PRI SPROVOĐENJU IZVRŠENJA\nJavni izvršitelj dužan je da izvršne radnje, posebno pretraživanje stana i poslovne ili druge prostorije izvršnog dužnika ili odeće koju on nosi preduzme s dužnom pažnjom prema ličnosti izvršnog dužnika i članovima njegovog domaćinstva.\nPrilikom sprovođenja izvršenja mora se voditi računa o pravu na privatnost izvršnog dužnika i njegovom pravu na mirno uživanje imovine. Dalje, izvršni dužnik se ne sme tretirati kao učinilac krivičnog dela, a kad se dobro pogledaju član 141 a naročito član 142 novog ZIO (nešto ublažena verzija člana 72 ZIO iz 2011), vidi se da je intencija zakonodavca upravo takva: tretirati izvršnog dužnika kao kriminalca, kojem se stoga može upasti u stan/kuću bez sudskog naloga u bilo koje doba dana i noći, pri čemu upad ne sprovodi policija nego javni izvršitelj – preduzetnik sa javnim ovlašćenjima iz domena državne uprave – koji, međutim, ima prava koja ima i policija: da „pretražuje“ (zapravo pretresa) stan i poslovne ili druge prostorije izvršnog dužnika. Javni izvršitelj čak ima pravo da „pretražuje odeću koju on nosi“. Ni od kakve utehe nije tumačenje ove odredbe prema kojem javni izvršitelj neće rukama pretraživati odeću već će zahtevati od izvršnog dužnika da on to sam uradi, dakle da ispovrne džepove, po potrebi skine odeću itd. Sve ove radnje su veoma ponižavajuće čak i u ovakvim okolnostima, bez obzira što zakon nudi smokvin list u vidu zahteva da se pomenute radnje „pretraživanja“ (praktično pretresa) moraju preduzeti „s dužnom pažnjom prema ličnosti izvršnog dužnika i članova njegovog domaćinstva“. Praksa pokazuje da pomenuta dužna pažnja prečesto ostaje mrtvo slovo na papiru, posebno kad se rade deložacije: izvršnom dužniku se preti, ograničava mu se kretanje, ne dopušta mu se da uzme njegove stvari iz stana iz kojeg je iseljen, pa mu se čak i preti oduzimanjem i uspavljivanjem kućnog ljubimca – koji je po zakonu izričito izuzet od izvršenja. Posebno podozrenje izazivaju slučajevi u kojima izvršitelji zloupotrebljavaju decu prilikom sprovođenja izvršenja, naterujući ih, kad stariji nisu u kući, da preuzmu pismeno, da ih puste u stan i sl. Svakako je nemoguće zamisliti popis stvari a da izvršitelj ne pretražuje kuću – tim pre što izvršni dužnik možda skriva vrednu imovinu do koje mu je stalo da ne bude popisana – ali pretraživanje odeće je ponižavajući akt koji ne sme biti dopušten, i koji predstavlja grubo narušavanje privatnosti i dostojanstva. Samo bi policija smela da bude ovlašćena da tako nešto radi, pa i onda samo kad za to postoje veoma opravdani razlozi, uz sudski nalog.\nStav 1 člana 142 izmeniti tako da iz njega bude izbačen deo „ili odeću koju on nosi“.\nIzmeđu stava 1 i stava 2 ubaciti novi član koji bi glasio: „Javni izvršitelj ne sme da pretražuje odeću izvršnog dužnika, niti sme zahtevati od njega da sam to uradi.“\nIzmeđu stava 1 i stava 2 ubaciti još jedan novi član koji bi glasio: „Maloletna lica, koja žive ili se zateknu na adresi na kojoj javni izvršiteljj sprovodi izvršenje uživaju posebnu zaštitu, naročito kad punoletna lica nisu prisutna. Javni izvršitelj u tom smislu ne sme uznemiravati maloletno lice, i ne sme od njega da traži ili da ga nateruje pretnjom, ucenom ili fizičkom silom, da preuzme pismeno za izvršnog dužnika, da ga pusti u kuću odnosno stan ili da učini bilo šta u vezi sa izvršnim postupkom zbog kojeg javni izvršitelj dolazi.“\nSPORAN JE ČLAN 258\nIzvršenje na zaradi ili plati, naknadi zarade, odnosno naknadi plate i penziji može da se sprovede u visini do dve trećine zarade, naknade zarade, plate, naknade plate i penzije, odnosno do njihove polovine, ako je njihov iznos jednak ili manji od minimalne zarade utvrđene u skladu sa zakonom.\nIsto važi i za platu oficira, podoficira, vojnika po ugovoru, vojnog službenika i primanja lica u rezervnom sastavu za vreme vojne službe.\nIzvršenje na minimalnoj zaradi i minimalnoj penziji sprovodi se do njihove polovine.\nIzvršenje na primanjima ratnih i mirnodopskih vojnih invalida na osnovu invalidnine, ortopedskog dodatka i invalidskog dodatka može da se sprovede samo do njihove polovine, i samo da bi se namirila potraživanja na osnovu zakonskog izdržavanja, naknade štete zbog narušenja zdravlja, novčane rente zbog potpune ili delimične nesposobnosti za rad i novčane rente za izdržavanje koje je izgubljeno usled smrti dužnika izdržavanja.\nIzvršenje na primanju na osnovu naknade štete u obliku novčane rente koje nije izuzeto od izvršenja, zatim po ugovoru o doživotnom izdržavanju i ugovoru o osiguranju života, može da se sprovede samo na delu primanja koji prelazi iznos najviše stalne socijalne pomoći koja se isplaćuje na području na kome izvršni dužnik ima prebivalište, odnosno boravište.\nSprovođenjem izvršenja na plati ili penziji ne sme se izvršni dužnik gurati u situaciju da nema novca da jede i da plaća račune. Sadašnja zakonska regulativa, neusklađena sa relevantim odredbama Zakona o radu, to i omogućava. Dok u Holandiji, na čiji se izvršni sistem Srbija tobož ugleda postoji poslovica da se „ne može čerupati pile bez perja“ i dok u toj zemlji (ali i nama mnogo bližoj Sloveniji) postoji tačno određen iznos koji se nikome ne sme pleniti kako bi izvršni dužnik mogao da jede i servisira svoje redovne obaveze, u Srbiji se omogućava zaplena do dve trećine plate odnosno penzije nezavisno od iznosa te plate ili penzije. Izuzetak su minimalna plata odnosno penzija, i tu zakonodavac postaje „velikodušniji“ pa ovako siromašnim građanima daje popust – njima se uzima „do jedne polovine“ minimalne plate ili penzije, s tim što se od nezaplenjene polovine teško može pregurati i pola meseca, i to samo ako se uzme u obzir ishrana. Važeće odredbe o ograničenju izvršenja uistinu ne služe na čast njihovim autorima, ali ni onima koji ih nekritički prepisuju iz starih u nove verzije zakona, i vreme je da se te odredbe konačno učine civilizovanim. Da bi se izbalansirali legitimni interesi poverioca sa pravima osiromašenih građana, koji se suočavaju sa dužničkim spiralama u vidu višestrukih utuženja toplana, vodovoda, komunalnih preduzeća za odnošenje smeća, distributera električne energije, organizacija za objedinjenu naplatu komunalnih usluga i banaka, bitno je smanjiti kvote ali i uneti razlikovanje vrsta potraživanja za koja se plenidba novčanih sredstava vrši i na osnovu njih napraviti tri „razreda“: viši, srednji i niži. Viši razred važio bi za dužnike za zakonsko izdržavanje, niži razred bi važio za dužnike za komunalije i električnu energiju, a srednji razred za sve ostale kategorije dužnika. Isto tako, neophodno je sprečiti javne izvršitelje da zaobilaženjem zakona ostavljaju izvršne dužnike bez ikakvih sredstava za život, što se sada neretko dešava. Prvi primer iz prakse: jedan izvršitelj po jednom osnovu sprovodi izvršenje na dužnikovoj plati kod poslodavca a drugi izvršitelj po drugom osnovu sprovodi izvršenje na nezaplenjenom delu plate pošto ga poslodavac uplati na tekući račun izvršnog dužnika. Drugi primer iz prakse: pošto je utvrdio da je izvršni dužnik zaposleno lice ili penzioner, izvršitelj ne sprovodi naplatu potraživanja preko poslodavca ili PIO fonda već to čini na sredstvima sa bankovnog računa na koji izvršnom dužniku leže plata odnosno penzija – čime zaobilazi pravila ograničenja izvršenja, i ostavlja dužnika bez sredstava za život. Kad izvršni dužnik postavi pitanje kršenja zakona, izvršitelj se pravda da „ne može da zna” kakva sve primanja ležu dužniku na račun, jer mu takvi podaci nisu dostupni.\nKvote ograničenja izvršenja ustanoviti po vrsti potraživanja. Konkretno:\nUvesti osnovno pravilo da se radi naplate novčanog potraživanja od plate odnosno penzije može odbiti do polovine njihovog mesečnog iznosa, a u slučaju minimalne plate odnosno penzije – do jedne četvrtine mesečnog iznosa.\nUvesti dopunsko pravilo 1 da se radi naplate novčanog potraživanja po osnovu komunalnih usluga i usluga elektrosnabdevanja može odbiti do trećine mesečnog iznosa plate odnosno penzije a u slučaju minimalne plate odnosno penzije – do jedne šestine mesečnog iznosa.\nUvesti dopunsko pravilo 2 (tj koristi se trenutno važeće opšte pravilo) da se radi naplate alimentacije može odbijati do polovine mesečnog iznosa plate odnosno penzije, a u slučaju minimalne plate odnosno penzije – do polovine mesečnog iznosa.\nUvesti zabranu izigravanja pravila o ograničenju izvršenja na zaradi odnosno penziji izvršnog dužnika koje čini javni izvršitelj kada izvršnom dužniku u statusu zaposlenog lica ili penzionera blokira račun u banci na koji „ležu“ plata ili penzija, iako je upozoren na postojanje paralelnog postupka izvršenja na dužnikovoj plati odnosno penziji koji se sprovodi kod dužnikovog poslodavca odnosno PIO fonda, ili kada izvršnom dužniku u statusu zaposlenog lica ili penzionera blokira račun u banci na koji „ležu“ plata ili penzija a da nije prethodno pokušao da prinudnu naplatu sprovede preko poslodavca ili PIO fonda.\nSPORAN JE ČLAN 222:\nPopisuje se onoliko stvari koliko je potrebno da se namiri izvršni poverilac i troškovi izvršenja, nezavisno od toga da li su u rešenju o izvršenju određene stvari koje su predmet izvršenja.\nPre svega, popisuju se stvari koje mogu najlakše da se prodaju, stvari na koje treće lice nije stavilo primedbu da na njima ima prava koja sprečavaju izvršenje i stvari koje nisu podložne brzom kvarenju ili znatnom smanjenju vrednosti.\nU praksi se primećuje – na šta i mediji često ukazuju – da izvršitelji ne vode računa o svojoj obavezi da na adresi na kojoj je izvršni dužnik prijavljen prvo popisuju stvari na koje treće lice nije stavilo primedbu da na njima ima prava koja sprečavaju izvršenje. Izvršitelji svojim izjavama u javnosti stvaraju utisak kako postoji pretpostavka da su sve stvari na adresi izvršnog dužnika zaista dužnikove, i da oni zapravo mogu popisati sve što vide, bez ikakvog redosleda, izuzev stvari koje su po zakonu izuzete od popisivanja. Međutim redosled postoji, i doklegod izvršni dužnik ima stvari koje se mogu popisati, javni izvršitelj ne sme da dira one stvari povodom kojih je treće lice izjavilo da na njima pravo koje sprečava izvršenje.\nUvesti stav 3 u član 222 koji bi glasio: „Javni izvršitelj ne sme da popiše stvari na koje je treće lice stavilo primedbu da na njima ima prava koja sprečavaju izvršenje, ako izvršni dužnik ima stvari koje su ostale nepopisane a ne spadaju u stvari koje su po zakonu izuzete od popisa.\nSPORAN JE ČLAN 174 stav 4:\nOBJAVLJIVANJE I DOSTAVLJANJE ZAKLJUČKA O PRODAJI NEPOKRETNOSTI NA JAVNOM NADMETANJU\nJavno nadmetanje održava se u kancelariji javnog izvršitelja, ako on drukčije ne odredi.\nOdržavanje nadmetanja u kancelariji javnog izvršitelja, mimo bilo kakve sudske kontrole i nadzora, ostavlja širok prostor za korupciju. Iz prakse je poznato da prva javna nadmetanja po pravilu propadaju, i da postoje organizovana nastojanja „lovaca na nekretnine“ da se vredna dužnikova imovina (ili imovina trećeg lica) obezvredi, to jest da se ona proda u pola cene na drugoj javnoj prodaji. Zbog toga je neophodno da se nadmetanje obavlja transparentno, sa što manjim procentom prvih prodaja koje propadnu. Najbolji način za transparentno i pošteno javno nadmetanje je ono koje bi se obavljalo preko interneta i centralizovane platforme za prodaju, pri čemu bi pravila određivao Ministar.\nStav 4 člana 174 valja zameniti rečenicom: „Javno nadmetanje obavlja se isključivo preko specijalizovanog internet portala pod kontrolom suda, a proceduru nadmetanja propisuje ministar.“\nSPORAN JE ČLAN 393 stav 4:\nPOSTUPAK ZA NAMIRENJE POTRAŽIVANJA NASTALIH PO OSNOVU KOMUNALNIH I SLIČNIH USLUGA\nJavni izvršitelj dužan je da odbaci predlog za izvršenje ako mu izvršni poverilac uz predlog za izvršenje ne dostavi odgovor Komore iz koga proizlazi da je za javnog izvršitelja određen upravo on, ili ako ne dostavi dokaz da Komora nije odgovorila na zahtev izvršnog poverioca u roku od pet dana. Protiv rešenja o odbacivanju predloga za izvršenje dozvoljen je prigovor.\nIzbacivanje obaveze poverioca – pružaoca komunalnih i srodnih usluga – da javnom izvršitelju uz predlog za izvršenje pošalje i pisani dokaz da je izvršnom dužniku poslao preporučenom pošiljkom opomenu pred utuženje ne može se pravdati nikakvim smanjenjem troškova, i predstavlja nezasluženi poklon pružaocima ovih usluga, čija su potraživanja neretko napumpana, neosnovana i zastarela. Opomena pred utuženje je poslednja prilika izvršnom dužniku da potraživanja iz opomene ospori na miran način, bez troškova izvršnog postupka – ulaganjem reklamacije na osnovu člana 56 Zakona o zaštiti potrošača koji potrošaču pruža mnogo povoljniji način da se zaštiti od neosnovanih pretenzija pružaoca usluga od posebnog ekonomskog interesa. Ne samo što je iz navedenih razloga neophodno vratiti gorenavedenu obavezu izvršnog poverioca-pružaoca ovih usluga, kao i obavezu javnog izvršitelja da odbaci predlog za izvršenje koji nije praćen dokazom da je opomena pred utuženje upućena dužniku-potrošaču preporučenom poštom na njegovu adresu, već je neophodno da se Zakon o zaštiti potrošača nađe visoko na listi zakona koje sudije i javni izvršitelji moraju odlično poznavati, s obzirom da je zaštita potrošača pravna tekovina Evropske unije, da je Zakon o zaštiti potrošača od 2016. godine krovni zakon u ovoj oblasti, i da se prava potrošača ne smeju sputavati procesnim odredbama Zakona o izvršenju i obezbeđenju (što je naročito bio slučaj sa zakonom iz 2011. godine i njegovim zloglasnim, diskriminatorskim članovima 251-256.)\nPrvu rečenicu u stavu 4 člana 393 valja dopuniti sa: „… ili ako ne dostavi dokaz da je izvršnom dužniku poslao preporučenom poštom opomenu pred utuženje na adresu iz lične karte.“\nSPORAN JE ČLAN 398:\n(NA REŠENJE O IZVRŠENJU DONETOG RADI NAPLATE POTRAŽIVANJA IZ KOMUNALNIH I SLIČNIH USLUGA)\nIzvršni dužnik može prigovorom da pobija rešenje, ili samo deo rešenja kojim su odmereni troškovi postupka.\nPrigovor se podnosi sudu koji bi odlučivao o predlogu za izvršenje da je za to nadležan sud.\nIsti sud odlučuje o prigovoru.\nRešenje koje je doneto o prigovoru ne može da se pobija žalbom.\nAko izvršni dužnik ne podnese prigovor, javni izvršitelj u roku od tri radna dana od isteka roka za prigovor počinje da sprovodi izvršenje.\nDužina trajanja postupka odlučivanja po prigovoru – tokom kojeg se izvršnom dužniku-potrošaču komunalnih i sličnih usluga nagomilavaju kamate – potpuno je neprihvatljiva i obrnuto je proporcionalna brzini kojom javni izvršitelj dela u izvršnom postupku i brzini kojom izvršni poverilac dolazi do naplate svojih potraživanja. Nedopustivo je da se o najobičnijem prigovoru zastarelosti odlučuje četiri godine (u proseku su potrebne dve godine da IP veće odluči o prigovoru i još dve godine da se, ukoliko je prigovor osnovan, donese odluka parničnog suda!). Zbog toga je neophodno da se postupak odlučivanja po prigovoru propiše kao hitan a da se kršenje te hitnosti okarakteriše kao kršenje prava na suđenje u razumnom roku.\nIzmeđu stava 3 i 4 člana 398 valja umetnuti novi stav: „Odlučivanje sudskog veća po prigovoru je hitno.“\nSPORAN JE ČLAN 33:\nTroškove izvršnog postupka i postupka obezbeđenja prethodno snosi izvršni poverilac.\nOn je dužan da sudu, odnosno javnom izvršitelju predujmi troškove izvršnog postupka ili postupka obezbeđenja na način, u visini i roku koji oni odrede. Javni izvršitelj određuje predujam prema Javnoizvršiteljskoj tarifi.\nIzvršni poverilac nije dužan da položi predujam ako je oslobođen od plaćanja sudske takse.\nIzvršni postupak ili postupak obezbeđenja obustavlja se ako izvršni poverilac ne položi predujam u roku koji je odredio sud, odnosno javni izvršitelj.\nTroškove postupka koji je pokrenuo po službenoj dužnosti predujmljuje sud iz svojih sredstava, a nadoknađuje ih izvršni dužnik.\nKad je ovim zakonom određena obaveza kopiranja spisa predmeta, troškovi kopiranja ulaze u troškove postupka.\nU praksi zaštitnika građana i revizorskim izveštajima više puta je konstatovana nemoralna praksa javnih komunalnih preduzeća da za izradu predloga za izvršenje angažuju eksterne advokate i da od izvršnog dužnika potražuju 6.000 dinara na ime nadokande tih troškova, iako imaju pravne službe koje rade za platu i sve vreme prave predloge za izvršenje, pri čemu advokati, koji te predloge i ne vide, iznajmljuju svoje pečate komunalnim preduzećima, sa kojima dele naknadu troškova od 6.000 dinara na ravne časti (slučaj javnog komunalnog preduzeća Informatika iz Novog Sada – izveštaj revizora za 2013. godinu, strana 70). Praksa naplate advokatskih troškova i dalje se zadržava u mnogim JKP u Vojvodini i u pojedinim parking servisima kao što je onaj u Nišu. Zbog ogromnog koruptivnog potencijala, s obzirom da se radi o uslugama od posebnog ekonomskog interesa čiji pružaoci veoma često posežu za prinudnom naplatom, trebalo bi zakonom onemogućiti ovakvu praksu, i sprečiti naplatu advokatskih troškova, naročito onda kad se radi o javnim komunalnim preduzećima koja imaju svoje pravne službe, plaćene kroz zaradu da rade svoj posao. Valja imati u vidu i diskriminaciju: beogradski Infostan troškove izrade predloga za izvršenje ne naplaćuje; novosadska Informatika u tome istrajava, pa utuženi potrošač iz Novog Sada plaća za 6.000 dinara veće troškove izvršenja u odnosu na utuženog potrošača iz Beograda. Posebna priča su troškovi fotokopiranja spisa predmeta, koji su javnoizvršiteljskom tarifom propisani da iznose daleko od više od njihovog iznosa na tržištu, i čija je naplata opravdana samo u izuzetnim slučajevima kada su spisi predmeta toliko obimni da za izvršitelja nastaje realan trošak. Dalje, neophodno je materiju uvida u spise predmeta i pravo na kopiju uskladiti sa Zakonom o zaštiti podataka o ličnosti.\nIzmeđu stava 5 i 6. člana 33 valja umetnuti novi stav: „Neće se priznati troškovi advokata kojeg, kao izvršni poverilac, angažuje komunalno preduzeće, preduzeće za distribuciju električne energije, javno preduzeće koje pruža usluge interneta, kablovske televizije, fiksne i mobilne telefonije ili javni medijski servis.\nTreba dodati novi stav: „Troškovi fotokopiranja spisa iz predmeta izvršnog dužnika mogu se naplaćivati samo ako su nužni, u skladu sa Zakonom o zaštiti podataka o ličnosti.“\nTreva dodati novi stav: „Zabranjeno je naplaćivati troškove fotokopiranja koji su u znatnoj nesrazmeri sa tržišnom cenom fotokopiranja.“ U skladu sa ovim stavom je potrebno izmeniti Javnoizvršiteljsku tarifu.\nSPORAN JE ČLAN 34 stav 5:\nProtiv rešenja o naknadi troškova postupka dozvoljen je prigovor.\nNe bi trebalo dozvoljavati da javni izvršitelj, koristeći se blagodetima nesuspenzivnosti prigovora onda kad suspenzivnost nije izričito predviđa, naplaćuje svoje troškove i nagradu mimo odluke suda po prigovoru na rešenje izvršnog dužnika o troškovima postupka, tim pre što se može desiti, kao što pokazuje slučaj dvostrukog disciplinskog kažnjavanja javnog izvršitelja Vojislava Milajića (odluka disciplinske komisije br 740-08-00053/2017-22 od 20.09.2017, i odluka disciplinske komisije br 740-08-00658/2016-22 od 15.11.2017), disciplinskog kažnjavanja javnog izvršitelja Ivana Mladenovića (odluka disciplinske komisije br 740-08-00159/2016-22 id 15.11.2017) i disciplinskog kažnjavanja javnog izvršitelja Stanka Filipovića (odluka disciplinske komisije br 740-08-00127/2017-22 od 28.06.2017), da troškovi i naknade za uspešnost sprovođenja izvršenja budu napumpani.\nNakon stava 5 u članu 34 treba umetnuti stav 6: „Prigovor na rešenje javnog izvršitelja o naknadi troškova postupka odlaže izvršenje.“\nTREBA UBACITI NOVI ČLAN IZMEĐU ČLANOVA 503 I 504.\nDUŽNOST DAVANJA PRAVA NA UVID U SPISE I PRAVO NA KOPIJU SPISA\nPojedini izvršitelji prave probleme dužnicima koji traže uvid u spise svog predmeta, a naročito onda kad traže kopije spisa da bi ostvarili neko svoje pravo. Izvršitelj je naročito sklon da pravi problem i sprečava uvid onda kada je svestan da je učinio nepravilnost u postupku koja bi ga mogla koštati zahteva za otklanjanje nepravilnosti (koju on ne želi sam da otkloni), disiplinskog postupka, krivičnog gonjenja ili odštetnog zahteva. Kao prepreka za izdavanje kopija pojavljuje se cena fotokopiranja koja je u krupnoj nesrazmeri sa tržišnom cenom ove usluge. Zbog toga ovu materiju treba posebno obraditi u zakonu i time istaći njenu važnost, i propisati jasne kazne za kršenje prava na uvid u spise predmeta i izdavanje kopija. Nužno je i preuputiti na regulativu ove materije u Zakonu o zaštiti podataka o ličnosti.\nEksplicitno se uvodi dužnost javnog izvršitelja da izvršnom dužniku, na njegov lični zahtev, omogući uvid u spise iz njegovog predmeta i da mu izda kopije tih spisa, u skladu sa Zakonom o zaštiti podataka o ličnosti.\nNaglašava se da javni izvršitelj koji odbije da izvršnom dužniku omogući uvid u spise njegovog predmeta ili odbije da mu izda kopije tih spisa, odgovara za prekršaj po odredbama Zakona o zaštiti podataka o ličnosti i Zakona o prekršajima.\nNaglašava se da javni izvršitelj može naplatiti troškove fotokopiranja spisa samo onda kad su nužni, i ne smeju biti u krupnoj nesrazmeri sa tržišnom cenom pružanja usluge fotokopiranja.\nTREBA UBACITI NOVI ČLAN IZMEĐU ČLANOVA 496 I 497 KOJIM SE UVODI\nSPREČAVANJE KORUPTIVNIH VEZA IZMEĐU JAVNOG IZVRŠITELJA I SUDA\nAko je javni izvršitelj pre stupanja na tu dužnost bio sudija ili sudijski pomoćnik ili predsednik suda u sudu za čije je područje imenovan kao javni izvršitelj, onda postoji nimalo zanemarljiva mogućnost da će se on u obavljanju svoje dužnosti oslanjati na „saveznike“ u sudu – svoje bivše kolege – radi dobijanja sudskih odluka ili drugih usluga u svoju korist odnosno u korist svoga klijenta. Takve veze su nedopustive i moraju biti sprečavane jasnom zakonskom zabranom.\nIzmeđu članova 496 i 497 treba uvesti novi član koji bi glasio: „Javni izvršitelj ne može biti određen da radi na području suda u kojem je obavljao funkciju predsednika suda, sudije ili sudijskog pomoćnika.“\nTREBA UBACITI NOVI ČLAN IZMEĐU ČLANOVA 497 I 498 KOJIM SE NAGLAŠAVA\nZAKONITOST ISPRED PREDUZETNIŠTVA\nU članu 17 stav 6 Etičkog kodeksа javnih izvršitelja se navodi da „javni izvršitelj postupa sa dužnom pažnjom i ulaže sve razumne napore da sprovede izvršenje, i ne rukovodi se jedino i isključivo svojim finansijskim interesom u konkretnom predmetu“. Veoma jasno i potrebno načelo, čije bi kršenje trebalo sankcionisati. Međutim, povrede Etičkog kodeksa – internog akta Komore javnih izvršitelja – disciplinski su kažnjive samo onda kad je „povreda Etičkog kodeksa (…) dovela do teškog ugrožavanja ugleda javnih izvršitelja.“ S obzirom na to da Komora izvršitelja insistira na tome da su pritužbe građana na rad izvršitelja uglavnom neosnovane, teško će biti sankcionisan onaj izvršitelj koji se samo i isključivo rukovodi interesima svog džepa u određenom predmetu. Drugo, obaveza izvršitelja da se u postupanju ne vodi isključivo interesima svog džepa suviše je važna da bi ostala na nivou načela u Etičkom kodeksu – ona se mora podići na nivo zakonskog načela, zbog izuzetno raširene javne sumnje, ali i niza odluka disciplinske komisije koje tu sumnju potvrđuju, da se jedan broj izvršitelja ponaša upravo suprotno takvom načelu. Načelo treba pojačati ukazivanjem da to što je izvršitelj preduzetnik ne sme da znači da mu je novac na prvom mestu, čak i po cenu kršenja Ustava i zakona.\nIzmeđu članova 497 i 498 treba uvesti novi član koji bi glasio: „Javni izvršitelj dužan je da se u svom postupanju prvenstveno rukovodi Ustavom i zakonom, da postupa sa dužnom pažnjom i da ulaže sve razumne napore da sprovede izvršenje, i ne sme da se u konkretnom predmetu rukovodi samo i isključivo finansijskim interesima koji proizilaze iz njegovog preduzetničkog statusa.“\nSPORAN JE ČLAN 498:\nJavni izvršitelj odgovara svojom celokupnom imovinom za štetu koju svojom krivicom prouzrokuje u izvršnom postupku ili postupku obezbeđenja.\nZa tu štetu ne odgovara Republika Srbija.\nIzvršni dužnik, izvršni poverilac ili treće lice ne mogu trpeti usled toga što je država Srbija izuzela sebe od svake odgovornosti za štetu koju im je svojom krivicom prouzrokovao javni izvršitelj koji nema dovoljno novca da plati štetu zato što suma na koju je osiguran ne pokriva iznos nanete štete i nema dovoljno imovine čijom bi se prodajom namirio utvrđeni iznos štete. Država ne može da slegne ramenima na takvu mogućnost, i mora preuzeti makar dopunsku odgovornost za pokrivanje štete s obzirom da izvršitelj nije sam od sebe počeo da obavlja izvršiteljski posao već mu je država dala javna ovlašćenja da ga obavlja. Država je odgovorna za postojanje izvršiteljske profesije jer ju je sama i uvela. Zato valja uvesti pravilo da Republika Srbija odgovara za razliku u iznosu naknade štete kad suma na koju je izvršitelj osiguran ne pokriva utvrđeni iznos štete a izvršitelj nema dovoljno sopstvene imovine čijom se prodajom može namiriti utvrđena šteta.\nUvodi se pravilo da Republika Srbija izuzetno od pravila iz stava 2 odgovara za razliku u iznosu naknade štete kad utvrđeni iznos štete koju je javni izvršitelj svojom krivicom pričinio strankama i učesnicima u postupku prevazilazi iznos na koji je javni izvršitelj osiguran a javni izvršitelj nema dovoljno imovine čijom se prodajom može namiriti utvrđeni iznos štete.\nTREBA UBACITI NOVI ČLAN IZMEĐU ČLANOVA 524 I 525:\nKNJIGA PRITUŽBI NA RAD JAVNIH IZVRŠITELJA\nKomora javnih izvršitelja rutinski tvrdi u medijima da je broj pritužbi na rad izvršitelja zanemarljiv, ili da je broj osnovanih pritužbi na rad izvršitelja zanemarljiv. S obzirom na učestale medijske napise o izvršiteljskim zloupotrebama ali i na javno objavljene odluke disciplinske komisije koja vodi disciplinske postupke protiv izvršitelja, stiče se utisak da Komora prikriva pravo stanje u vezi broja, sadržine i osnovanosti pritužbi na račun pripadnika izvršiteljske profesije. Posebno je problematično medijsko insistiranje Komore na tome da su pritužbe na rad izvršitelja „laičke“, čime se implicira da su automatski bezvredne i neosnovane. Bez obzira na činjenicu da su pritužbe u većini slučajeva pisala pravno neuka lica (što ne treba da čudi usled izuzetno raširenog siromaštva građana i upornog izbegavanja da se donese zakon o besplatnoj pravnoj pomoći), to i dalje nije razlog da se i te pritužbe ne ispitaju ako su osnovane, i ako se u njima ukazuje na nezakonito ponašanje izvršitelja. Zbog toga je neophodno nametnuti Komori javnih izvršitelja da vodi evidenciju pritužbi u koju će biti uključene i laičke pritužbe, kako bi javnost mogla sama da ustanovi istinu o broju i osnovanosti ovih pritužbi. Na ovaj način bi se obezbedila i transparentnost postupanja komore po pritužbama. Ista ovakva obaveza važila bi i za Ministarstvo pravde, jer i ono vrši nadzor nad radom izvršitelja. Naravno, prilikom davanja prava na uvid u knjigu moralo bi se voditi računa o zaštiti podataka o ličnosti.\nNovi član bi trebalo da glasi:\n„Komora i ministarstvo vode knjigu pritužbi na rad javnih izvršitelja (stav 1).\n„U knjizi se evidentiraju i laički sastavljene pritužbe“ (stav 2).\n„Prilog knjizi su pritužbe u originalu“ (stav 3)\n„Komora odnosno ministarstvu dužni su da podnosiocu pritužbe – stranci ili učesniku u postupku i njihovim punomoćnicima – izdaju potvrdu o primljenoj pritužbi sa zavodnim brojem“ (stav 4).\n„Komora i ministarstvo jednom godišnje objavljuju izveštaj o podnetim pritužbama, koji obuhvata i laičke pritužbe.“ (stav 5).\n„Ministarstvo ne može da ustupa Komori pritužbe koje su podnete ministarstvu.“ (stav 6).\n„Pravo na uvid u knjigu ostvaruje se po propisima koji regulišu zaštitu podataka o ličnosti.” (stav 7).\nSPORAN JE ČLAN 527:\nTEŽE DISCIPLINSKE POVREDE\nTeža disciplinska povreda jeste:\n1) sprovođenje izvršenja iako javni izvršitelj nije bio nadležan za to;\n2) kašnjenje sa donošenjem rešenja i zaključaka u izvršnom postupku ili postupku obezbeđenja ili neblagovremeno preduzimanje radnji kojima se neposredno sprovodi izvršenje ili obezbeđenje;\n3) obaveštavanje suda, odnosno izvršnog poverioca da je javni izvršitelj sprečen da prihvati sprovođenje ili nastavljanje izvršenja iako sprečenost ne postoji (član 69. stav 1. i član 140);\n4) povreda pravila o dostavljanju rešenja ili zaključaka suda ili javnog izvršitelja zbog koje je stranka ili učesnik u postupku izgubio neko procesno pravo;\n5) određivanje, menjanje ili dodavanje sredstava i predmeta izvršenja kojim je ozbiljno narušeno načelo srazmere (član 56);\n6) određivanje, promena ili dodavanje predmeta izvršenja koji su izuzeti od izvršenja ili na kojima je izvršenje ograničeno, koji uslede posle donošenja rešenja o izvršenju na osnovu izvršne ili verodostojne isprave;\n7) ponavljanje iste radnje izvršenja ili obezbeđenja, da bi se uvećali troškovi postupka;\n8) preduzimanje radnji i pored razloga za isključenje (član 495. st. 1. i 2) ili donetog rešenja o izuzeću;\n9) nedonošenje rešenja kojim se odbacuje predlog za izvršenje u slučaju da izvršni poverilac uz predlog za izvršenje ne dostavi javnom izvršitelju odgovor Komore iz koga proizlazi da je za javnog izvršitelja određen upravo on, ili ne dostavi dokaz da Komora nije odgovorila na zahtev izvršnog poverioca u roku od pet dana (član 393. stav 4);\n10) naplata naknade za rad ili naknade troškova suprotno Javnoizvršiteljskoj tarifi;\n11) nezakonito korišćenje sredstava s namenskog računa;\n12) ponavljanje disciplinskih povreda pre nego što je već izrečena disciplinska mera brisana iz evidencije;\n13) povreda Etičkog kodeksa javnih izvršitelja ili Standarda profesionalnog ponašanja javnih izvršitelja koja je dovela do teškog ugrožavanja ugleda javnih izvršitelja;\n14) nuđenje usluga protivno Etičkom kodeksu javnih izvršitelja;\n15) povreda dužnosti čuvanja poslovne tajne;\n16) neuredno vođenje knjiga i evidencija;\n17) nevođenje izvršnog postupka ili postupka obezbeđenja na jeziku koji je u službenoj upotrebi u sudu;\n18) postupanje sa stvarima i novčanim sredstvima u izvršnom postupku ili postupku obezbeđenja koje je suprotno zakonu ili ovlašćenju stranaka;\n19) neopravdano odbije da privremeno preuzme poslove javnog izvršitelja kome je prestala delatnost ili da na osnovu rešenja predsednik Komore privremeno zamenjuje javnog izvršitelja koji je sprečen da obavlja delatnost;\n20) javno iznošenje ličnih, porodičnih i materijalnih prilika stranaka i učesnika u postupku koje je javni izvršitelj saznao u obavljanju delatnosti;\n21) neplaćanje članarine Komori tri meseca uzastopno ili šest meseci sa prekidima u toku kalendarske godine;\n22) neopravdano odbijanje stručnog usavršavanja;\n23) obavljanje poslova javnog izvršitelja uprkos izrečenoj disciplinskoj meri privremene zabrane delatnosti javnog izvršitelja.\nS obzirom na probleme i zloupotrebe koje su primećene u praksi nakon usvajanja Zakona o izvršenju i obezbeđenju iz 2015, ali i na propuste u definicijama izvršiteljskih povreda zakona koje su ubrojane među teže disciplinske promene, postojeći spisak je potrebno dopuniti. Ideja je da izvršitelji, koji čine nezakonitosti zaklanjajući se iza javnih ovlašćenja, shvate da njihovo ponašanje neće proći nekažnjeno, a i da izvršiteljska profesija shvati da će imidž najbolje da zaštiti tako što će kažnjavati one svoje pripadnike koji joj nezakonitim postupanjem kvare ugled u javnosti. Međutim, valja razmisliti i o veoma važnoj primedbi Nikole Bodiroge (Novi izvršni postupak, 2017) da se na postojećem spisku nalaze i povrede koje nemaju veze sa disciplinskim povredama, i da bi njih valjalo rešavati u izvršnom a ne u disciplinskom postupku.\nPostojeći spisak težih disciplinskih povreda valja dopuniti sledećim povredama:\nNaplata teško proverljivih, nepostojećih i nepotrebnih troškova izvršnog postupka\nUskraćivanje prava izvršnom dužniku da mu se omogući uvid u spise njegovog predmeta.\nUključivanje troškova fotokopiranja u troškove postupka onda kad Zakonom o izvršenju i obezbeđenju nije određena obaveza kopiranja spisa predmeta.\nNaplata troškova fotokopiranja spisa iz predmeta izvršnog dužnika onda kad ti troškovi nisu nužni, a naročito onda kada je njihov obračun u znatnoj nesrazmeri sa tržišnom cenom fotokopiranja.\nPostupanje po predlogu za izvršenje na osnovu izvršne ili verodostojne isprave iako postoje razlozi za odbijanje odnosno odbacivanje predloga.\nPriznanje troškova po advokatskoj tarifi, advokatu kojeg je, kao izvršni poverilac, angažovalo komunalno preduzeće, preduzeće za distribuciju električne energije, preduzeće koje pruža usluge interneta, kablovske televizije, fiksne i mobilne telefonije ili javni medijski servis.\nRukovođenje javnog izvršitelja isključivo ili prevashodno svojim materijalnim i finansijskim interesima, usled čega stranka ili učesnik u postupku pretrpe štetu.\nSprovođenje izvršenja van vremena određenog za to a bez ispunjavanja preduslova za takvo postupanje uključujući posedovanje dozvole predsednika suda za čije područje je javni izvršitelj nadležan.\nUznemiravanje maloletnog lica koje živi ili se zatekne na adresi na kojoj javni izvršitelj sprovodi izvršenje kad punoletna lica nisu prisutna, u smislu da javni izvršitelj traži od maloletnog lica, ili ga nateruje pretnjom, ucenom ili fizičkom silom, da primi pismeno za izvršnog dužnika odnosno za treće lice, da ga pusti u kuću odnosno stan ili da učini bilo šta u vezi sa izvršnim postupkom ili povodom izvršnog postupka.\nOstavljanje izvršnog dužnika bez sredstava za život izigravanjem pravila o ograničenju izvršenja na zaradi odnosno penziji.\nPopisivanje stvari na koje je treće lice stavilo primedbu da na njima ima prava koja sprečavaju izvršenje iako izvršni dužnik ima stvari koje su ostale nepopisane.\nOdbijanje javnog izvršitelja da po zahtevu izvršnog dužnika posreduje između njega i izvršnog poverioca.\nOdbijanje javnog izvršitelja da usmeni dogovor sa izvršnim dužnikom o modalitetima otplate duga pretoči u pisanu formu.\nSPORAN JE ČLAN 528\nLAKŠE I TEŽE DISCIPLINSKE MERE\nZa lakše disciplinske povrede izriču se:\n2) novčana kazna do jedne prosečne mesečne plate sudije osnovnog suda isplaćene u mesecu koji prethodi onom u kome je doneto rešenje o novčanoj kazni.\nZa teže disciplinske povrede izriču se:\n2) novčana kazna od jedne do 12 prosečnih mesečnih plata sudije osnovnog suda isplaćenih u mesecu koji prethodi onom u kome je doneto rešenje o novčanoj kazni;\n3) privremena zabrana delatnosti javnog izvršitelja;\n4) trajna zabrana delatnosti javnog izvršitelja.\nPrivremena zabrana delatnosti javnog izvršitelja može trajati od tri meseca do jedne godine.\nDisciplinska komisija može udaljiti javnog izvršitelja sa dužnosti dok traje disciplinski postupak.\nNovčana kazna uplaćuje se na propisani uplatni račun javnih prihoda.\nJavna opomena ne bi trebalo da bude jedna od mera koja se može izreći za teže disciplinske povrede kojima su povređena prava ili naneta šteta strankama ili učesnicima u izvršnom postupku.\nIzmeđu stava 2 i stava 3 člana 528 treba unesti novi stav: „Javna opomena se ne može izreći kao disciplinska mera za težu disciplinsku povredu kojom su povređena prava ili naneta šteta strankama ili učesnicima u izvršnom postupku.\nSPORAN JE ČLAN 485\nPRESTANAK DELATNOSTI NA ZAHTEV JAVNOG IZVRŠITELJA\nJavni izvršitelj može zahtevati od ministarstva da mu delatnost prestane brisanjem iz Imenika javnih izvršitelja i zamenika javnih izvršitelja.\nU svakom slučaju, javnom izvršitelju prestaje delatnost ako ne bude brisan iz Imenika javnih izvršitelja i zamenika javnih izvršitelja u roku od 30 dana od dana podnošenja zahteva.\nJavnom izvršitelju, koji je svestan da se protiv njega vodi disciplinski postupak koji ga može koštati razrešenja dužnosti, a samim tim posledica koje idu sa razrešenjem (proglašenje nedostojnim), ne sme se dozvoliti da zahtevom za prestanak delatnosti izbegne posledice koje bi nastale razrešenjem.\nIzmeđu stavova 1 i 2 člana 485 valja umetnuti novi stav: „Pre odlučivanja o zahtevu javnog izvršitelja da mu prestane delatnost brisanjem iz imenika javnih izvršitelja i zamenika javnih izvršitelja, ministarstvo će proveriti da li se protiv tog javnog izvršitelja vodi disciplinski postupak zbog teže disciplinske povrede, i odbaciće takav zahtev ako se disciplinski postupak protiv javnog izvršitelja vodi zbog teških kršenja procesnih i imovinskih prava stranaka i učesnika u izvršnom postupku.“\n Nepravilnost u postupanju javnog izvršitelja Dejana Panića iz Beograda koja je ustanovljena rešenjem Trećeg osnovnog suda posl. Br 5-ION-14-18 od 25.5.2018.)\n Vaskrsić protiv Slovenije, presuda ESLJP od 25. aprila 2017, European Court of Human Rights, http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/Pages/search.aspx#, 30. april 2017,\n Kako Nikola Bodiroga navodi u knjizi Novi izvršni postupak (str. 43), „Prodaja imovine u izvršnom postupku se, prema shvatanju ESLJP, podvodi pod član 1, stav 2 Prvog protokola uz Evropsku konvenciju o ljudiskim pravima (EKLJP), odnosno pod pravo države da sprovodi zakone kojima se pravo na mirno uživanje imovine ograničava u opštem interesu. Svako mešanje u pravo na mirno uživanje imovine mora biti zakonito i mora služiti legitimnom javnom ili opštem interesu. Na kraju, mora se utvrditi da li je prmenjena mera bila proporcionalna cilju koji se želi ostvariti. Pravo na mirno uživanje imovine zahteva postizanje pravične ravnoteže između opštih interesa države i fundamentalnih prava pojedinaca. To znači da se u svakom predmetu u kojem se podnosilac predstavke žali na povredu prava na mirno uživanje imovine mora utvrditi da li je usled mešanja države u ovo pravo došlo do prebacivanja preteranog i neproporcionalnog tereta na pojedinca. Prilikom ocene ispunjenosti ovih uslova ESLJP priznaje da država uživa izvesno unutrašnje polje slobodne procene, koje se odnosi na izbor sredstava i predmeta izvršenja, tako i na utvrđivanje da li su posledice izvršenja opravdane u kontekstu opšteg interesa i samih ciljeva zakona kojim se uređuje izvršni postupak. Prema tumačenju ESLJP (…) titularu prava na mirno uživanje imovine se mora omogućiti da ospori meru kojim se država meša u uživnje njegovog prava (članovi 73-78 presude)“.\nTags: Efektiva, Zakon o izvršenju i obezbeđenju, zio\n2 thoughts on “Predlozi za izmene i dopune Zakona o izvršenju i obezbeđenju”